sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Departementschefen förklarade att en tillämpning även kunde aktualiseras i exempelvis icke erkända rattfyllerimål, där resultatet av blodanalysen ger klart besked och utredningen i övrigt inte talar mot den tilltalades skuld samt i mål där den tilltalade erkänt det faktiska händelseförloppet men har en annan uppfattning om den rättsliga bedömningen. Enligt hans uppfattning var det inte lämp- ligt att ställa upp ett absolut hinder mot att muntlig bevisning tas 1981/82:105 s. 15. upp och att målet avgörs i den tilltalades utevaro. Han konstaterade dock att utrymmet för utevarodomar när den tilltalade förnekat gärningen är mycket begränsat. Det borde enligt hans mening heller aldrig komma i fråga att avgöra ett mål i den tilltalades ute- varo, om bevisningen i målet pekar i olika riktningar eller av andra skäl inte är helt entydig eller om bevisningen kan antas komma att framstå som mindre tillförlitlig, om den skulle konfronteras med den tilltalades egna uppgifter. Det betonades att det självfallet finns anledning för domstolarna att iaktta större återhållsamhet med att avgöra brottmål i den tilltalades utevaro, om det blir fråga om att döma till annan påföljd än böter.18 Förslag för att utvidga möjligheterna att avgöra mål i den till- talades utevaro har därefter lämnats i en lagrådsremiss . Förslagen byggde på en promemoria som utarbetats av Domstols- verkets dåvarande arbetsgrupp för processrättsliga frågor. Arbets- gruppen ansåg att kravet på att saken kan utredas tillfredsställande skulle ersättas med en bestämmelse om att mål får avgöras utan att den tilltalade är närvarande om hans eller hennes personliga närvaro inte är nödvändig för utredningen eller av annat skäl. Domstols- verkets arbetsgrupp menade att det fanns domare som drar sig för att avgöra annat än erkända mål i den tilltalades utevaro. Med för- slaget skulle rätten, enligt arbetsgruppen, inte behöva göra någon förberedande bedömning av skuldfrågan inför huvudförhandlingen. Mål där påföljden stannar vid böter eller där påföljden kan antas bli villkorlig dom borde enligt deras uppfattning kunna avgöras i den tilltalades utevaro oavsett om han eller hon erkänt. Förslaget remiss- behandlades men har inte lett till lagstiftning (se vidare prop. 2000/01:108 s. 22 ff.). Med påföljder enligt första punkten i första stycket likställs för- ordnanden enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB. Det betyder att domstolen inte är förhindrad att förordna att en tidigare utdömd påföljd som avser villkorlig dom, skyddstillsyn, fängelse eller sluten ungdomsvård ska avse det nya brottet. Frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff enligt 34 kap. 1 och 4 §§ BrB i samband med ett sådant förordnande, har lösts på så sätt att det kan ske med en sammanlagd strafftid . Det fall som avses i punkten 2 i första stycket är dels då den tilltalade bevisligen har avvikit, dels då han eller hon avsiktligt 1981/82:105 s. 22. håller sig undan på ett sådant sätt att hämtning inte kan ske. För att avgöra mål enligt andra punkten krävs inte att den tilltalade har fått del av kallelse till förhandlingen. Departementschefen uttalade i samband med ändring av bestämmelsen att möjligheten till utevarodom i detta fall borde omfatta alla situationer då den till- talade, oavsett det primära syftet, håller sig mera varaktigt oåtkom- lig. Hit hör bl. a. fall då den tilltalade avsiktligt håller sig oåtkomlig för svenska myndigheter i allmänhet så att hämtning till rättegång inte kan ske.19 Enligt förarbetsuttalanden ska bestämmelsen tillämpas med stor försiktighet och bara när utredningen verkligen ger vid handen att ett avvikande föreligger. Det räcker inte med oaktsamhet i detta avseende (NJA II 1943 s. 589 och prop. 1981/82:105 s. 10). Förfarandet vid huvudförhandling i den tilltalades utevaro Om det inte finns hinder mot det kan huvudförhandling i vissa fall hållas i den tilltalades utevaro. Först måste rätten konstatera