sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Av de tidigare nämnda skrivelserna, hearing och de erfarenheter som kommittén i övrigt gjort under utred- ningstiden framgår att medborgarna har bristfällig kunskap om regelsystemet också när det gäller mellannamn för barn. Personer som blir varse systemets konsekvenser har ofta liten förståelse för att mellannamnet är strikt personligt och alltså inte kan föras vidare samt även för hur systemet i övrigt är utformat. Många anser att det över huvud taget inte bör göras någon skillnad mellan mellan- namn och efternamn (vilket reellt sett vore detsamma som att til- låta dubbelnamn). Inte sällan blir människor ledsna eller arga när det visar sig att deras barn inte får bära deras mellannamn, vare sig som eget mellannamn eller som efternamn. har tagit emot skrivelser från allmänheten vari uttryckts missnöje med att barn i samma familj, på grund av mellannamnsreglernas utformning, tvingats få olika namnkombina- tioner. Det har bland annat varit fråga om föräldrar som var ogifta när de fick sina första barn, varvid barnen förvärvade den ena förälderns efternamn och med stöd av 25 § namnlagen tilläts bära den andra förälderns efternamn som mellannamn. Föräldrarna har därefter gift sig och antagit gemensamt efternamn varefter den ena föräldern har kommit att bära sitt tidigare efternamn som mellan- namn. De barn som har fötts efter det att äktenskap ingåtts har då inte haft rätt att bära något mellannamn, eftersom föräldrarna inte längre har olika efternamn. Barnen har därmed inte kunnat få full namngemenskap ens med sina äldre syskon, vilket föräldrarna och kanske också barnen naturligt nog ansett vara olyckligt. En konsekvens av att mellannamnet är personligt är alltså att barn i samma familj kan bli utan överensstämmande namngemen- I en del av dessa fall skulle namngemenskap mellan syskonen i och för sig kunna uppnås genom att de barn som bär mellannamn avstår från dessa. Man kan emellertid inte vänta sig att de närmast berörda ska finna det rimligt att namngemenskap kan uppnås endast på detta sätt. De nu beskrivna situationerna är ingalunda de enda i vilka mellan- namnsreglerna för barn upplevs som alltför njugga. Ett annat inte helt ovanligt exempel kan ta sin utgångspunkt i en vanlig familj med man, hustru och gemensamma barn, där alla har samma efter- namn. Om föräldrarna gifter om sig och byter till sina nya makars efternamn, har barnen ingen möjlighet att anta någon av föräldrarnas nya efternamn som mellannamn. Av 25 § namnlagen följer nämligen att möjligheten att anta en förälders efternamn som mellannamn föreligger bara när barnets namn bärs av någon föräldrarna, vilket inte är fallet i exemplet. Problem som hör samman med skillnader inom påtalade i sin skrivelse till regeringen att olikheter mellan de nordiska ländernas namnlagstiftning, särskilt vad gäller mellannamn, utgör ett hinder för nordiska medborgares rörlighet inom . I både den danska och den norska namnlagen är möjligheterna att bära mellannamn betydligt mer omfattande än i den svenska namnlagen (medan den finska namnlagen bara ger äkta makar rätt att bära mellannamn, eller personlig användning av tidigare släktnamn som rättigheten kallas i lagen). I och är det dessutom tillåtet att bilda dubbla efternamn, och det har påtalats att det i praktiken där ofta inte dras någon skarp gräns mellan mellannamn och dubbla efternamn. De mycket mer begrän- sade möjligheter som finns enligt svensk lag har fått svenska dom- stolar att i några fall, under åberopande av EU:s rättsordning, til- lämpa dansk namnlagstiftning. Kammarrätten i medgav sålunda i en dom (mål nr 2684-08) ett i bosatt barn med både svenskt och danskt medborgarskap, att som mellannamn själv bära sin moders mellannamn, trots att detta inte är tillåtet enligt de svenska reglerna om mellannamn. Förvaltningsrätten i gjorde en liknande bedömning i en dom (mål nr 4330-11E). Det var här fråga om en man med danskt medborgarskap bosatt i som ville ha rätt att bära