sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Där noteras dock när det gäller skatter och andra av- gifter, tullar och valutatransaktioner, så får verkställighet av domen inte vägras av det skälet att den verkställande statens lagstiftning inte föreskriver samma typ av skatter eller avgifter eller att den inte innehåller samma slags bestämmelser om skatter och andra avgifter, tullar och valutatransaktioner som den utfärdande statens lagstift- ning. Vid genomförande av rambesluten om erkännande och verk- ställighet av bötesstraff och erkännande och verkställighet av beslut om förverkande valde lagstiftaren att ta bort kravet på dubbel straffbarhet även för brott utanför listan. Däremot behölls kravet vid genomförande av rambeslutet om en europeisk arresterings- order. Även om ett borttagande av kravet på dubbel straffbarhet, enligt rättspraxis, inte anses utgöra brott mot legalitetsprincipen, se av- snitt 4.6, kan det vara stötande om en person avtjänar ett frihets- berövande straff i för något som inte är kriminaliserat här. Detta gör sig särskilt gällande om det är fråga om en gärning vars kriminalisering är helt främmande för det svenska rättssamhället. 3 Jfr prop. 2003/04:7 s. 85, prop. 2008/09:218 s. 51 och prop. 2010/11:43 s. 73 f. Ett exempel i praxis är att en stat kriminaliserat att en person inte betalat ålagda underhållsbidrag. Att ta emot en frihetsberövad påföljd för en gärning som inte är kriminaliserad i kan vidare innebära vissa praktiska problem vid en eventuell anpassning av påföljden samt vid verkställigheten, eftersom någon jämförelse inte kan ske i förhållande till vad som gäller för motsvarande brott här. Vår slutsats är därför att det i den nya lagen finns skäl att, för gärningar som inte upptas av listan och för vilken det enligt den utfärdande statens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd , införa en vägransgrund avseende krav på dubbel straffbarhet. Det är emellertid fråga om redan dömda personer som oavsett var verkställigheten sker har att verkställa påföljden, jfr avsnitt 8.2. Den dömde kan ha en sådan anknytning till att han eller hon har en stark önskan om att få verkställa straffet här. Av huma- nitära skäl kan det i sådana fall anses motiverat att erkänna domen och verkställa påföljden trots att gärningen inte är kriminaliserad här. Som nämnts ovan ska det i lagen införas en undantagsregel där det utifrån den dömdes inställning och omständigheterna i övrigt får bedömas om det finns särskilda skäl till att överföra verkställig- heten. I ett fall där kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt kan faktorer som vilken kriminaliserad handling det är fråga om, den dömdes anknytning till och övriga omständigheter, ha betydelse vid prövning av om det föreligger särskilda skäl. Det bör vara möjligt att vara mer tillåtande i fall där den utländska straff- bestämmelsen är föranledd av vissa särskilda förhållanden i det landet eller förekomsten av viss brottslighet där. Det kan också vara fråga om att straffbestämmelsen har en annan teknisk kon- struktion, t.ex. avser kriminalisering av osjälvständiga brottsformer, jfr avsnitt 12.3.3. Övriga omständigheter kan exempelvis hänföra sig till den dömdes ålder, sjukdom eller påföljdens längd. 18.3.3Principen om ne bis in idem Enligt artikel 9.1 c) får vägran att erkänna domen och verkställa påföljden ske om verkställighet av påföljden skulle strida mot prin- cipen ne bis in idem (icke två gånger för samma sak). En be- skrivning av principen finns i avsnitt 4.7. Vid internationell straff- verkställighet uppkommer frågan i praktiken i situationer där prin- cipen redan överträtts och det finns två domar avseende samma sak. På motsvarande sätt som i annan lagstiftning inom området för internationell straffverkställighet bör principen om förbud mot dubbelbestraffning komma till uttryck i den nya lagen genom en särskild vägransgrund. Fråga är du hur en sådan vägransgrund ska utformas. Med hän- syn till att det i rambeslutet enbart anges att vägran får ske om det skulle stå i strid med principen ne bis in idem tolkar vi det som att det erbjuds