sou · H1B37 · 2013-02-01 00:00:00 — Utredningen ska även ta ställning till om, och i så fall i vilken utsträckning, vapenmagasin bör utgöra en sådan vapendel som ska jämställas med skjutvapen vid tillämpningen av vapenlagen, eller om hantering av vapenmagasin bör kontrolleras på något annat sätt. Vidare ska utredningen undersöka om det finns behov av att införa motsvarande reglering när det gäller någon annan vapendel som inte är föremål för reglering. Till uppgifterna hör också att lämna författningsförslag där så bedöms nödvändigt. Betänkandet ska enligt direktiven redovisas . Regeringens direktiv till utredningen bifogas betänkandet, se bilaga 1. 1.2Bakgrund till utredningens uppdrag Det framhålls i direktiven att vapenlagstiftningen är ett regelverk som fortlöpande behöver följas upp. Lagstiftningen måste vara utformad så att den i möjligaste mån motverkar att illegala vapen finns i landet och att vapen kommer till brottslig användning. I direktiven konstateras att tillgång till skjutvapen utgör en förutsättning för att grövre våldsbrott ska komma till stånd och kan även innebära att en uppkommen våldssituation får betydligt svårare följder än den annars skulle ha fått. Enligt polisen finns det indikationer på att våldsbenägna kriminella personers användande av skjutvapen ökar. Detta är en oroväckande utveckling som enligt direktiven måste tas på allvar. Att ett skjutvapen hamnar i händerna på en person med brottsliga avsikter kan vara mycket farligt, vilket konkret har visat sig genom den allvarliga händelse som inträffade på Utøya i där ett stort antal människor blev dödade eller allvarligt skadade. Skjutningarna i , de frekventa skottlossningarna på allmän plats i och skolskjutningarna i är andra uppmärksammade exempel. Enligt direktiven har dessa förhållanden och händelser väckt frågan om den svenska vapenregleringen nu är i behov av förändringar i syfte att förtydliga och skärpa reglerna för att förhindra att vapen, både illegala och legala vapen, används för brottsliga syften. Utredningen påbörjade sitt arbete . Arbetet har bedrivits i samråd med de utsedda experterna, och utredningen har haft sex sammanträden som experterna har deltagit i. har utredningen anordnat två hearingar. I dessa deltog representanter för , , , , Svenska Svartkruts , Svenska Armborst Unionen, , , International Practical Shooting Confederation , , och . Syftet med hearingarna var att få fram synpunkter och idéer som är viktiga att beakta i de slutgiltiga förslagen. Utredningen har träffat företrädare för och . International Practical Shooting Confederation har i samband med ett möte med utredningen visat delar av sin verksamhet. Kriminalteknikern , Länskriminalpolisen i , tekniska roteln i har bistått utredningen med underlag och material. Samråd har ägt rum med Utredningen om vissa hemliga tvångsmedel (Ju 2010:08) och Försvarsmakten. Författningsförslagen finns längst fram i betänkandet. I kapitel 2–7 finns utredningens bedömningar och förslag. I kapitel 8 beskrivs förslagens konsekvenser och i kapitel 9 finns förslag om ikraftträdande- och övergångsbestämmelser. Betänkandet avslutas i kapitel 10 med en författningskommentar. 2 Straffet för grova vapenbrott Utredningen har fått i uppdrag att ta ställning till hur det grova vapenbrottet bör förändras för att en skärpt syn på vapenbrottsligheten ska få genomslag och för att möjligheten att göra nyanserade bedömningar av grova vapenbrott ska öka. Uppdraget innefattar att analysera om bestämmelsen om grovt vapenbrott till sin struktur och genom straffskalan tillräckligt återspeglar brottstypens allvar och undersöka om bestämmelsens utformning ger det utrymme som krävs för att det ska vara möjligt att på ett nyanserat sätt beakta allvaret i de mest klandervärda grova vapenbrotten. Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms enligt 9 kap. 1 § första stycket vapenlagen (1996:67) för vapenbrott till fängelse i högst . Om brottet är grovt döms enligt andra stycket för grovt vapenbrott till fängelse i lägst och högst . Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa, döms till böter eller fängelse . ändrades bestämmelsen om grovt vapenbrott på så sätt att det uttryckligen i bestämmelsen anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om brottet är grovt (se avsnitt 2.2.3). De omständigheter som kan kvalificera brottet som grovt är att vapnet har innehafts på allmän plats, i ett fordon på allmän plats eller inom ett skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, att vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, eller att innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen. Straffet för grova vapenbrott Enligt 41 kap. 1 § i den finska strafflagen1 ska den som i strid med skjutvapenlagen2 bland annat innehar eller förvärvar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet, dömas för skjutvapenbrott till böter eller fängelse i högst . Om skjutvapenbrottet avser ett särskilt farligt skjutvapen, eller en stor mängd skjutvapen eller vapendelar, eller om betydande ekonomisk eftersträvas, eller om brottet begås särskilt planmässigt, ska gärningsmannen dömas för grovt skjutvapenbrott till fängelse i lägst och högst (se 41 kap. 2 § strafflagen). Brottet måste även som helhet bedömas vara grovt för att gärningsmannen ska dömas för grovt skjutvapenbrott. Försök till skjutvapenbrott av normalgraden respektive grovt skjutvapenbrott är straffbart. Bestämmelser om vapenbrott finns i den danska våbenloven (se 10 §) och, om det är fråga om grova överträdelser av våbenloven, i den danska straffeloven (se 192 a §). Vilken av bestämmelserna en överträdelse av våbenlagen är att hänföra till beror bland annat på vapnets art och om vapnet förvaras i bostaden eller bärs på en allmän plats. Straffbestämmelsen i våbenloven omfattar bland annat olovligt innehav av vapen i bostaden och på andra platser som inte är att betrakta som allmänna (till exempel på en privatklubb). Till böter eller fängelse döms den som i strid med våbenloven bland annat innehar eller tillverkar skjutvapen eller ammunition. Om brottet begås under särskilt försvårande omständigheter (særligt skærpende omstændigheder) döms till fängelse i högst . Enligt 192 a § första stycket 1 straffeloven kan den som i strid med våbenloven innehar, bär eller använder skjutvapen med tillhörande ammunition på offentliga platser och under särskilt försvårande omständigheter, dömas till fängelse i lägst och högst . Det avgörande för om straffbestämmelsen i första stycket ska tilläm- 1Strafflagen (19.12.1889/39). 2Skjutvapenlagen (/1). Straffet för grova vapenbrott pas är att skjutvapnet innehas på allmän plats och att det förvaras med tillhörande ammunition. Enligt 192 a § andra stycket straffeloven döms den som i övrigt bryter mot våbenloven, under särskilt försvårande omständigheter, till fängelse i högst . Andra stycket omfattar skjutvapen som inte förvaras tillsammans med tillhörande ammunition, både på allmän plats och i bostaden eller andra platser som inte är att betrakta som allmänna. Straffeloven innehåller även en bestämmelse som innebär att straffen för vissa allvarliga brott kan höjas, upp till det dubbla, om brottet har sin grund i en ömsesidig uppgörelse mellan grupper av personer. En förutsättning är att det , som ett led i uppgörelsen, använts skjutvapen, som på grund av deras särskilt farliga karaktär är ägnade att vålla betydlig skada (se 81 a §). Enligt den norska våpenloven3 ska den som gör sig skyldig till olovlig införsel, överlåtelse, förvärv eller innehav av skjutvapen eller ammunition dömas till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt döms till böter eller fängelse i högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas vad för slags vapen och hur många vapen brottet avser, eller om brottet på andra grunder är av särskilt farlig eller samhällsskadlig art. (Se 33 § våpenloven.) 