sin hustrus mellannamn Hanell som eget mellannamn. Eftersom mannen och hans hustru hade gemensamt efternamn, , medgav inte den svenska namnlagen detta. Enligt de lag- valsregler som finns i namnlagen (50–51 §§) är den svenska namn- lagen tillämplig på danska medborgare med hemvist i , vilket var händelsen i det aktuella fallet. Trots detta fann länsrätten, med hänvisning till det resonemang som Kammarrätten i förde 2008, att mannen hade rätt att bära sin hustrus mellannamn som eget mellannamn. På talan av upphävde emellertid samma kammarrätt förvaltningsrättens avgörande (dom , mål nr 6154-11). Efter att i likhet med förvaltningsrätten ha konsta- terat att det enligt svensk lagstiftning inte finns något utrymme för mannen att bära hustruns mellannamn som sitt mellannamn ut- talade kammarrätten följande: [Mannen] har inte förvärvat eller fått mellannamnet registrerat i . Med hänsyn härtill anser kammarrätten att han inte har rätt att i förvärva mellan- namnet Hanell. Domarna ger exempel på de av bland andra på- talade problem som föranleds av att och har en mer tillåtande syn på rätten att bära mellannamn. Exemplen kan sägas spegla en föråldrad grundinställning i den svenska namnrätten och ge ytterligare näring åt den kritik som den svenska mellannamnsregleringen är utsatt för. De angivna domarna visar också att domstolarna stundom kommer i beråd när de ska tillämpa en lagstiftning som de uppfattar som omodern och alltför restriktiv. Den nya norska namnlagen innehåller enkla och på det hela taget mycket tillåtande regler rörande såväl mellannamn som dubbla efternamn. Om mellannamn sägs endast att om ett namn kan tas som efternamn kan det också tas som mellannamn (§ 9). Om dubbla efternamn sägs att två namn som kan tas som efternamn kan tas som ett dubbelt efternamn, i vilket de två namnen sätts samman med bindestreck (§ 7). Hur denna enkla reglering har fun- gerat i praktiken beskrevs närmare av namnforskaren och författaren, førsteamanuensis , , vid ett av och folkminnen anordnat seminarium i Upp- sala . Enligt Utne infördes möjligheten till dubbla efternamn namnlag av jämställdhetsskäl och som ett komplement till mellan- namnen vilka oftare antogs av kvinnor än av män. Det fördes inget resonemang om att i samband därmed förändra den i generösa och mycket populära möjligheten att anta mellannamn. av norska barn får mellannamn medan får dubbel- namn. Samma namnkombinationer kan uppnås lika enkelt med hjälp av mellannamn som i form av dubbelnamn. Eftersom den enda påtagliga skillnaden mellan dessa namntyper består i att dubbel- namnen undantagslöst ska vara – men i praktiken inte alltid är – förenade med bindestreck råder det en betydande förvirring i fråga om namnens status. Bindestreckskravet tvingar i onödan inte minst invandrargrupper att ta mellannamn när dubbelnamn hade varit det naturliga valet. Folk i allmänhet förstår inte vad som är skillnaden mellan efternamn, mellannamn och dubbla efternamn. Utnes av- slutande reflektion var att om man i skulle lyckas att i lag- stiftningen utmönstra mellannamnen och i stället införa en enhetlig och inkluderande ordning med dubbelnamn – utan krav på binde- streck – så vore detta ett synnerligt attraktivt alternativ att studera för den norska lagstiftaren. Den möjlighet som har funnits att med hjälp av ett strikt personligt mellannamn markera en familjesamhörighet fungerar dåligt. En rättighet som bättre svarar mot medborgarnas behov bör därför införas i form av dubbla efternamn. Reformen bör utformas så att de som bär mellannamn inte lider någon rättsförlust. Två namn som var för sig kan förvärvas som efternamn får tas som ett dubbelt efternamn. Den som har ett dubbelt efternamn bestämmer själv ordnings- följden mellan namnen och om dessa ska vara förenade med bindestreck eller inte. Den som har ett dubbelt efternamn kan när som helst avsäga sig ett av namnen. Efternamn som består av fler än två namn får inte bildas. Nya mellannamn kan inte tas, men den som har ett mellan- namn när lagen träder i kraft får behålla namnet som mellan- namn så länge han eller hon önskar. Ett mellannamn kan på ansökan ombildas till ett enkelt efter- namn eller till ena ledet i ett dubbelt efternamn. 