sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Skälen för ställningstagandet utvecklades av utskottet enligt följande (s. 15 i betänkandet): Med synen på äktenskapet som en frivillig samlevnad mellan två själv- ständiga individer kan det i och för sig te sig mest följdriktigt att namnlagen utformas på sådant sätt att var och en av makarna behåller sitt efternamn från tiden före äktenskapet. Otvivelaktigt är det emeller- tid så att flertalet anser det både naturligt och önskvärt att makar bär samma efternamn. En namngemenskap kan både markera samhörighet mellan föräldrar och barn och ha vissa praktiska fördelar. F. n. har också makar som regel gemensamt efternamn. Med hänsyn till det värde namngemenskap har, bör det därför självfallet även i fortsätt- ningen vara möjligt för dem som gifter sig att ha samma efternamn. Enligt utskottets mening bör de nya reglerna om makars namn vid ett äktenskaps ingående utformas så att alternativet med namngemenskap och alternativet att vardera maken behåller sitt namn framstår som lik- värdiga. Propositionens förslag innebär att makar som vill ha namngemen- skap måste anmäla detta, medan makar som vill behålla sina namn kan vara passiva. En sådan ordning kan emellertid uppfattas så att lagstiftaren förordar det senare alternativet. Risken finns att blivande makar som vill ha namngemenskap förbiser att de måste göra en anmälan och att de föreslagna reglerna kan leda till att familje- medlemmarna i större utsträckning än f. n. kommer att bära olika efternamn. En lämpligare ordning är därför enligt utskottets mening att - - - det skall krävas samma aktivitet från makarnas sida oavsett om de vill ha namngemenskap eller ej. Som framgår av vad utskottet tidigare anfört bygger den norska lagstiftningen på en sådan princip. Makars namnbyte under eller efter äktenskapet ansåg att förslaget i propositionen innebar alltför stora möjligheter för makar att under äktenskapet växla mellan att bära samma namn och att ha olika efternamn. Särskilt pekade utskottet på att en make, så som regeringens förslag var utformat, först kunde ta den andres namn, därefter byta tillbaka till sitt namn som ogift, varefter den andre kunde byta till det namnet. Några hinder mot att proceduren upprepades fanns heller inte. Utskottet förordade därför en mer restriktiv ordning (s. 17–18): Utskottet anser att reglerna om namnbyte efter anmälan hos pastorsämbetet i princip bör utformas så att makarna har möjlighet att en gång få namngemenskap och att därefter en gång byta tillbaka till sina namn som ogifta. Vill makarna göra ytterligare namnbyten bör tillstånd krävas av patent- och registreringsverket - - -. Ställnings- tagandet innebär att makar, som vid äktenskapets ingående har behållit sina efternamn, senare under äktenskapet kan få namngemenskap genom att en av dem med den andres samtycke byter till dennes namn. Härefter kan make ta tillbaka sitt namn som ogift. namnbyten skall inte därutöver få förekomma under äktenskapet. Har makar valt namngemenskap inför giftermålet kan make senare under äktenskapet ta tillbaka sitt namn som ogift. Makarna skall därefter inte på nytt kunna få namngemenskap i äktenskapet. Utskottet framhöll vidare att de av utskottet föreslagna bestäm- melserna skulle bli tillämpliga även i de fall då ett nytt äktenskap ingås, vilket skulle få till följd att en make som bar ett tidigare giftasnamn i ett nytt äktenskap kunde ta tillbaka sitt efternamn som ogift men inte därefter föra över detta namn på den andra maken eller själv byta till den andra makens namn. Förvärv av efternamn vid födelse och adoption I flera motioner hade kritik framförts mot att de föreslagna reglerna, i fall då föräldrarna har olika efternamn, ledde till att barn i samma familj kunde få olika efternamn samt att barnet kunde komma att sakna efternamn om ingen anmälan gjordes. Vid en jämförelse med de då aktuella norska och finska förslagen kunde utskottet konstatera att propositionen gav föräldrarna relativt långtgående