sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — De vägransgrunder som finns vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen ska dock vara till ledning vid prövning av en framställning enligt över- förandekonventionen, se avsnitt 4.2.2. Av den genomgång som gjorts av regeringens praxis kan konstateras att det, ut- över de förutsättningar som gäller uttryckligen i lagen vid tillämp- ning av överförandekonventionen, inte framgår att någon annan vägransgrund varit aktuell för bedömning. Detta talar för att frågor kring t.ex. ne bis in idem, preskription eller att verkställighet här skulle strida mot grundläggande rättsprinciper är mycket ovanliga i ärenden om överförande av straffverkställighet till . Det kan naturligtvis inte uteslutas att sådana frågor uppkommer i fram- tiden. En bedömning av kravet på dubbel straffbarhet har varit aktuell i ett fåtal ärenden . I och med att den nya lagen bygger på en beslutsordning som innebär myndighets- och domstolsprövning bör det av lagen framgå vilka omständigheter som kan utgöra hinder mot verkställighet i . Vid vår bedömning av vilka vägransgrunder som bör finnas med i den nya lagen är utgångspunkten att de befintliga vägrans- grunderna som finns i lagstiftningen bör föras över till den nya lagen. För att åstadkomma ett likartat förfarande med det förfar- ande som gäller i det Europeiska samarbetet bör även beaktas vilka vägransgrunder som möjliggörs i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder och våra överväganden i denna del, se avsnitt 18.3. Som redovisats i avsnitt 8.2 kan ett sådant förhållningssätt leda till effektivitet och dessutom kan risken för felaktiga motsatsslut minimeras. I vissa hänseenden innebär emellertid de bakomliggande överenskommelserna att olika vägrans- grunder bör finnas med i uppräkningen och att vissa grunder bör utformas på olika sätt. En annan fråga är om vägransgrunderna ska utformas som obli- gatoriska eller fakultativa. I IVL, vid tillämpning av brottmåls- domskonventionen, är vissa vägransgrunder obligatoriska och andra fakultativa. Vid tillämpning av överförandekonventionen saknas en uttrycklig reglering av vägransgrunderna. Vi bedömer att en enhetlig reglering är att föredra. Alla de vägransgrunder som tas upp nedan är av sådan karaktär att utgångspunkten ska vara att ett överförande inte är möjligt när sådana omständigheter föreligger. Huvudregeln enligt lagen ska därför vara att den behöriga myndig- heten ska avslå en framställning om överförande om någon av de angivna grunderna föreligger i ett enskilt fall. Som framgår nedan behövs det emellertid en fakultativ grund som hänför sig till om verkställighet i på annat sätt skulle strida mot den överens- kommelse som tillämpas i det enskilda fallet. En utgångspunkt som framförs i avsnitt 8.2 är att det i vissa fall bör möjliggöras för tillämparen att ta hänsyn till humanitära skäl i det enskilda fallet. En i en annan stat dömd person kan ha starka humanitära skäl för att få verkställa påföljden i . Det kan t.ex. vara fråga om en mycket ung lagöverträdare, fall av sjukdom eller när en person är dömd till ett mycket långt straff i ett land där fängelseförhållandena är dåliga. Det får anses orimligt att det inte är möjligt, i fall där det finns starka humanitära skäl, att överföra verkställigheten hit, även om det föreligger en grund för hinder. Detta särskilt eftersom det är fråga om personer som redan är dömda och som, oavsett överförande eller inte, har att avtjäna påföljden. En undantagsregel bör därför införas som innebär att en utländsk brottmålsdom, trots förekomsten av vägransgrund, får verkställas i om det med hänsyn till den dömdes inställning och om- ständigheterna i övrigt finns särskilda skäl för att verkställigheten sker här. Undantagsregel får tillämpas utifrån den aktuella hinders- grunden eftersom utrymmet att ta hänsyn till humanitära skäl skiljer sig åt mellan de olika grunderna. När det t.ex. gäller frångående av kravet på dubbel straffbarhet eller kravet på