11.3.1Nuvarande mellannamnsreglering är otillräcklig ansåg att det behövdes en möjlighet att ge barn mellannamn endast i fall då detta var nödvändigt för att visa på samhörighet mellan barnet och dess båda föräldrar. När det gällde makar menade utredningen däremot att det rent allmänt kunde vara viktigt för en make, som av olika skäl hade valt att behålla sitt tidi- gare efternamn, att få markera sin samhörighet med den andra maken genom att ta dennes namn som mellannamn; något behov av korsvist bärande av mellannamn ansåg utredningen dock inte att det fanns. Den enda ytterligare situation vid vilken utredningen ansåg att det kunna finnas ett behov för den make som bytt namn att visa sin tidigare familjeanknytning med hjälp av ett mellannamn, avsåg det fallet att en make bytt till den andre makens efternamn. När reglerna om mellannamn genom lagutskottets betänkande fick den form de har erinrade utskottet bland annat om att det blivit allt vanligare att ett barns föräldrar har olika efternamn. föddes av alla barn av ogifta mödrar. Mot den bakgrunden ansåg utskottet att möjligheten att använda mellannamn för barn kunde väntas få praktisk betydelse när det gällde att stärka familjesamhörigheten. De olägenheter man menade var förenade med en sådan ordning medförde emellertid att barnens rätt till mellannamn begränsades. Den inne- bar exempelvis inte en rätt att som mellannamn ta förälderns namn som ogift eller moderns eller faderns mellannamn. Inte heller lades avgörande vikt vid att ett barn kunde ha intresse av att genom ett mellannamn markera gemenskap med sina syskon. För att kunna bedöma hur stort behovet av mellannamn är kan det först vara av intresse att undersöka vilket efternamn perso- ner som ingår äktenskap väljer, i vilken utsträckning nyblivna för- äldrar har ett gemensamt efternamn och hur stor andel av de ny- födda som mellannamn anmäls för. Av statistik framgår att av de svenskfödda kvinnor och män som gifte sig det året, valde att ta mannens efternamn som gemensamt efternamn. tog kvinnans efternamn medan av paren behöll sina egna efternamn efter vigseln. Andelen som behåller sina efternamn har härefter långsamt men stadigt ökat och har 2011 och 2012 väl överstigit . Bland de svenskfödda som gifte sig var det drygt 5 000 kvinnor och knappt 700 män som valde att ta ett mellannamn, att jämföras med att det förekom 44 381 vigslar i denna kategori. Av dessa kvinnor valde sitt gamla efternamn som mellannamn och mannens efternamn som gemen- samt. Av männen tog ungefär hälften sitt gamla efternamn som mellannamn och kvinnans efternamn som gemensamt efternamn. Bland de utomlands födda par som ingick äktenskap valde att ta mannens efternamn som gemensamt och en lika stor andel att behålla de efternamn som de hade före giftermålet; endast en procent tog kvinnans efternamn som gemensamt. Mer än hälften av kvinnorna tog sitt eget efternamn som mellannamn och mannens som gemensamt, medan enbart fem av de utrikes födda männen tog sitt efternamn som mellannamn och kvinnans efternamn som gemen- samt. , föddes av alla barn, med föräldrar födda i , i familjer där modern och fadern hade samma efternamn, varvid barnet förvärvade detta efternamn. Återstående föddes i familjer där modern och fadern hade olika efternamn. Av dessa barn fick moderns efternamn. Av samtliga nyfödda fick ett mellannamn. (SCB, Beskriv- ningen av befolkning 2005 s. 66 ff.) inkom enligt 12 670 anmälningar om mellan- namn för barn. Motsvarande antal var 26 399 respektive 21 371. Antalet anmälningar om mellannamn för vuxna har ökat i ungefär samma omfattning. En stor andel nyfödda har sålunda föräldrar med olika efter- namn, och en förhållandevis stor andel gifta par väljer att behålla sina respektive efternamn. Även om exakta uppgifter för en jäm- förelse saknas