möjligheter att ge sina barn olika efternamn. Även om det inte behövde befaras att föräldrarna i praktiken utnyttjade dessa möjligheter fullt ut, talade enligt ut- skottet starka skäl för att man borde införa vissa begränsningar i föräldrarnas rätt att själva avgöra vilket namn deras barn ska bära. Garantier borde i görligaste mån skapas för att helsyskon i samma familj får samma namn. Lösningen borde bestå i en ny princip, av innebörd att om föräldrar med olika efternamn har ett eller flera gemensamma barn, som de har vårdnaden om, får barnet vid födelsen det efternamn som det senast födda syskonet bär. Vidare ansåg utskottet att den i propositionen föreslagna tiden inom vilken anmälan av barns efternamn skulle ske, var längre än vad som var nödvändigt. Utskottet föreslog i stället en tidsfrist . Byte till förälders efternamn Utskottet ställde sig i princip bakom förslaget i propositionen om att barn som fått ett efternamn vid födelsen borde ha möjlighet att senare under livet byta till ett annat efternamn som någon av föräldrarna bär eller senast har burit som ogift. Med hänsyn till värdet av namnstabilitet menade utskottet att det dock kunde ifrågasättas om den föreslagna regleringen inte innebar alltför långtgående möjligheter att byta namn. När det gällde barn ansåg utskottet visserligen att det i många fall kunde vara befogat att inte ställa upp några hinder mot namnbyte. I fråga om personer kunde utskottet däremot inte se något mer utpräglat behov av möjligheter till upprepade namnbyten. Riskerna för missbruk borde också uppmärksammas. Utskottet förordade mot den bakgrunden att en person som fyllt och fortfarande bar det namn som förvärvats vid födelsen, endast skulle ha rätt att anmäla byte till ett annat namn som någon av föräldrarna bar eller senast hade burit som ogift. Byte till patro- eller metronymikon Som tidigare angivits avses med patronymikon och metronymikon namn som bildas på genitiven av faders respektive moders namn med tillägg av -son eller -dotter. Som också redogjorts för gav då gällande regler – och även regeringens proposition till namn- lag – starkt begränsade möjligheter att som efternamn förvärva nya sådana namn. Byte kunde endast medges i det ovanliga fallen att det inte redan fanns andra bärare av namnet eller att samtliga bärare av namnet hade samtyckt till bytet. I annat fall krävdes att PRV efter ansökan fann synnerliga skäl föreligga. I motioner med anled- ning av propositionen hade påtalats att denna restriktivitet i lag- stiftningen innebar slutet på den gamla seden med patronymikon, och det hade ifrågasatts varför namnlagsförslagets annars så gene- rösa möjligheter till namnbyte i praktiken skulle vara stängda i dessa fall. gick motionärerna till mötes såtillvida som utskottet förordade att kravet på synnerliga skäl skulle ersättas av det mindre stränga rekvisitet särskilda skäl samt anförde (s. 27–28): Utskottet vill för sin del peka på att det gamla namnskicket att bilda namn på faders förnamn med tillägg av ändelsen son eller dotter förekommer i huvudsak i samband med bildandet av förnamn. Av namnlagsutredningens betänkande framgår att det blivit allt vanligare med begäran om patronymikon som förnamn. Under utrednings- arbetet och i andra sammanhang har framförts önskemål om en vidgad möjlighet att använda patronymikon även som efternamn. Det anförda visar enligt utskottet att det finns ett visst allmänt intresse av att kunna använda det gamla namnskicket med patronymikon. Enligt utskottets mening bör man vidga möjligheterna att som efter- namn ta ett patronymikon eller ett metronymikon. Ett alltför vanligt bruk av patronymikon eller metronymikon kan dock medföra olägen- heter för folkbokföringen. Vidare kan vissa namnkombinationer vara mindre väl lämpade att använda som efternamn. Men hänsyn härtill anser utskottet det inte lämpligt att göra något generellt undantag från kravet på att som efternamn inte får godkännas ett patronymikon som någon annan redan enligt lag bär. Ett