att det inte är sannolikt att den tilltalade har laga förfall (32 kap. 6 § och 46 kap. 2 § RB). Därefter ska rätten pröva om målet går att avgöra trots att den tilltalade inte är närvarande eller har inställt sig endast genom ombud. Om förhandlingen måste ställas in ska rätten besluta att den tilltalade ska kallas på nytt vid vite, hämtas till rätten eller, om det finns förutsättningar för det, häktas (46 kap. 15 § RB). Huvudförhandlingens gång vid utevaro är i allt väsentligt den- samma som när den tilltalade och målsäganden är närvarande. Huvudförhandlingen inleds genom att åklagaren framställer sitt yrkande. Därefter ska den tilltalade ange sin inställning till yrkan- det och grunden för inställningen. Åklagaren ska sedan utveckla sin talan, varefter målsäganden och den tilltalade, i den mån det behövs, ska ges tillfälle att utveckla sin talan. När huvudförhandling hålls utan att målsäganden eller den tilltalade är närvarande ska rätten se till att det som behövs om vad han eller hon har anfört läggs fram ur handlingarna, framförallt ur förundersökningsprotokollet (46 kap. 6 § tredje stycket RB). Det innebär ett undantag från det principi- ella förbudet i 35 kap. 14 § RB mot att använda skriftliga anteck- ningar från polisförhör m.m. som bevis. Har målsägandens utsaga betydelse för utredningen bör förhör med honom eller henne hållas 19 Fitger m.fl., , kommentaren till 46 kap. 15 a §. Utrymmet att läsa upp målsägandens upp- gifter ur handlingarna får därför anses vara begränsat. Sedan mål- sägandens och den tilltalades uppgifter har lagts fram ska övrig muntlig bevisning tas upp och annan bevisning läggas fram. Som tidigare nämnts begränsar kravet på att saken kan utredas tillfreds- ställande möjligheten att ta upp bevisning i den tilltalades utevaro. Efter genomgången av bevisningen läggs utredningen om den till- talades personliga förhållanden fram och slutligen bereds parterna tillfälle att slutföra sin talan (46 kap. 9 och 10 §§ RB). Förhandling i den tilltalades utevaro Av artikel 6.1 i följer att var och en när det gäller en anklagelse om brott ska ha rätt till en rättvis och offentlig rättegång vid en oberoende och opartisk domstol. Europadom- stolen har i flera fall konstaterat att det i regel inte är oförenligt med den artikeln att en förhandling hålls utan att den tilltalade är personligen närvarande i situationer då denne på ett korrekt sätt fått del av kallelse till förhandlingen men valt att inte komma dit. Den tilltalade har då fått möjlighet men inte utnyttjat rätten att försvara sig vid en muntlig förhandling.20 Principen har även slagits fast i svensk rättspraxis. I rättsfallet NJA 2000 s. 661 hade en tilltalad frikänts av tingsrätten och dömdes till böter av hovrätten utan att vara närvarande. Den tilltalade hade på ett korrekt sätt kallats att inställa sig vid förhandlingen i hov- rätten. uttalade att det i regel inte anses oför- enligt med artikel 6 att hålla förhandling utan att den tilltalade är personligen närvarande i en sådan situation då den tilltalade själv valt att utebli eller inställer sig endast genom ombud. Från denna huvudregel finns undantag. I vissa situationer anses den tilltalade inte kunna avstå från sin rätt till muntlig förhandling. Det finns fall vid vilka allmänhetens förtroende för rättsordningen kan anses skadas om den tilltalade inte är personligen närvarande vid förhandlingen. Behovet av en effektiv domstolshandläggning ställs här mot allmänintresset av en rättvis rättegång. Även om för- hör inte ska hållas med den tilltalade eller det saknas utredningsskäl 20 , a a., s. 211 ff. för att han eller hon ska vara närvarande kan det alltså finnas situa- tioner när den tilltalades personliga närvaro är nödvändig. har i rättsfallet NJA 2009 s. 836, uttalat sig när det gäller behovet av den tilltalades personliga närvaro. I rätts- fallet dömdes en tilltalad som frikänts av tingsrätten utan att vara närvarande till fängelse av hovrätten. konstaterade att den tilltalade, även om han