står det klart att både andelen föräldrar med olika efternamn och andelen gifta som behåller sina namn är större nu än när namnlagstiftning arbetades fram. Eftersom det är vid dessa två familjesituationer som möjligheten att genom mellannamn markera samhörighet ansetts ha störst betydelse, kan slutsatsen dras att behovet av att få ett mellannamn kvantitativt sett är större än , vilket också bekräftas av att antalet anmäl- ningar om mellannamn är betydligt högre . Det är varken önskvärt eller realistiskt att inskränka de möjligheter som finns , utan frågan gäller närmast vilket behov som finns av att utvidga den nuvarande regleringen till att omfatta fler familje- situationer än de som gynnats av lagstiftningen. För att kunna bedöma det behovet är statistik över antalet gjorda ansök- ningar till föga hjälp, eftersom man inte vet hur stort antalet skulle ha blivit om det hade funnits en laglig möjlighet att få en ansökan beviljad. Ett mått på behovet av utvidgade mellannamnsmöjligheter ges dock genom de samstämmiga uppgifterna från PRV, och folkminnen samt om att det finns ett stort missnöje hos allmänheten över att reglerna inte är tillräckligt tillåtande. PRV har som tidigare nämnts också framhållit att många föräldrar felaktigt utgår från att det mellannamn någon av dem bär kan ges vidare till deras barn, vilket har utmynnat i ett stort antal utsiktslösa rättsprocesser där föräldrar försökt ge barn mellannamn som efternamn. Ett än tydligare besked om att behovet av att kunna ta mellan- namn inte i tillräcklig grad tillgodoses genom nuvarande lagstiftning har givits genom kommitténs attitydundersökning, enligt vilken av de svarande ansåg att ett mellannamn ska kunna föras vidare som ett vanligt efternamn medan inte såg någon anledning att mjuka upp reglerna i detta avseende. Mot bakgrund av det anförda måste ordningen med mellannamn som infördes genom namnlag anses ha varit till stor del förfelad. För att rätt fylla sitt ändamål borde mellannamnsregle- ringen redan från början ha varit mycket mer tillåtande. Det visade sig tidigt att medborgarna har anspråk på att mellannamn i väsent- liga avseenden helt likställs med efternamn, såsom när det gäller möjligheten att föra namnet vidare till make och barn. Men om dessa önskemål tillgodoses blir det svårt att alls uppfatta vad som skiljer ett mellannamn från ett vanligt efternamn. Förhållandet är i sig ett argument för att helt slopa ordningen med mellannamn och införa en ordning som tillåter nya dubbla efternamn. Om man likväl skulle behålla möjligheten till mellannamn är det alltså tydligt att det behöver tillskapas mycket mer generösa regler om mellannamn, som inte ställer lika stränga krav som på att syftet ska vara att visa familjesamhörighet och som ger möjlighet att lägga till ett mellannamn i betydligt fler situationer än för när- varande. Det allmänt kritiserade förbudet mot att korsvis bära mellannamn är utan vidare moget för avskrivning, men en sådan åtgärd vore långt ifrån tillräcklig för att hos medborgarna vinna acceptans för mellannamnssystemet. För att nå dithän behöver man även göra något åt det svårförståeliga förbudet mot att anta ett annat mellannamn som mellannamn och även den nuvarande begränsningen av barns rätt till mellannamn i andra situationer än de i vilka barnet har förvärvat ett efternamn som bärs av enbart en av föräldrarna. En utvidgning av rätten till mellannamn i linje med det anförda framstår vid en nordisk jämförelse inte som anmärkningsvärt djärv utan snarare som försiktig. I och har man genom nya namnlagar infört betydligt större valfrihet beträffande vilka namn som kan väljas som mellannamn. I , vars tidigare mellan- namnsregler i stor utsträckning stämde överens med de svenska, har man numera en vidsträckt valfrihet, som till och med medger att som mellannamn får väljas vilket namn som helst som den enskilde har rätt att förvärva som efternamn. Det finns inte heller någon begränsning av hur många mellannamn en person får bära. I , där ordningen