undantag från kravet bör få ske endast efter prövning i det enskilda fallet. Den möjlighet till undantag som finns i - - - propositionens lagförslag är enligt utskottets mening dock alltför snäv. Utskottet förordar därför att undantag bör kunna ske i nu aktuella fall om det finns särskilda skäl härför. Som särskilda skäl för namnbyte bör kunna åberopas t.ex. att det önskade namnet tidigare funnits som efternamn eller använts som för- namn i sökandens släkt. En annan omständighet som bör kunna sär- skilt beaktas är att sökanden har ett vanligt eller mindre tjänligt efter- namn och därför önskar byta till ett patronymikon eller metro- nymikon. Byte kan därvid ske till namn som bildas på faderns förnamn med tillägg av antingen ändelsen son eller dotter eller på moderns för- namn med tillägg av motsvarande ändelser. Till undvikande av missförstånd ville utskottet understryka att den sålunda föreslagna utökade möjligheten att ta patronymikon och metronymikon som efternamn inte fick innebära någon begräns- ning i möjligheterna att använda dessa ordbildningar som förnamn (s. 37). I propositionen hade regeringen, med frångående av namnlags- utredningens förslag, avvisat möjligheten för andra barn än adoptiv- barn att bära mellannamn. Utskottet konstaterade att vissa praktiska skäl i och för sig talade mot en ordning med mellannamn för barn. För en sådan ord- ning talade emellertid andra skäl, framför allt att familjesamhörig- heten kan stärkas om barnet har namngemenskap med båda föräld- rarna. Enligt utskottet hade dessa senare skäl sådan tyngd att bestämmelser om rätt för barn att bära mellannamn borde införas. Härvid anförde utskottet följande (s. 32–33): Vid utformandet av sådana bestämmelser bör beaktas att ändamålet med mellannamn för barn är att visa samhörighet mellan barnet och den av föräldrarna vars efternamn barnet inte förvärvat. För detta ändamål är det enligt utskottets mening tillräckligt att barnet får som mellannamn bära det efternamn som den föräldern bär. Anledning saknas således att ge barnet rätt att som mellannamn ta t.ex. förälderns namn som ogift. Inte heller bör komma i fråga att barn som mellan- namn får välja moders eller faders mellannamn. Om ett barn inte bär något av föräldrarnas namn skulle genom användandet av mellannamn namngemenskapen kunna uppnås endast med den ena av föräldrarna. I sådant fall finns enligt utskottets mening inte någon anledning att ge barnet rätt att ta mellannamn. Har en förälder gift om sig och förvärvat den nya makens efternamn bör barnet kunna även i fortsättningen ha namngemenskap med den föräldern genom att ta förälderns nya namn som mellannamn. För detta bör dock fordras samtycke av förälders nya make - - -. Utskottet föreslog således att det skulle införas en ny bestämmelse av innebörd att barn, som har förvärvat ett efternamn som endast den ena av föräldrarna bär, får som mellannamn bära den andra för- älderns efternamn. Även adoptivbarns rätt till mellannamn borde enligt utskottet utökas så att adoptivbarn som bär en av adoptivföräldrarnas efter- namn skulle få rätt att bära den andra adoptivförälderns efternamn som mellannamn. Vidare ansåg utskottet att även fosterbarn borde ges en mot- svarande rätt att använda mellannamn, förutsatt att den vars efter- namn barnet önskade bära som mellannamn lämnat sitt samtycke. Utskottet framhöll att propositionen innebar en efterlängtad avbyråkratisering och förenkling av bestämmelserna om förnamn. I ett avseende kunde emellertid en ytterligare förenkling åstad- kommas. Sålunda borde strykning av ett förnamn kunna få ske utan, så som regeringen hade föreslagit, samband med tillägg av förnamn. Det kunde nämligen enligt utskottets mening inte vara rimligt att kräva att den som önskade stryka ett namn, Frågans tidigare behandling SOU 2013:35 som han eller hon upplevde som besvärande, skulle behöva ta ett nytt namn. Som tidigare nämnts hade propositionen gett upphov till far- hågor att de utökade möjligheterna till byte av såväl för- som