eller hon inte behövde närvara av utredningsskäl och biträddes av försvarare, har en rätt till egen insyn i förhandlingen och möjlighet att själv muntligen få föra fram sin sak inför rätten. Vidare konstaterade domstolen att det finns ett allmänintresse av den tilltalades personliga närvaro och att förtroendet för rättsordningen kan ta skada av att en tilltalad i sin frånvaro döms till en mycket ingripande påföljd. Det angavs också vara angeläget att den tilltalade själv får ta del av uppspelningarna från förhören från tingsrätten för att i samråd med försvararen kunna ta ställning till bl.a. om det finns anledning att begära tilläggs- förhör. menade att den tilltalades rätt att närvara personligen vid huvudförhandlingen i betydande utsträckning till- godoser nämnda intresse men att den rätten inte alltid kan anses tillräcklig, inte heller för att skydda allmänintresset. I vilka fall den tilltalades personliga närvaro krävs av annat än utredningsskäl och i vilka fall kravet på närvaro får stå tillbaka av hänsyn till intresset av en effektiv rättskipning får, enligt , avgöras utifrån en bedömning av olika omständigheter. I fallet riskerade den tilltalade en betydande straffskärpning varför, oberoende av den tilltalades egen inställning, denne enligt Högsta domstolens uppfattning så långt möjligt borde ha varit personligen närvarande. Andra omständigheter som kunde behöva beaktas angavs vara om den tilltalade frikänts i tingsrätten, den tilltalades ungdom, om den tilltalade avvikit eller håller sig undan, liksom om han eller hon klart och otvetydigt avstått från rätten att närvara. Rätten att förhöra vittnen När det gäller rättegången i brottmål uppställs i artikel 6.3 i Europa- konventionen vissa minimigarantier, utöver de generella krav som ställs på domstolsprövningen i artikel 6.1. Bland dem anges i punkten d en rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne. Det finns många avgöranden från avseende fall där uppgifter lämnade utanför rättegången har åberopats mot den tilltalade utan att uppgiftslämnaren personligen har hörts i rätten. Av domstolens praxis följer att frågan om bevisningen kan tillåtas i första hand regleras av nationell rätt. har dock prövat om processen som helhet kan anses uppfylla de krav som kan ställas på en rättvis rättegång. Vid prövningen har dom- stolen uttalat att all bevisning i princip måste läggas fram i den till- talades närvaro vid en offentlig förhandling inför rätten. Det betyder dock inte, enligt domstolen, att vittnesutsagor alltid måste avges vid en sådan förhandling. Domstolen har uttalat att det i och för sig inte är oförenligt med punkten d i artikel 6.3 att använda sådana utsagor som lämnats i förfarandet före rättegången som bevis, för- utsatt att den tilltalades rättigheter har respekterats. Enligt dom- stolens uttalanden kräver dessa rättigheter som regel att den till- talade fått tillräcklig och lämplig möjlighet (adequate and proper opportunity) att motsäga och utfråga den som vittnat antingen i samband med att vittnet lämnat sin utsaga eller i ett senare skede av förfarandet.21 har därför i flera fall ansett att det varit i strid mot artikel 6 att lägga endast uppgifter som lämnats till polis eller åklagare till grund en fällande dom utan att uppgifts- lämnaren hörts i rättegången och den tilltalade inte heller i annat sammanhang fått möjlighet att ställa frågor till förhörspersonen. Det är emellertid inte oförenligt med att lägga fram uppgifter som lämnats före rättegången som bevis i målet. För en fällande dom krävs emellertid att det finns annan bevisning till stöd för uppgifterna. I , och krävs, liksom i , för att ett mål ska kunna avgöras i den tilltalades utevaro att hans eller hennes personliga närvaro inte är nödvändig för utredningen. Innebörden av begreppet nödvändig för utredningen varierar beroende på om målen avser erkända gärningar. Som exempel på när den tilltalades närvaro inte är nödvändig anges i finska förarbeten att den tilltalade under