svensk straffbarhets- ålder torde utrymmet att beakta de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet vara stora, se nedan avsnitt 12.3.3 och 12.3.6. När det däremot gäller t.ex. en situation där verkställighet i skulle vara oförenlig med bestämmelser om immunitet torde ut- rymmet att ändå verkställa domen vara ytterst begränsat. En avslagsgrund som hänför sig till ordre public finns i 5 § andra stycket 4 IVL. Denna innebär att verkställighet inte får ske i om denna skulle vara oförenlig med grundläggande prin- ciper för rättsordningen här i landet. Bestämmelsen motsvaras av artikel 6 a) i brottmålsdomskonventionen. I förarbetena anges att omständigheter som att domen har föranletts av otillbörlig hänsyn till den dömdes kön eller sociala grupptillhörighet, kan beaktas med stöd av bestämmelsen.1 En motsvarande bestämmelse bör finnas i den nya lagen. 12.3.3Krav på dubbel straffbarhet Kravet på dubbel straffbarhet är ett utflöde av legalitetsprincipen, enligt vilken ingen ska straffas för brott utan stöd i lag. Kravet beskrivs närmare i avsnitt 4.6. Enligt utredningens direktiv bör dubbel straffbarhet alltjämt vara ett krav för att ska accep- tera ett överförande. Det kan dock förekomma situationer då det kan vara motiverat att göra avkall på detta krav. Det ingår därför i uppdraget att överväga om det finns anledning att i någon mån förändra det nuvarande kravet på dubbel straffbarhet. I NVL ställs det inte upp något krav på dubbel straffbarhet. Detta har inte ansetts behövligt eftersom lagen inte är tvingande mellan staterna. Vidare är de nordiska rättssystemen så lika var- andra att ett sådant krav skulle få liten praktisk betydelse. Även inom EU har ett delvis frångående av kravet på dubbel straffbarhet ansetts möjligt med hänsyn till den gemensamma rättskultur som finns mellan medlemsstaterna. I de rambeslut som bygger på prin- cipen om ömsesidigt erkännande har medlemsstaterna enats om att kravet på dubbel straffbarhet inte behöver kontrolleras om gärningen motsvarar ett brott i en lista som bifogats rambeslutet. Den nya lagen kommer framför allt tillämpas vid samarbete med stater utanför och EU. Det är fråga om en vid krets av stater, och någon garanti för att dessa delar syn på vilka handlingar som bör kriminaliseras finns inte. Tvärtom kan skill- nader i vilka handlingar som ska vara kriminaliserade skilja sig åt väsentligt och i vissa fall avse kriminalisering som är helt främ- mande ur svensk synvinkel. Som anförs i avsnitt 8.2 är en utgångs- 1972:98 s. 111. punkt att personer inte ska vara frihetsberövade i på grund av ett avgörande som inte uppfyller svenska eller internationella grundläggande rättsprinciper. Att hålla någon frihetsberövad i för en handling som aldrig skulle kunna kriminaliseras i svensk rätt är inte förenligt med svenska rättsprinciper. Vi anser därför att det finns skäl att behålla ett krav på dubbel straffbarhet och att detta ska tas upp som ett hinder mot verkställighet i . Nuvarande krav på dubbel straffbarhet finns i 5 § andra stycket 2 IVL och är utformat på så sätt att kravet inte är uppfyllt om dels gärningen som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag, dels om gärningsmannen, om gärningen begåtts här i landet, på annan grund inte skulle ha kunnat ådömas påföljd för brottet. Enligt gällande rätt ska vid prövning av frågan om gärningens straffbarhet i de s.k. allmänna straffrihetsgrunderna, t.ex. nöd, nödvärn och samtycke beaktas.2 Vi bedömer att kravet i den nya lagen ska utformas på så sätt att gärningen som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag. Det är inte rimligt att den behöriga myndigheten i övrigt ska pröva huruvida den aktuella gärningen hade varit straffbar i . Vid en bedömning av om det enligt undantagsregeln föreligger särskilda skäl får hänsyn tas till samtliga omständigheter i ärendet och en avvägning göras mellan olika faktorer. Det handlar om faktorer som vilken kriminaliserad handling det är fråga om, den dömdes anknytning till samt