efter- namn skulle kunna utnyttjas i brottslig verksamhet. Även utskottet ansåg att propositionen gav en person väl stora möjligheter att helt byta namnidentitet. Vissa spärregler borde därför införas även vad gällde byte av förnamn. Utskottet anförde i denna del bland annat följande (s. 36–37): Även om varje enskild förenkling i förnamnsreglerna kan te sig moti- verad så blir resultatet av förenklingarna - i kombination med för- enklade regler om byte av efternamn - att möjlighet öppnas till helt byte av namnidentitet. Som framgår av tidigare avsnitt i utskottets yttrande har utskottet föreslagit att vissa spärregler införs i bestäm- melserna om byte till förälders efternamn och byte till makes efter- namn. Utskottet anser - - - att en viss spärr bör införas även i reglerna om ändring av förnamn. Enligt utskottets mening bör en begränsning ske så att tillägg, utbyte eller strykning av ett förnamn får ske genom anmälan till pastorsämbetet vid ett enda tillfälle. Byte eller strykning av förnamn får ske endast om ett ursprungligt förnamn behålls. Det sagda innebär att om ett barn endast getts ett förnamn - - - kan han eller hon inte senare byta eller stryka något förnamn. Utskottet föreslår att bestämmelserna - - - utformas så att det först anges att den som ursprungligen getts ett enda förnamn får genom anmälan till pastorsämbetet förvärva ytterligare ett förnamn. Därefter tas in en bestämmelse av innebörd att den som getts flera förnamn kan genom anmälan antingen byta ut ett av förnamnen mot ett nytt för- namn eller enbart lägga till ett förnamn eller stryka ett förnamn. Sådan anmälan får göras endast en gång. Slutligen föreslog utskottet, i överensstämmelse med vad som före- slagits för efternamn, att tiden för anmälan av barns förnamn efter födelsen skulle begränsas , inte som angivits i propositionen. Utskottsledamöterna från moderata samlingspartiet reserverades sig mot utskottets förslag och yrkade avslag på propositionen. Ledamöterna menade att förslaget till namnlag, även med de av utskottet föreslagna ändringarna, alltför lite tillgodosåg behovet av namnstabilitet och kontinuitet i namnskicket samt riskerade att försämra familje- och släktsamhörigheten. Reservanterna, som hän- visade till den attitydundersökning som namnlagsutredningen låtit göra, ansåg därför att utskottet borde ha utvecklat sin inställning till propositionen enligt följande (s. 43–44): Den i propositionen uttalade strävan efter jämställdhet är enligt ut- skottets mening beaktansvärd. Det kan emellertid, mot bakgrund av resultatet av den ovan redovisade sociologiska undersökningen, ifråga- sättas om det finns en opinion för så långtgående förändringar i namn- bestämmelserna som föreslås i propositionen. Till detta kommer den kritik som i motionerna och från andra håll har riktats mot förslaget. Kritiken har, som nämnts ovan, bl. a. tagit sikte på det förhållandet att man i förslaget har övergett en långvarig tradition för barns namnför- värv. Enligt utskottets mening kan jämställdhetsaspekter inte i varje läge ensamt få påverka lagstiftningens utformning. Också andra väsent- liga synpunkter måste få vägas in. Genom propositionens förslag om namn och namnval har, anser utskottet, tagits alltför stor hänsyn till jämställdhetsaspekterna på bekostnad av värdet av namnstabilitet. De möjligheter till namnbyte som öppnas genom propositionens förslag kan enligt utskottets mening få allvarliga konsekvenser. De föreslagna reglerna när det gäller barn medför att ett barn kan få byta namn ett obegränsat antal gånger. Detta kan leda till att många barns känsla av rotlöshet och otrygghet förstärks. Enligt utskottets upp- fattning är det av vikt att ha sådana fasta regler för barns namnbyte att namnet inte kan bytas på alltför lösa grander. Också vuxna har ett behov av en trygg identitet genom sitt namn. Den föreslagna lagstift- ningen får emellertid motsatt verkan genom de många möjlig- heterna att välja och byta namn. Utskottet vill i sammanhanget peka på