2.2.1Särskild straffskala för grovt vapenbrott En särskild straffskala för grovt vapenbrott infördes , i den då gällande vapenlagen (1973:1176). Straffet för grovt brott bestämdes till fängelse lägst och högst . Maximistraffet för normalgraden av brottet sänktes från fängelse i högst till . Föredragande statsrådet framhöll att sänkningen av straffmaximum för normalgraden av vapenbrott endast utgjorde ett led i strävandet efter att minska överlappningen mellan straffskalorna för olika grader av samma brott och givetvis inte skulle tolkas som att 3 Lov nr 01: Lov om skytevåpen og ammunisjon m.v. Straffet för grova vapenbrott synen på gärningstypen borde mildras (se prop. 1992/93:141). Be- stämmelserna har i sak oförändrade förts över till den nu gällande vapenlagen (1996:67). Som skäl för ändringen anfördes främst sambandet mellan förekomsten av illegala vapen och våldsbrottsligheten samt att användningen av skjutvapen vid våldsbrott hade ökat under de senaste 15– 20 åren (s. 51 f.). Dessutom pekade föredragande statsrådet på att ett illegalt vapen inte sällan anskaffades för att begå andra mycket allvarligare brott men att detta ofta var svårt att styrka på sådant sätt att ansvar för förberedelse kunde krävas ut. Genom en strängare syn på det olaga vapeninnehavet hoppades man kunna minska förekomsten av illegala vapen och därigenom stävja den allvarliga våldsbrottsligheten. Att vapnen kan befaras komma till brottslig användning, till exempel när innehavet avser livsfarliga vapen som saknar lagligt användningsområde eller när det är fråga om innehav av en större mängd vapen, framhöll föredragande statsrådet som omständigheter vilka särskilt borde medföra att brottet skulle bedömas som grovt. Det betonades i förarbetena att vid fastställandet av straffvärdet var mängden vapen överhuvudtaget av stor betydelse. Exempelvis angavs att det måste anses ha ett högt straffvärde att olovligen samla på sig en stor mängd vapen av särskilt farligt slag (främst av militär karaktär). Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att göra en genomgripande översyn av vapenlagstiftningen med inriktning att förebygga våldsbrott (dir. 1995:39). Uppdraget innefattade att göra en utvärdering av den skärpning av straffet för olaga vapeninnehav som trädde 1993. Utredningen antog namnet vapenutredning. fann att skärpningen av straffskalan för vapenbrottet hade haft en stark inverkan på domstolarnas syn på straffvärdet och även på vapenbrottets karaktär av så kallat artbrott (se En samlad vapenlagstiftning, SOU 1998:44 s. 246 f.). Utredningen ansåg att en ytterligare skärpning troligen endast skulle få betydelse som en markering att lagstiftaren såg mycket allvarligt på denna form av brottslighet. Det bedömdes att domstolarna nog ändå inte skulle komma att gå så mycket längre i synen på straffvärdet hos vapenbrotten eftersom man vid en jämförelse med andra farebrott Straffet för grova vapenbrott sannolikt skulle finna att vapenbrottet redan är högt värderat i förhållande till andra brott vars straffbarhet bygger på att det föreligger en risk för andra människors väl och ve. Ett annat förhållande som utredningen inte tyckte kunde lämnas obeaktat var att domstolarna vid en straffskärpning kunde anse att straffvärdet på farebrotten blir för högt i förhållande till de brott som innefattar att faran förverkligas. Sammantaget ansåg utredningen därför att det inte fanns något reellt behov av en ytterligare skärpning av straffskalan för grovt vapenbrott. Det var även utredningens uppfattning att domstolarna hade förmått att beakta intentionerna med straffskärpningen och åstadkommit en god balans i bedömningen av vilket straff som i olika situationer var rimligt. I det efterföljande lagstiftningsärendet delade regeringen vapenutredningens bedömning och ansåg att det inte fanns något behov av straffskärpningar (se propositionen En skärpt vapenlagstiftning, prop. 1999/2000:27 s. 67 ff.). 