övriga omständigheter i det enskilda fallet. Det bör vara möjligt att vara mer tillåtande i fall där den utländska straffbestämmelsen är föranledd av vissa särskilda förhållanden i det landet eller förekomsten av viss brottslighet där eller straffbestämmelsen har en annan teknisk konstruktion, t.ex. vad avser kriminalisering av osjälvständiga brottsformer, än om det är fråga om en kriminalisering som är helt främmande i svensk rätt. Även graden av den dömdes anknytning till bör ha be- tydelse vid bedömningen. De övriga omständigheter som kan tala för ett överförande kan hänföra sig till den dömdes ålder, sjukdom eller att det är fråga om ett mycket långt straff. Hur fängelse- eller vårdförhållandena ser ur i det andra landet bör även kunna vägas in. 1972:98 s. 110. 12.3.4Principen om ne bis in idem Principen om ne bis in idem syftar i första hand att förhindra att en person blir lagförd två gånger för samma gärning och får därför betydelse för domens rättskraft (se 2 kap. 5 a § om utländska domars rättskraft). När principen aktualiseras vid över- förande av straffverkställighet har lagföring ändå skett i två stater och det finns därför två domar eller beslut från olika stater som behandlar samma gärning. Bestämmelser om avslag på denna grund finns i 5 § andra stycket 6 och 7 och 6 § första stycket 3 IVL. En avslagsgrund som innebär att en framställning ska avslås om den skulle strida mot principen om ne bis in idem bör även finnas i den nya lagen. I avsnitt 4.7 har redovisats närmare hur principen om ne bis in idem har reglerats i olika lagstiftningsärenden inom den internatio- nella straffprocessrätten. Vid tillämpningen av brottmålsdoms- konventionen har principen i IVL uttryckts på så sätt att verk- ställighet inte får ske om dom i mål om ansvar för gärning som påföljden avser har med- delats här i landet eller om här utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot för samma gärning har godkänts (5 § andra stycket 6), den dömde genom lagakraftägande dom, som meddelats i annan främmande stat än den stat som gjort framställning om verk- ställighet, för gärning som påföljden avser har frikänts från an- svar eller dömts till påföljd, som har verkställts i sin helhet eller håller på att verkställas eller har bortfallit till följd av preskrip- tion eller på grund av att nåd eller amnesti beviljats i nämnda stat, eller om den dömde genom sådan dom förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts (5 § andra stycket 7), eller gärning som påföljden avser omfattas av här i landet pågående förundersökning, väckt åtal, utfärdat strafföreläggande eller före- läggande av ordningsbot, eller om beslut har meddelats att åtal för gärningen inte ska väckas eller fullföljas (6 § första stycket 3). Bestämmelserna i 5 § om avslag på grund av ne bis in idem bygger på artikel 7 i brottmålsdomskonventionen och är tvingande. Punk- ten 7 är utformad i överensstämmelse med 2 kap. 5 a § första stycket . Bestämmelsen i 6 § är däremot fakultativ. motsvarar artikel 6 e) och f) i brottmålsdomskonventionen. Bestäm- melsen ger en möjlighet att avslå en framställning i fall där lagföring pågår i . Enligt förarbetena är det även möjligt att vägra verkställighet även när den verkställande staten inlett lagföring just med anledning av den mottagna framställningen om verkställighet. Avslagsgrunden bör utformas med utgångspunkt i dagens bestämmelse i 5 § andra stycket 6 och 7. Den avslagsgrund som avser dom som meddelats i en annan stat kan dock utformas genom en hänvisning till 2 kap. 5 a § . Detta innebär att avslag får meddelas om – i överensstämmelse med de principer för utländska brottmålsdomars rättskraft som tillämpar – domen i den andra staten skulle ha utgjort hinder mot lagföring i . Någon ändring i sak är alltså inte avsedd, dock görs inte någon begräns- ning till en tredje stat. Vi bedömer dock inte att det i den nya lagen bör föras in någon uttrycklig bestämmelse som motsvarar 6 § första stycket 3. En sådan situation som bestämmelsen