med mellannamn har lång tradition, ges numera möjlighet att bära mellannamn som varit sökan- dens mellannamn, namn som sökanden har rätt att ta som efter- namn, namn som sökandens föräldrar eller mor- eller farföräldrar bär som mellannamn och namn som sökandens make eller sambo bär som mellannamn samt dessutom andra efternamn om samtycke föreligger. Vidare har namnbäraren möjlighet att slopa mellan- namnet, och om namnet tas som efternamn faller det automatiskt bort som mellannamn. Om man härjämte beaktar att både och även tillåter alternativet med dubbla efternamn fram- står den svenska lagstiftningen vid en jämförelse som extremt otillåtande. Behovet av en ny och vidare mellannamnsreglering kan ses också ur en annan synvinkel. Som framgått har människors starka vilja att få namngemenskap inom familjen i flera fall tagit sig ut- tryck som närmast bör betecknas som kringgåenden av lagstift- ningen. Genom ett antal konstruerade namnbyten utan självständigt syfte har de som sista led i en kedja kunnat uppnå full namn- gemenskap beträffande såväl efternamn som mellannamn, med domstolarnas godkännande och trots att arrangemanget går klart emot lagstiftningens intentioner. Lagar som låter sig manipuleras är dåliga lagar. Slutsatsen av de aktuella fallen bör emeller- tid inte vara att luckor behöver täppas till i lagstiftningen utan snarare att det finns ett behov av att genom en mer generös lag- stiftning öppna dessa luckor på vid gavel. Att domstolarna i vissa fall synes ha föregripit en mer tillåtande reglering är därvid själv- fallet inte ett giltigt argument för att lagen inte behöver ändras. 11.3.2Nybildningar av dubbla efternamn bör tillåtas från kommitténs synpunkt vore det att börja i fel ände om preciserade förslag till mer generösa och användarvänliga regler om mellannamn utarbetas innan ställning tas till frågan om tillåtlig- heten av dubbla efternamn (som nämnts inledningsvis använder kommittén begreppen dubbelnamn och dubbla efternamn utan betydelseskillnad). Om man i svensk rätt på nytt – och i likhet med vad som är fallet i och – skulle tillåta att det bildas efternamn som består av två namn, skulle denna möjlighet i ett stort antal fall utan tvivel framstå som så attraktiv för medborgarna att de skulle välja den framför mellannamnsvarianten. Men man bör inte stanna där i tankegången. I själva verket kan det krångliga och inskränkande systemet med mellannamn göras överflödigt om man hittar en formel för dubbelnamn som inkluderar alternativet med mellannamn och som på så sätt tar bort efterfrågan på dessa. Möjligen är denna eventualitet redan antydd i kommittédirektiven: Om möjligheten att bära mellannamn alltjämt bedöms fylla en funktion - - (s. 6). En dubbelnamnstillåtande ordning kan mycket väl behöva in- föras på egna meriter, men de riktigt stora fördelarna uppkommer om de oklarhetsskapande mellannamnen fasas ut ur den namnrättsliga ordningen. För att det ska vara möjligt måste en dubbelnamnsreglering utformas så att den från medborgarnas syn- punkt utgör en fullgod ersättning. Vid sidan av det primära syftet att öka medborgarnas frihet genom att ge dem möjlighet att bilda och bära dubbla efternamn måste regleringen således tillgodose de befintliga mellannamnsbärarnas intresse, däribland också dem som av någon anledning inte önskar en förändring utan som vill kunna bära sitt mellannamn på samma villkor som . Först gäller det emellertid att avgöra om det finns några bär- kraftiga skäl som talar mot ett återinförande av möjligheten till dubbelnamn. Historiskt sett har dubbelnamn – vanligen med men ibland utan bindestreck – varit en helt accepterad företeelse i det svenska namn- skicket. Härom vittnar sådana allmänt kända dubbel- namnsbildningar som Ask-Upmark, , , , , , Ling-Vannerus, Martin-Löf, , , , Säve- , , , och . Ett lagfäst förbud mot bildandet av nya dubbel- namn infördes först genom namnlag. Motivet synes då inte ha varit av principiell art utan snarare att dubbelnamnen befarades medföra praktiska