ett visst mått av flexibilitet vid genomförandet. Prin- cipen ska enligt ges en unionsrättslig tolkning, se avsnitt 4.7. Någon närmare vägledning om hur principen ska ut- formas i nationell rätt finns emellertid inte. I vårt förslag till en ny lag om internationell straffverkställighet har vi utgått från dagens reglering och endast föreslagit vissa språkliga justeringar, se av- snitt 12.3.4. Principen utgår från brottmålsdomskonventionen som överensstämmer med den reglering som finns i 2 kap. 5 a § brotts- balken. Vi bedömer det som mest ändamålsenligt att principen utformas på samma sätt i den här föreslagna lagen. Vid tillämp- ningen får beaktas praxis vad gäller tolkningen av principen i de rambeslut som antagits och även den praxis som finns angående artikel 54 i . Detta innebär att verkställighet i ska vägras om det i finns en dom, ett godkänt strafföreläggande eller ett god- känt föreläggande av ordningsbot som avser samma gärning som ligger till grund för den utländska domen. Vidare ska vägran ske om det i en annan stat finns en dom, som har vunnit laga kraft, som avser samma gärning som ligger till grund för den utländska domen som framställningen avser, och hinder mot lagföring för gärningen här i landet till följd av denna dom skulle ha förelegat enligt 2 kap. 5 a § . En prövning får alltså göras av om den andra domen enligt skulle utgöra hinder i mot att lagföra den dömde för samma gärning. En förutsättning för detta är enligt bestämmelsen att den dömde har frikänts från ansvar, att han eller hon förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts, att ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår, eller att ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den andra staten. 18.3.4Den dömde vid tiden för brottet inte fyllt femton år En annan grund för att vägra erkänna och verkställa en frihets- berövande dom är enligt artikel ) om påföljden har utdömts en person som enligt lagen i den verkställande staten på grund av sin ålder inte kan göras straffrättslig ansvarig för de gärningar som domen avser. Vissa länder inom EU tillåter straffrättsliga ingripanden mot personer som inte är straffmyndiga enligt svensk rätt, dvs. personer som inte fyllt för brottet (1 kap. 6 § brotts- balken). Exempelvis är straffmyndighetsåldern i . Att i verkställa en dom om frihetsberövande påföljd avseende en person som inte fyllt måste anses strida mot svenska grundläggande straffrättsliga principer. En vägransgrund kopplad till att den dömde vid tiden för brottet inte fyllt bör därför införas i den nya lagen. Detta motsvarar nuvarande reglering i IVL, vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen, och vårt förslag till en ny lag om internationell straffverkställighet, se avsnitt 12.3.6. Nuvarande vägransgrund vid tillämpning av brottmålsdoms- konventionen är fakultativ eftersom det av humanitära skäl har an- setts angeläget att det finns möjlighet att utan hänsyn till straffbar- hetsåldern kunna överta verkställighet av en utländsk dom avseende en svensk som har dömts till frihetsstraff utomlands innan han eller hon fyllt . I förarbetena anges att det vid det särskilda verk- ställighetsförfarandet som ska äga rum vid svensk domstol före verkställighet här i landet kan påföljden i ett sådant fall bestämmas med tillbörlig hänsyn till den unges ålder.4 I den nya lagen kan undantagsbestämmelsen tillämpas när det avseende den unga lagöverträdaren finns starka humanitära skäl som gör att den dömdes önskemål om att få verkställa den ut- ländska domen i bör tillgodoses. Detta torde normalt gälla om den dömde har stark anknytning hit eller någon av barnets vårdnadshavare finns här. Här bör beaktas artikel 9 i barnkonven- tionen om barnets behov av och rätt till båda sina föräldrar, se avsnitt 5.4. 