avser torde knappast uppkomma i praktiken. Skulle det uppkomma en situation där det bedöms angeläget att avslå en framställning på grund av en pågående eller avslutad förundersökning här kan den i avsnitt 12.3.11 angivna fakultativa bestämmelsen tillämpas om en sådan avslagsgrund finns i den aktuella överenskommelsen. Tolkningen av principen om ne bis in idem utvecklas genom rättspraxis och har i flera mål tolkat principen i artikel 54 i , se avsnitt 4.7. Det finns även viss praxis när det gäller principen i de rambeslut inom EU som bygger på ömsesidigt erkännande. Den behöriga myndigheten bör vid tolkning av principen i den nya lagen kunna hämta viss väg- ledning av denna praxis. 12.3.5Politiskt eller militärt brott Enligt artikel 6 c) i brottmålsdomskonventionen får verkställighet vägras om den verkställande staten anser det brott för vilket domen meddelats vara av politisk natur eller vara ett rent militärt brott. En vägransgrund kopplad härtill finns i 6 § första stycket 1 IVL. En motsvarande bestämmelse bör föras in i den nya lagen. Någon närmare beskrivning av vilka brott som avses framgår inte av förarbetena eller av praxis. Begreppen finns även inom andra internationella straffrättsliga områden, t.ex. vid utlämning och vid internationell rättslig hjälp i brottmål. Någon klar definition av begreppet politiskt brott finns inte i svensk rätt. Det finns inte heller någon enhetlig internationell definition av begreppet. I för- arbetena till utlämningslagen görs en skillnad mellan s.k. absolut- politiska brott (brott som riktar sig mot staten, t.ex. högmålsbrott och spioneri) och relativt-politiska brott (vanliga brott, t.ex. mord, stöld och misshandel som har ett politiskt motiv). I be- greppet politiskt brott innefattas klart absolut-politiska brott. I utlämningslagens mening krävs för att relativt-politiska brott ska avses som politiska, att dessa begåtts i samband med ett verkligt försök att omstörta den bestående politiska ordningen. 12.3.6Den dömde vid tiden för brottet inte fyllt femton år Principen om att den som begått brott innan han eller hon fyllt inte kan göras straffrättsligt ansvarig är en grundlägg- ande princip i svensk straffrätt. Enligt artikel 6 k) i brottmåls- domskonventionen kan verkställighet vägras om den dömdes ålder för brottet var sådan att han inte skulle ha kunnat åtalas i den verkställande staten. Denna vägransgrund finns i 6 § första stycket 7 IVL. En vägransgrund som hänför sig att den dömde vid tiden för brottet inte fyllt bör överföras till den nya lagen. När det gäller unga lagöverträdare kan det finnas sådana starka humanitära skäl som gör att den dömdes önskemål om att få verkställa den utländska brottmålsdomen i bör tillgodoses. Detta gör sig särskilt gällande i fall där den unge har stark anknytning till och någon av barnets vård- nadshavare finns här. Här bör även beaktas artikel 9 i barnkon- ventionen om barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar, se närmare avsnitt 5.4. Enligt artikel 6 l) brottmålsdomskonventionen får verkställighet vägras om påföljden redan är preskriberad enligt den verkställande statens lag. Bestämmelse om avslag på grund av påföljdspreskrip- tion finns i 6 § första stycket 8 IVL. I svensk rätt finns bestämmelser om påföljdspreskription av- seende fängelse i 35 kap. 8 och 9 §§ . Dessa innebär att utdömt fängelse bortfaller, om domen inte börjat verkställas innan förflutit från det domen vann laga kraft. Tiden är , om fängelse inte utdömts, , vid fängelse mellan ett och , , vid fängelse mellan fyra och , , vid fängelse och , om fängelse på livstid utdömts. Motsvarande tillämpning gäller för den fortsatta verkställigheten om verkställigheten avbrutits. Beträffande sluten ungdomsvård gäller enligt 35 kap. 10 § att påföljden bortfaller, om domen inte börjat verkställas innan förflutit från det att domen vann laga kraft. För överlämnande till rättspsykiatrisk vård finns inte några bestämmelser om påföljdspreskription eftersom denna påföljd verkställs när