förundersökningen har erkänt att han eller hon begått den 21Van Dijk m.fl. Theory and practice of Convention on human rights, 4 uppl. s. 645 och där nämnda rättsfall. Ett annat exempel som nämns är att ett normal- straff finns för det aktuella brottet och de övriga frågorna är sådana att den tilltalades närvaro och ställningstaganden endast i ringa mån påverkar avgörandet. Enligt norska förhållanden är det avgörande vilken bevisning som finns, exempelvis om den tilltalades utsaga finns dokumenterad i förundersökningen och kan läsas upp, samt om den tilltalade har försvarare. I finns särskilda bestäm- melser för bötesmål. I sådana mål kan rätten, om den tilltalade inte är personligen närvarande, behandla saken som att den tilltalade erkänner gärningen om omständigheterna inte talar mot det. Domen kan då utfärdas genom en anteckning om domslutet på åtalet. I och kan påföljden bestämmas till högst sex månaders fängelse om den tilltalade samtyckt till att målet avgörs efter huvudförhandling från vilken han eller hon uteblir, annars till högst fängelse . För att utevaroförfarandet ska aktuali- seras i måste det gälla en straffbar handling där åklagaren inte gör gällande att påföljden ska bestämmas till fängelse. I och finns en möjlighet till återupp- tagande av målet i första instans, som kan vara begränsad med krav på giltigt skäl för utevaron. En mer utförlig beskrivning av reglerna om avgörande av brott- mål efter huvudförhandling från vilken den tilltalade uteblivit i ovanstående länder finns i bilaga 4. 11.6.4Internationell verkställighet av utevarodomar Det internationella samarbetet om överförande av straffverkställig- het regleras bl.a. europeiska konvention om brottmåls- doms internationella rättsverkningar (brottmålsdomskonventionen) och i konvention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen). De processer för överförande av straff- verkställighet som dessa konventioner anvisar har införlivats i svensk rätt genom lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (IVL). I IVL, men även i vissa andra lagar om internationellt samarbete, finns särskilda bestämmelser om utevarodomar. Därtill finns ett särskilt regelverk som består av ett antal rambeslut som har antagits inom den Europeiska unionen (EU) om överförande av straffverkställighet. I dessa rambeslut finns avslagsgrunder för det fall domen eller beslutet har fattats efter förhandling i den dömdes utevaro. Utredningen om internationell straffverkställighet (Ju 2011:03) har fått i uppdrag att se över IVL och föreslå en tydligare och mer ändamålsenlig verkställighetsreglering. Dessutom ska utredningen föreslå hur rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder och rambeslutet om erkännande och verkställighet av frivårdspåföljder samt rambeslutet om utevaro- domar, i aktuella delar, ska genomföras i svensk rätt (Dir 2011:28). Utredningen beräknar att avsluta sitt arbete . Enligt vår bedömning innebär de förslag som vi nu lämnar inga sådana förändringar vid meddelande av utevarodomar som är av betydelse vid bedömningen av om uppfyller de krav på för- farandet som ställs upp i nämnda regelverk. 11.6.5Tredskodom i brottmål bör inte införas Bedömning: Det bör inte införas en möjlighet att avgöra brott- mål i den tilltalades utevaro utan en materiell prövning i sak. Vi har övervägt om reglerna att avgöra ett brottmål i den tilltalades utevaro kan ändras så att det införs en liknande ordning som när en part i ett dispositivt tvistemål uteblir från en huvudförhandling utan laga förfall. I tvistemål innebär det som huvudregel att tredsko- dom då kan meddelas, dvs. att parten förlorar målet i princip utan en materiell prövning. Ett förslag i den riktningen skulle ligga i linje med våra principiella utgångspunkter att parterna i större utsträck- ning bör ha inflytande över målets handläggning och ta ett ansvar för att medverka i processen. Vi har emellertid valt att inte lägga fram något sådant förslag. Med vår utgångspunkt att åklagaren alltid ska framställa