att dessa möjligheter också kan utnyttjas till att i praktiken helt byta namnidentitet, något som kan komma att användas i samband med brottslig verksamhet. Enligt utskottets mening har värdet av namn- stabilitet beaktats i alltför ringa utsträckning också i denna del av propositionen. Utskottet anser att de ovan nämnda huvudargumenten för proposi- tionens förslag har lett till att lagförslaget fått en utformning där andra väsentliga synpunkter inte har beaktats. Som framhållits i motionerna och i flera remissyttranden över namnlagsutredningens betänkande har namnet en stor betydelse för samhörigheten inom familjen och släkten. Propositionens förslag med dess vidsträckta möjligheter att anta och byta namn kan leda till att denna familjesamhörighet går förlorad. Sålunda kan de föreslagna namnreglerna medföra att alla medlemmar i en familj kan ha olika efternamn. En sådan ordning är enligt utskottets mening inte acceptabel. Förslaget bidrar inte heller till att stärka den gemenskap inom familjen som många numera anser vara av stort värde. Opinionen härvidlag framgår tydligt av den ovan redovisade socio- logiska undersökningen. De föreslagna bestämmelserna innebär vidare att man kan räkna med samhörighet till en släkt. Förslaget ger nämligen bety- dande möjligheter för helt obesläktade personer att förvärva ett släkt- namn, något som kan upplevas som besvärande inte minst för dem som har ovanliga efternamn. En uppluckring av släktnamnsgemen- skapen leder också till att samhörigheten med gångna generationer bryts och att den tradition och kultur som har utvecklats inom namn- rätten helt går om intet. Även om vissa enskilda reformförslag i och för sig hade kunnat godtas anser utskottet sammanfattningsvis att propositionens förslag till ny namnlag utformats så att det inte kan läggas till grund för lagstiftning. bör begära ett nytt förslag som innebär mindre långtgående förändringar och i vilket nu gällande huvudprinciper för namngemenskap inom familjen bibehålls. Efter omfattande debatt i kammaren antog med rösterna 240 mot 70 det av lagutskottet framlagda förslaget till namnlag (protokoll 1981/82 nr 161). Den nya namnlagen utfärdades (SFS 1982:670) och trädde i kraft . 5.2.6Den allmänna debatten års namnlag När presenterade sitt förslag till nya namnregler uppfattades detta på många håll som alltför radi- kalt. Som framgått ansåg åtskilliga remissinstanser att förslaget hade tillgodosett den enskildes önskan att fritt få välja namn för sig och sin familj i så hög grad att det allmännas intresse av namn- stabilitet hade kommit betänkligt i kläm. Den ökade valfriheten befarades kunna missbrukas av ekonomiska brottslingar. Flera instanser sörjde att även egenartade efternamn lätt skulle kunna ledas utanför den ursprungliga släktkretsen; skyddet för dessa namn urholkades när de inte längre behövde markera tillhörighet till en viss släkt. Vidare var många instanser starkt kritiska till att förslaget i den familjerättsliga delen bröt mot den djupt rotade namntraditionen att barn som huvudregel förvärvar faderns efter- namn. Dessutom skulle, enligt dessa kritiker, förslaget om full- ständig valfrihet mellan mannens och kvinnans namn på ett olyckligt sätt splittra namnsamhörigheten inom familjer. Remisskritiken gick i viss utsträckning igen i den allmänna debatten, så som den speglades på tidningarnas ledar- och debatt- sidor. Ett tidigt förebud härom gavs i Dagen 12/10 1979, där råd- man varnade för den försvagning av äkten- skapet som institution vilken skulle bli följden av utrednings- förslaget. I praktiken innebar förslaget, enligt , införan- det av ett matriarkat där barnen räknas som tillhörande modern. Det var emellertid först sedan regeringen lämnat sin lagrådsremiss med förslag om ny namnlag som debatten tog fart på allvar. 