domen vinner laga kraft. Vägransgrunden som är kopplad till påföljdspreskription enligt svensk rätt bör överföras till den nya lagen. För frihetsberövande påföljder, som behandlas här, ska hänvisning göras till 35 kap. 8– 10 §§ . Åtalspreskription omfattas inte av dagens be- stämmelser och det finns inte anledning att göra någon ändring i denna del. Enligt 6 § andra stycket IVL ska preskriptionsavbrytande åtgärd som har gjorts i den dömande staten ha samma verkan här i landet som i den andra staten. Denna bestämmelse hänför sig till artikel 8 i brottmålsdomskonventionen. En sådan bestämmelse bör finnas även i den nya lagen. Det är rimligt att hänsyn tas till preskrip- tionsavbrytande åtgärder i den stat där domen meddelats. Vi be- dömer därför att bestämmelsen bör gälla generellt. Som beskrivs i avsnitt 5.3 kan hinder mot verkställighet av en ut- ländsk brottmålsdom om frihetsberövande påföljd föreligga på grund av att det enligt svensk rätt föreligger immunitet som gör det omöjligt att verkställa påföljden. Som där framgår finns bestäm- melser om immunitet såväl i de svenska grundlagarna som i vissa andra lagar. Lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall innehåller bestämmelser som genomför internationella åtaganden i konventioner och andra överenskommelser. I IVL finns inte någon uttrycklig reglering om att det kan föreligga hinder mot att överföra verkställighet av en dom som har meddelats i en annan stat i strid mot regler om immunitet. Situationen torde emellertid omfattas av att det kan föreligga hinder att överföra verkställighet av en dom som är oförenlig med principerna för rättsordningen här i landet eller strida mot internationella förpliktelser (5 § andra stycket 4 och 5 IVL). I rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihets- berövande påföljder finns en uttrycklig vägransgrund som går ut på att vägran kan ske om det enligt lagen i den verkställande staten föreligger immunitet, som gör det omöjligt att verkställa påföljden. Enligt våra överväganden i avsnitt 18.3.5 föreslår vi att en mot- svarande vägransgrund tas in i den nya lagen som genomför ram- beslutet. Med hänsyn till att bestämmelser om immunitet finns i både grundlag och lag samt i syfte att göra regleringarna så lika som möj- ligt bör det även i den här behandlade nya lagen införas en ut- trycklig vägransgrund rörande immunitet. Som närmare redogörs för i avsnitt 5.1 innehåller de svenska grund- lagarna bestämmelser som kan utgöra hinder mot överförande av verkställigheten av en utländsk brottmålsdom till . Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse i IVL om att verkställighet i kan vägras om denna skulle strida mot svensk grundlag. Vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen framgår däremot att verkställighet ska vägras om verkställighet skulle strida mot grundläggande principer i den verkställande statens rättsordning (ordre public). Vid utredningens praxisgenomgång har inte något fall hittats där det varit fråga att bedöma om verk- ställighet av en utländsk påföljd bör vägras på grund av konflikt med grundlagsbestämmelser. är rättsläget sådant att om en annan stat har meddelat en dom rörande en gärning som regleras av tryckfrihets- förordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen, får dessa grundlagar anses utgöra hinder mot att överföra verkställighet av domen till . En motsatt ordning har ansetts skulle innebära en urholk- ning av det svenska tryck- och yttrandefrihetsrättsliga skyddet. Se om förslag i avsnitt 5.1. Det kan övervägas om det i den nya lagen bör införas en särskild bestämmelse som erinrar om grundlagarna. genom en sådan uppmärksammas på att det i grundlagarna finns bestämmelser som inskränker lagens tillämpning. Regeringen har i tidigare lagstiftningsarbeten bedömt att det som regel inte är lämpligt att tynga lagstiftningen med en erinran om vad som gäller enligt grundlagarna.3 Vi gör i detta sammanhang ingen annan be- dömning och anser att det inte finns skäl att införa