ett påföljdsyrkande i samband med att åtalet väcks så har åklagaren tagit ställning i såväl skuld- som påföljdsfrågan. Det gör att det skulle vara praktiskt möjligt för rätten att bifalla åtalet utan någon materiell prövning av åtalet. Domstolen skulle kunna pröva enbart att talan är förenlig med lag och att förutsättningarna är uppfyllda för att målet ska kunna avgöras efter huvudförhandling trots att den tilltalade inte personligen är närvarande. För att tillgodose kravet på rättssäkerhet skulle domstolen i ett sådant förfarande även kontrollera att åklagarens påföljdsyrkande inte var för strängt. Bland annat för att behålla tyngdpunkten i brottmålsprocessen i första instans skulle det krävas en möjlighet att målet efter avgör- andet skulle kunna återupptas i tingsrätt. Fördelarna med en ordning som den beskrivna är att den sanno- likt skulle frigöra stora resurser för domstolar och åklagare att hantera mer komplicerade brottmål. Det skulle effektivisera tings- rättsprocessen. Konsekvensen för den tilltalade av att inte med- verka i processen skulle bli tydlig. Den tilltalade skulle slippa besvär, obehag och kostnader som är förenade med att tingsrätten dömer ut vite och beslutar om nytt vite alternativt hämtning eller häktning till ett senare förhandlingstillfälle. Målsäganden, vittnen och andra bevispersoner skulle inte behöva kallas till förhandling på nytt. Målet skulle kunna avslutas snabbt och utan större insatser. Att avgöra mål utan en materiell prövning skulle sannolikt kräva att en rätt till återupptagande införs. Erfarenheter från det danska utevaroförfarandet, i vilket domstolen visserligen prövar målet i sak, visar att den obegränsade möjlighet som finns i till återupptagande av målet i första instans inte utnyttjas annat än i begränsad omfattning.22 Ett förfarande med återupptagande av brottmål i första instans har tidigare övervägts av arbetsgrupp för processrättsliga frågor i Inställda huvudförhand- lingar i brottmål II, sjunde promemorian från arbets- grupp för processrättsliga frågor.23 Övervägandena gällde då införan- det av en ordning om återupptagande av mål efter utevarodom till följd av en föreslagen utvidgning av området för handläggning i den tilltalades utevaro. Arbetsgruppen övervägde att införa en rätt till återupptagande av målet om den tilltalade kunde visa laga förfall för sin underlåtenhet att inställa sig vid huvudförhandlingen. Vad som talade mot att införa en sådan möjlighet angavs vara den extra administration det skulle innebära för domstolarna att hantera ansökningar om återupptagande. Det angavs också finnas en risk för att återupptagandeinstitutet skulle användas för att fördröja verkställigheten av en dom. Dessutom konstaterade arbetsgruppen att det skulle kräva en ganska omfattande och krånglig reglering. Inte bara skulle det behövas regler om den fortsatta handlägg- ningen utan, resonerade arbetsgruppen, även utredning om frågor om reformatio in pejus och åtalsjusteringar. 22Inställda huvudförhandlingar i brottmål II, sjunde promemorian från arbets- grupp för processrättsliga frågor, s. 81. 23Domstolsverkets diarienr 761-2004, s. 35 f. En annan aspekt som lyftes fram i promemorian var vad som ska gälla om domen både återupptas och överklagas. Likaså nämnde arbetsgruppen att det behövde övervägas vad som skulle gälla för återupptagande i någon del. Arbetsgruppen menade att det inte är enkelt att formulera begripliga överklagandehänvisningar så att den tilltalade inte riskerar rättsförluster i samband med återupptagande och överklagande av en utevarodom. Vi instämmer i de överväganden som arbets- grupp gjort när det gäller återupptagandeinstitutets nackdelar. Systemet riskerar att bli processekonomiskt ineffektivt på grund av de konsekvenser som har beskrivits ovan. Vad som vidare talar mot en ordning där målet kan avgöras utan prövning i sak är att det vore ett betydande avsteg från den svenska straffprocessuella traditionen. Det skulle innebära att en rätt till sakprövning i första