3/1 1982 inledde på sin ledarsida med en artikel betitlad Den obehövliga pappan. Förslagets grundtanke att makar behåller sina ursprungliga efternamn och att barnet får moderns efternamn, sågs som ett led i ett systematiskt osynliggörande av fadern som föreslogs gälla också inom äkten- skapet. Ledarskribenten fortsatte: Denna utveckling och dessa reformer har fått en progressiv framtoning och setts som steg på vägen till ökad självständighet och oberoende. Kanske är de ändå olyckliga och destruktiva, genom att de försvagar banden mellan människor och gör den naturliga samhörigheten mellan barn och föräldrar oklar och komplicerad. I förstaledaren i 10/2 1982 anfördes att förslaget till namnlag kändes föråldrat redan innan det var antaget och att det byggde på ett utredningsförslag som bar tydlig prägel av 1970- talets förenklade syn på valfrihet och jämställdhet. Framför allt skulle barnen drabbas av täta namnbyten om namnlagsförslaget genomfördes. Med allt instabilare familjerelationer kunde barn under sin uppväxt komma att byta namn upprepade gånger, med okända konsekvenser för identitetsutveckling och jagupplevelse. Ledarskribenten anklagade regeringen för att mot en klar folk- majoritets vilja lägga fram ett lagförslag som totalt bröt sönder namngemenskapen och skapade förvirring i namnbruket. Anklagel- sen exemplifierades med att medlemmarna i en tvåbarnsfamilj alla skulle kunna bära olika efternamn; föräldrarna kunde således bära namn från tidigare äktenskap medan barnen redan från födelsen kunde ges moderns respektive faderns namn som ogift.4 Ledaren utmynnade i ett försvar för den gällande namnregleringen, som ansågs fungera i stort sett tillfredsställande och ha en inriktning som markerade samhörighet mellan makar och mellan föräldrar och barn som den också gav möjlighet för den som så ville att lösa namnfrågan på annat sätt. 4 Under riksdagsbehandlingen infördes den begränsningen i valfriheten att ett barn vid födelsen som huvudregel får samma namn som dess senast födda helsyskon. Som påpekar (s. 54) är emellertid denna begränsning inte så farlig, eftersom det står föräldrarna fritt att efter barnets födelse byta dess namn mot annat efternamn som någon av föräldrarna bär eller senast har burit som ogift. Med anledning av ledarartikeln gavs justitieminister i 17/2 1982 utrymme för en replik, där han försvarade lagrådsremissen. Denna byggde enligt honom till stor del på gällande principer men också på principerna om full jäm- ställdhet mellan könen och lika behandling av barn inom respektive utom äktenskapet. De föreslagna reglerna gav den enskilde större valfrihet när det gällde att bestämma vilket namn han eller hon ville ha. Härigenom gav den föreslagna lagen utrymme både för tradi- uppfattningar och, i rimlig grad, för andra önskemål hos de berörda. Justitieministern menade också att ledarskribenten hade överdrivit risken för upprepade namnbyten och han hade därför svårt att förstå slutsatsen i ledaren att lagförslaget skulle bryta sönder namngemenskapen och skapa förvirring i namnbruket. Tanken var ju i stället att namnlagstiftningen inte i onödan borde hindra sådana namnförvärv som de berörda ansåg klart motiverade. Petris replik bemöttes i tidningens förstaledare, som gavs . Tidningen anknöt till opinions- undersökningar som visade att av svenska folket ansåg att namngemenskap är viktig för sammanhållningen i släkt och familj; en majoritet av befolkningen ansåg att också barnets namngemenskap med fadern är värdefull. Det vore då naturligt att dessa i namntraditionen djupt förankrade principer även i fortsättningen fick utgöra lagstiftningens huvudprincip; namnreglerna fick sedan utformas så att andra önskemål i rimlig grad tillgodosågs. Men i stället bars den föreslagna namnlagen upp av principerna att makar behåller sina ursprungliga efternamn och att barnen ges moderns namn. När dessa principer får genomslag kommer de, menade tidningen, att innebära stora förändringar i namnskicket och småningom också påverka synen på familjen. Tid- ningen fortsatte: Av Petris inlägg kan man utläsa en förmodan och en förhoppning att människor av eget intresse och företagsamhet ska se till att den gamla lagens anda består.