olägenheter. Namnens större längd ansågs göra dem otympliga och svårhanterliga. Ett bekymmer ansågs vara att man måste bestämma i vilken ordning namnen får bäras och vilka beståndsdelar av namnet som får föras vidare när barn till föräldrar med dubbelnamn vill förvärva båda föräldrarnas namn. Det behövdes också regler som medgav att ett led i ett dubbelnamn slopades, men då äventyrades samhällets intresse av namnstabilitet. Slutligen oroade man sig för det intrång i rätten till redan etablerade dubbelnamn som uppkommer om exempelvis makarna och deras efterkommande, med stöd av de familjerättsliga namnreglerna, antar det redan existerande dubbelnamnet . Granskar man närmare de anförda skälen mot en ordning som tillåter dubbelnamn finner man att de till stor del sammanfaller med de föråldrade motiv som vid utarbetandet av namnlag åberopades mot en mer tillåtande mellannamnsreglering. Argumentet att dubbelnamnens längd skulle göra dem otympliga och av den anledningen svårhanterliga ter sig numera ganska ihåligt i betrak- tande av de många långa och sammansatta efternamn som har kom- mit in i landet genom invandring. Det gäller här inte bara namn som invandrare redan har när de kommer till utan även många nybildade efternamn som har godkänts till följd av de beslutande instansernas allt mer tillåtande praxis. Åtskilliga av dessa namn kan te sig svårhanterliga i ett land där majoritetsspråket är så dominerande som i , medan flertalet nya tänkbara dubbelnamnsbildningar av typen eller Mörsky-Özer inte bereder någon svårighet från hanteringssynpunkt. Dessutom bör beaktas att andelen dubbla efternamn, oberoende av förbudet mot nybildning, stadigt ökar genom invandringen, vilket får sin särskilda betydelse i detta sammanhang. Sålunda har invandrare från exempelvis spansk- och portugisisktalande länder mycket ofta dubbla efternamn, såsom och , som de vanligen väljer att behålla när de blir svenska medborgare. Ju större andel av befolkningen som bär dubbelnamn, desto mer orättvist framstår namnlagstiftningen för alla dem som inte tillåts att skapa ett eget dubbelnamn. Självfallet måste en ordning som tillåter dubbelnamn kring- gärdas av bestämda regler, däribland bestämmelser om hur dubbel- namn sätts ihop och hur de kan upplösas. Sådana regler är emeller- tid ganska enkla att konstruera och tillämpa. Såvitt känt har de inte heller förorsakat några större problem i vare sig eller , med undantag för att det i ansetts som olyckligt att lagen har ett kategoriskt förbud mot dubbelnamn utan bindestreck. I kan två namn, som var för sig kan tas som efternamn, sättas samman som efternamn. Som huvudregel måste dock också i namnen förbindas med bindestreck. Ett efternamn som består av flera namn sammansatta med bindestreck anses i för- hållande till namnlagens övriga bestämmelser som ett enda efter- namn. Vidare kan den som förvärvat ett efternamn som består av flera namn sammansatta med bindestreck slopa ett av namnen. På liknande sätt kan i två namn som var för sig får tas som efternamn tas som ett dubbelnamn, dock som framgått endast på villkor att de två namnen sätts samman med ett bindestreck. I för- hållande till reglerna om fria och skyddade efternamn är de norska dubbelnamnen att ses som två skilda efternamn. Slutsatsen för svenskt vidkommande är att bestämmelser som reglerar använd- ningen av dubbelnamn varken behöver vara omfattande eller kom- plicerad för att rätt tjäna sitt syfte att ge medborgarna större valfri- het. Av intresse är vidare att notera, att det huvudsakliga skälet till att möjligheten att bära dubbelnamn infördes i var att reformen antogs kunna få en positiv inverkan på jämställdheten i landet. Det ansågs nämligen sannolikt att reformen skulle medföra att kvinnors efternamn fördes vidare i släkten i högre utsträckning än vad som dittills hade varit fallet. Den gällande ordningen med mellannamn hade i inte haft sådan gynnsam inverkan på jämställdheten. Allt talar för att resonemanget har giltighet även för svenska förhållanden.