2.2.3Vissa åtgärder mot illegala vapen I propositionen Vissa åtgärder mot illegala vapen (prop. 2011/12:109) behandlas bland annat utformningen av bestämmelsen om grovt vapenbrott och straffskalan för det grova vapenbrottet. Beredningsunderlag för delar av propositionen utgjordes av promemorian Vissa frågor om vapenlagen (Ds 2010:6). Förslagen antogs av och trädde i kraft . Utformningen av bestämmelsen om grovt vapenbrott Regeringen föreslog i propositionen att de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett vapenbrott är grovt skulle föras in i bestämmelsen om vapenbrott. När det gäller bestämmelsens närmare utformning föreslogs i Ds 2010:6 att omständigheterna att vapnet kan befaras komma till brottslig användning eller att vapnet är av särskilt farlig beskaffenhet skulle tillmätas särskild vikt vid bedömningen av om ett vapenbrott är grovt. Regeringen ansåg dock att omständigheten att vapnet kan befaras komma till brottslig användning gav begränsad ledning för domstolarna och att en mer precis formulering därför borde användas. När det gäller vilka omständigheter som borde anges i bestämmelsen, ansåg regeringen att Straffet för grova vapenbrott ledning skulle sökas i domstolspraxis. Enligt regeringen kunde särskild vikt sägas ha lagts vid omständigheter hänförliga till platsen för innehavet, vapnets relativa farlighet och mängden vapen. I propositionen föreslogs därför att det vid bedömande av om ett vapenbrott är grovt särskilt ska beaktas om vapnet har innehafts på allmän plats, i ett fordon på allmän plats eller inom ett skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, att vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, eller att innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen. Straffskalan för grovt vapenbrott Regeringen ansåg att det kunde ifrågasättas om den nuvarande utformningen av straffbestämmelsen speglar brottstypens allvar och ger tillräckligt utrymme för att på ett nyanserat sätt beakta allvaret i de mest klandervärda vapenbrotten. konstaterades att det inom ramen för lagstiftningsärendet saknades beredningsunderlag för att genomföra några förändringar av straffskalan för grovt vapenbrott. En förutsättning för att genomföra sådana förändringar var enligt regeringen att frågan övervägdes på nytt. Regeringen framhöll att tillgång till skjutvapen utgör en förutsättning för att grova brott ska komma till stånd och att en uppkommen våldssituation riskerar att få betydligt svårare följder om skjutvapen förekommer, bland annat genom att helt utomstående personer som råkar befinna sig i närheten kan komma att allvarligt skadas eller dödas. Det konstaterades vidare att ett antal våldsbrott med mycket allvarliga konsekvenser har förövats med skjutvapen . 2.2.4Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m. I detta sammanhang kan det vara av intresse att redogöra för de lagändringar som trädde i kraft i syfte att bland annat skärpa synen på allvarliga våldsbrott (se prop. 2009/10:147). För att vidga utrymmet att beakta försvårande och förmildrande omständigheter vid straffvärdebedömningen gjordes ändringar i 29 kap. (BrB). Bestämmelsen i 29 kap. 1 § BrB ändrades på så sätt att det vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person. Ändringen i 29 kap. 2 § BrB innebär att det Straffet för grova vapenbrott som en försvårande omständighet ska beaktas om brottet utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. Vidare ändrades strukturen i 3 kap. 6 § BrB genom att synnerligen grov misshandel infördes (fängelse lägst fyra och högst ). Straffminimum för utpressning, grovt brott (9 kap. 4 § BrB) och för vållande till annans död, grovt brott, (3 kap. 7 § BrB) höjdes från fängelse till fängelse . Utpressning, grovt brott, ändrades även genom att det i bestämmelsen särskilt anges att det vid bedömande av om brottet är grovt särskilt ska beaktas om gärningen har innefattat våld eller hot av allvarligt slag eller om gärningsmannen har visat särskild hänsynslöshet. Skälet som låg bakom lagändringarna var det allmänna rättsmedvetandets skärpta syn på de allvarliga våldsbrotten. 