instans garanteras först efter ett återupptag- ande av målet. Med en möjlighet till återupptagande får garantierna enligt artikel 6.1 om en rättvis rättegång i och för sig i allmänhet anses vara tillräckligt tillgodosedda.24 Det är dock tveksamt om det är förenligt med det allmänna rättsmed- vetandet att en person skulle kunna dömas för brott till följd av att han eller hon inte kommit till en domstolsförhandling utan att åtalet prövades. Det kan uppfattas som en mindre adekvat och alltför ingripande konsekvens av frånvaron. Den tilltalade får visserligen förväntas känna till att hans eller hennes sak ska prövas vid huvudförhandlingen och det kan uppfattas som rimligt att han eller hon då få ta ansvar för att medverka genom att närvara person- ligen eller bära konsekvenserna av att utebli från förhandlingen. Enligt artikel 6.2 i råder den s.k. oskyldig- hetspresumtionen, vilket innebär att den som anklagas för brott ska betraktas som oskyldig tills hans eller hennes skuld lagligen fast- ställts. En misstänkt får inte straffas för att han eller hon använder rätten att t.ex. hålla tyst eller inte medverka i utredningen. Att den tilltalades underlåtenhet att följa rättens föreläggande att komma till huvudförhandlingen kan medföra att målet avgörs utan sak- prövning innebär enligt vår bedömning i och för sig inte att ett sådant system skulle stå i strid med oskyldighetspresumtion. Skälet till det är att den aktivitet som krävs av den tilltalade inte rör utred- ningen i sig utan målets handläggning. Vi bedömer ändå att en 24 Jfr , a.a., s. 211 f. sådan ordning är mindre väl förenlig med det allmänna rättsmed- vetandet. Vid en samlad bedömning anser vi att vårt förslag till ett särskilt förfarande i erkända mål i tingsrätt bättre tillgodoser parternas behov av inflytande. De ökade möjligheter att avgöra mål i den till- talades utevaro som vi föreslår tillgodoser bättre de krav på del- tagande som kan ställas på parterna i processen. Vi föreslår därför inte att det införs någon motsvarighet till ett tredskodomsinstitut i brottmål. 11.6.6Kravet på att saken ska kunna utredas tillfredsställande tas bort Förslag: Kravet i 46 kap. 15 a § första stycket RB att saken ska kunna utredas tillfredsställande för att målet ska få avgöras när den tilltalade inte är personligen närvarande tas bort. I stället ska målet kunna avgöras i den tilltalades utevaro om det inte finns särskilda skäl som talar mot det. Såsom den nuvarande bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB är utformad får ett mål avgöras efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro om saken kan utredas tillfredsställande. Vi föreslår att utrednings- kravet ska tas bort. Förslaget bygger på ett från principiella utgångs- punkter förändrat synsätt vad gäller ansvaret för utredningen i målet. Förändringen innebär att ett tydligare ansvar och inflytande över utredningen läggs på åklagaren. Det innebär också ett ökat ansvar på den tilltalade att ta tillvara sin rätt att närvara vid en huvudförhandling. Vi menar att utevarobestämmelsen ska utformas så att målet kan avgöras i den tilltalades utevaro om det inte finns särskilda skäl som talar mot det. Sådana skäl kan enligt vår mening vara att den till- talades personliga närvaro krävs för att han eller hon ska identifieras av ett vittne eller en målsägande, att åklagaren begär att den till- talade ska höras eller att målet rör åtal mot en person som inte fyllt . Särskilda skäl kan också föreligga om utredningen i påföljds- delen inte är fullständig eller om rätten har att pröva en fråga om utvisning. Det finns anledning att överväga förändringar av bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB om avgörande efter huvudförhandling från vilken den tilltalade uteblivit eller inställt sig till endast genom ombud. Enligt kan orsaken till att huvudförhandlingar i delgivna brottmål ställs in i många fall antas vara att domstolen anser att utredningskravet inte är uppfyllt eller känner osäkerhet i frågan.25