en bestämmelse som erinrar om grundlagsskyddet. Däremot föreslår vi att nuvarande vägransgrund i IVL som hänför sig till ordre public även ska finnas i den nya lagen. Om fråga uppkommer om verkställighet av en dom som grundas på en gärning som omfattas av tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen bör samråd ske med Justitiekanslern. En sådan samrådsskyldighet kan intas i förordning. Situationer där det kan föreligga hinder mot att i verkställa en utländsk brottmålsdom om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har ställning som svensk lag. I av- snitt 5.2 beskrivs situationer där konventionen kan få betydelse vid överförande av verkställigheten av en utländsk brottmålsdom till . Det handlar framför allt om situationer där det kan ifråga- sättas om den dömde i den andra staten fått en rättvis rättegång eller om betydelsen av skillnader i ländernas regler om villkorlig frigivning. Tillämparen av den nya lagen har att beakta Europakonven- tionen och den praxis som finns. Om det i ett enskilt ärende upp- kommer fråga kring om verkställigheten kan anses strida mot ska detta prövas och i förekommande fall en framställning avslås. I avsnitt 5.2.1 beskrivs rätten till domstolsprövning och en rättssäker process. Av praxis framgår att det kan tänkas strida mot artikel 6 om en dom, meddelad i en stat och som verkställs i en annan stat, grundar sig på flagranta brott mot principerna för en rättvis rättegång. 3 Se t.ex. prop. 2003/04:7 s. 72, prop. 2004/05:115 s. 49, prop. 2008/09:218 s. 58 ff. och prop. 2010/11:43 s. 83 f. Av särskilt intresse kan vara hur utländska utevarodomar ska bedömas. praxis visar att utevarodomar är tillåtna, men bara under förutsättning att särskilda garantier uppfylls, se närmare avsnitt 5.2.1. Vid tillämpning av brottmålsdomskonven- tionen ska ett särskilt förfarande användas i fall där det är fråga om en utländsk utevarodom, se avsnitt 14.5.1. Vid tillämpning av över- förandekonventionen eller annan överenskommelse ska som ut- gångspunkt en utländsk utevarodom godtas och prövas enligt de allmänna förutsättningarna. Om det framkommer att den dömde exempelvis dömts i sin utevaro utan att ha haft kännedom om rättegången eller inte haft reell möjlighet att delta vid rättegången utan möjlighet till ny prövning, ska en framställning avslås. När det gäller hinder mot verkställighet i fall där det är fråga om en utevarodom kan det ifrågasättas om det finns skäl att i lagen införa en särskild vägransgrund. Det som talar för detta är att det i bl.a. rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihets- berövande påföljder och rambeslutet om erkännande och verk- ställighet av frivårdspåföljder finns vägransgrunder kopplade till verkställighet av utevarodomar. Som framgår i avsnitt 18.3.9 och 23.2.9 föreslår vi att vid genomförandet av dessa rambeslut, tillsammans med rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, införa vägransgrunder som beaktar utevarodomar som inte upp- fyller vissa kriterier. Behovet av en sådan vägransgrund har sam- band med att vissa uppgifter ska redovisas i det intyg som ska ges till den verkställande staten. Något sådant behov föreligger inte när det gäller ärenden som prövas i den nya lagen och en särskild vägransgrund behöver därför inte införas här. Om en utevarodom ska kunna överföras och verkställas i får i stället bedömas utifrån och Högsta domstolens praxis på om- rådet. Ledning bör också kunna hämtas från den praxis som kommer utvecklas inom ramen för samarbetet i EU som bygger på prin- cipen om ömsesidigt erkännande. En annan situation där verkställighet av en utländsk brottmåls- dom i kan komma i konflikt med är i fall där ländernas bestämmelser om villkorlig frigivning skiljer sig åt. Som beskrivs i avsnitt 5.2.3 har det i praxis ifrågasatts om den omständigheten att en överförd person kan komma att få avtjäna ett längre fängelsestraff i den verkställande staten än han eller hon skulle gjort i den stat där domen meddelats, kan utgöra brott mot .