2.3Rikspolisstyrelsens syn på straffskalan för grovt vapenbrott har i rapporter och 2006 (dnr. Ju2004/4964/L4 och Ju2006/5139/L4) föreslagit att straffskalan för grovt vapenbrott ses över. I rapporten föreslogs att straffskalan, för sådana brott som avser enhands- och automatiska vapen, skärps genom att straffmaximum höjs från fyra till . ansåg att användningen av enhandsvapen och helautomatiska vapen i kriminella sammanhang utgör ett stort och växande problem. Styrelsen framförde i samma rapport att statistik visar att andelen våldsbrott med dödlig utgång då skjutvapen har använts har ökat, samt att polisens erfarenhet visar att allt fler personer beväpnar sig kvälls- och med illegala enhandsvapen när de befinner sig på allmänna platser och restauranger. har i sitt remissvar till Ds 2010:6 förordat en höjning av minimistraffet från till . Styrelsen ansåg att promemorian inte tog sikte på vapenhanteringen inom den grova organiserade brottsligheten och den omständigheten att användningen av vapen är en förutsättning för sådan brottslighet. Det framfördes att mord och väpnade uppgörelser i anslutning till den grova organiserade brottsligheten , främst i storstadsregionerna, har kommit att utgöra ett problem som kan betecknas som akut. Ett annat argument för en höjning av straffminimum till fängelse som fördes fram var att det skulle möjliggöra använd- Straffet för grova vapenbrott ningen av hemlig teleavlyssning och ge de brottsbekämpande myndigheterna möjlighet att agera kraftfullt i ett skede då brottsgrupperingar är i färd med att beväpna sig. (Brå) redovisar kriminalstatistik i form av bland annat anmälda brott och lagförda brott. I statistiken över anmälda brott redovisas hur många brott som har anmälts till och registrerats av polis, tull, åklagare eller . Statistiken grundar sig på de uppgifter som polis och åklagare registrerar i sina system för ärenderegistrering. Samtliga anmälningar redovisas, vilket innebär att även händelser som efter utredning visar sig inte vara brott, eller där brott inte kan styrkas, omfattas. Det måste också vid tolkningen av de statistiska uppgifterna beaktas att många händelser som utgör våldsbrott aldrig anmäls till polisen och att många vapenbrott aldrig kommer till polisens kännedom, vilket innebär att mörkertalet är stort. Enligt uppgift från Brå anmäls sannolikt av de brott som faktiskt begås. 2.4.1Anmälda brott mot vapenlagen En sammanställning av Brås statistik över anmälda brott mot vapenlagen har tagits in i figur 2.1 och i bilaga 2, tabell 1. Straffet för grova vapenbrott Figur 2.1 Anmälda brott mot vapenlagen Enligt statistiken har det totala antalet anmälda brott mot vapenlagen ökat , från 4 260 anmälda brott till 4 839 anmälda brott . I statistiken redovisas olaga innehav, det vill säga en del av de brott som omfattas av 9 kap. 1 § vapenlagen, för sig. Vilken andel av de olaga innehaven som utgör vapenbrott respektive grovt vapenbrott framgår inte. Antalet olaga innehav av vapentyperna kulsprutepistol, pistol och revolver har uppgått till ungefär samma nivå , det vill säga cirka 900–1 000 anmälda brott . Det kan noteras att antalet olaga innehav av jaktvapen har uppgått till en i stort sett oförändrad nivå medan olaga innehav av annat vapen har gått ner något. Den totala ökningen kan förklaras med att antalet anmälda brott i gruppen Annat brott mot vapenlagen har ökat markant från 1 722 brott till 2 777 brott . I denna grupp ingår till att börja med olaga överlåtelse och olaga utlåning av skjutvapen enligt 9 kap. 1 § vapenlagen, brottsrubriceringen kan här vara antingen vapenbrott eller grovt vapenbrott. Vidare ingår i gruppen brott mot 9 kap. 2 och 3 §§ vapenlagen (till exempel att använda skjutvapen Straffet för grova vapenbrott till något annat ändamål än det som man är berättigad till, 9 kap. 2 § a, att inneha ammunition utan att ha rätt till det, 9 kap. 2 § d, eller att driva handel med skjutvapen utan tillstånd, 9 kap. 2 § f). Totalt ingår ett femtontal olika brottsliga förfaranden i denna grupp och det går inte att ur Brås statistik utläsa hur många av det totala antalet brott som utgör olaga överlåtelse eller olaga utlåning av skjutvapen. Mot bakgrund av att statistiken inte redovisas med utgångspunkt i brottsrubricering går det inte att dra några slutsatser om huruvida ett visst brott i vapenlagen, till exempel grovt vapenbrott, har ökat eller minskat . 2.4.2Användningen av skjutvapen vid anmälda mord, dråp och misshandel med dödlig utgång och konstaterade fall av dödligt våld En sammanställning av Brås statistik över användningen av skjutvapen vid anmälda mord, dråp och misshandel med dödlig utgång har tagits in i figur 2.2 och i bilaga 2, tabell 2. Användningen av skjutvapen vid anmälda mord, dråp och misshandel med dödlig utgång Antal anmälda brott om Antal anmälda brott om Straffet för grova vapenbrott Det totala antalet brott i denna kategori har varierat åren 2002– 2005, därefter har det skett en minskning ner till nivåer. En- ligt statistiken över anmälda mord, dråp och misshandel med dödlig utgång har skjutvapen använts vid av det totala antalet av dessa brott och vid av brotten . Antalet anmälda brott som avser mord, dråp eller misshandel med dödlig utgång ger emellertid enligt Brå en överskattad bild av det faktiska antalet fall av dödligt våld.4 Statistiken visar samtliga anmälda händelser med dödlig utgång där det finns anledning att utreda om dödligt våld kan ha varit dödsorsaken. Många av dessa händelser visar sig efter utredning avse annat än dödligt våld, till exempel självmord, olycka eller naturlig död. Det händer även att flera polisanmälningar upprättas för ett och samma fall av misstänkt dödligt våld, vilket innebär att statistiken innehåller dubbletter. Diskrepansen mellan antalet anmälda brott och faktiska brott har ökat . Det kan delvis förklaras med att människor anmäler brott i en större utsträckning än vad som gjordes tidigare och av att det system för registrering av anmälda brott som polisen införde innebar en minskning av de kontrollerna av anmälningarna. granskningar av polisanmälningar har enligt Brå visat att mellan hälften och två tredjedelar av de anmälda brotten avser annat än dödligt våld. Sammantaget innebär dessa omständigheter att statistiken över anmälda brott inte ensam kan användas som mått på det dödliga våldets omfattning och utveckling. Det är i detta sammanhang därför intressant att jämföra statistiken över användningen av skjutvapen vid anmälda mord, dråp och misshandel med dödlig utgång med Brås statistik över konstaterade fall av dödligt våld. En sammanställning av Brås statistik över konstaterade fall av dödligt våld har tagits in i figur 2.3 och i bilaga 2, tabell 3. 4 Brås rapport fall av dödligt våld. Statistik s. 3 ff. Straffet för grova vapenbrott Figur 2.3 Konstaterade fall av dödligt våld Enligt statistiken har det i genomsnitt inträffat 92 fall av konstaterat dödligt våld. Skjutvapen användes i genomsnitt i 19 av dessa fall, det vill säga i av fallen. Den statistik som funnits tillgänglig för utredningen i fråga om konstaterade fall av dödligt våld omfattar således inte åren 2009–2011. Vid en jämförelse mellan statistiken över användningen av skjutvapen vid anmälda mord, dråp och misshandel med dödlig utgång och konstaterade fall av dödligt våld där skjutvapen användes, får det tas i beaktande att de sist nämnda uppgifterna inte täcker . Enligt utredningens bedömning kan det trots denna diskrepans konstateras att antalet anmälda brott som avser mord, dråp eller misshandel med dödlig utgång med skjutvapen ger en överskattad bild av det faktiska antalet fall av dödligt våld där skjutvapen använts.