1972:98 s. 114. Erkännande och verkställighet av en dom om frihetsberövande på- följd kan enligt artikel 9.1 f) i rambeslutet vägras om det enligt lagen i den verkställande staten föreligger immunitet, som gör det omöjligt att verkställa påföljden. Se avsnitt 5.3 om bestämmelser om immunitet. Som där framgår ska straffrättslig immunitet respek- teras även på verkställighetsstadiet. Vid genomförande av tidigare rambeslut, som exempelvis ram- beslutet om en europeisk arresteringsorder, rambeslutet om erkän- nande och verkställighet av bötesstraff och rambeslutet om erkän- nande och verkställighet av beslut om förverkande har det bedömts att en vägransgrund behövs för de situationer då erkännande och verkställighet inte skulle vara förenligt med bestämmelser om immunitet och privilegier.5 Vi gör ingen annan bedömning vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut och det bör därför framgå av den nya lagen att en begäran om erkännande och verkställighet ska avslås om verkställighet i inte skulle vara förenlig med bestämmelser om immunitet. Mot bakgrund av att bestämmelser om immunitet finns både i grundlag och i internationella förpliktelser torde utrymmet för att använda undantagsregeln vid humanitära skäl vara mycket begränsad. Vidare får enligt artikel 9.1 e) verkställighet vägras om påföljden har preskriberats enligt den verkställande statens lagstiftning. En beskrivning av påföljdspreskription i svensk rätt finns i avsnitt 12.3.7. Enligt IVL finns vid åberopande av brottmålsdomskonven- tionen en fakultativ vägransgrund gällande påföljdspreskription (6 § första stycket 8 IVL). Vi har föreslagit att en bestämmelse om vägran vid preskription ska tas in i den nya lagen om internationell straffverkställighet, se avsnitt 12.3.7. Vid genomförande av exem- pelvis rambeslutet om erkännande och verkställighet av bötesstraff och rambeslutet om erkännande och verkställighet beslut om för- verkande valdes en lösning som innebär att preskription kan utgöra 2003/04:7 s. 72 f, prop. 2008/09:218 s. 57 och prop. 2010/11:43 s. 79 f. hinder mot verkställighet endast om gärningen helt eller delvis be- gåtts i Sverige.6 Rambeslutet innebär en möjlighet att i den nya lagen införa en bestämmelse som motsvarar den vi föreslår i den nya lagen om internationell straffverkställighet, dvs. att en begäran får avslås om en tillämpning av 35 kap. 8–10 §§ skulle inneburit att påföljden bortfallit. Mot bakgrund av syftet med det ömsesidiga samarbetet inom EU, finns det emellertid skäl att välja en annan lösning i lagen som genomför rambeslutet. Det bör här i stället vara den utfärdande statens bestämmelser som avgör när en påföljd är preskriberad. Däremot är det inte rimligt att erkänna en dom och verkställa en påföljd avseende en gärning som helt eller delvis be- gåtts i och som enligt bestämmelser kan verkställas. En sådan vägransgrund bör därför tas in i den nya lagen. Denna vägransgrund har även koppling till som anges i artikel 9.1 l), se avsnitt 18.3.7. 18.3.7Gärningen helt eller delvis begåtts på svenskt territorium Enligt artikel 9.1 l) kan erkännande och verkställighet vägras om domen avser straffbara gärningar som enligt den verkställande statens lagstiftning anses ha begåtts helt eller till stor eller väsentlig del på dess territorium eller på en plats som kan likställas med dess territorium. Enligt artikel 9.2 ska ett beslut enligt punkt l) som rör brott som delvis har begåtts på den verkställande statens terri- torium eller på en plats som kan likställas med dess territorium fattas av den behöriga myndigheten i exceptionella fall där de speci- fika omständigheterna i varje enskilt fall ska beaktas och där sär- skild hänsyn ska tas till om brottet till stor eller väsentlig del be- gåtts i den utfärdande staten. Vidare bör enligt skäl 21 vägrans- grunden tillämpas endast i undantagsfall och med utgångspunkten att i största möjliga utsträckning samarbeta enligt bestämmelserna i rambeslutet, samt med beaktande av dess syfte. Alla beslut om att tillämpa denna vägransgrund bör grundas på en analys från fall till fall och samråd mellan de behöriga myndigheterna i den utfärdande och den verkställande staten. Grov organiserad brottslighet har i många fall förgreningar i flera medlemsstater inom EU. 2008/09:218 s. 56 och prop. 2010/11:43 s. 81. samarbetet förutsätter att lagföring kan ske i ett land för en gärning begången i ett annat land. En utgångspunkt utifrån detta inter- nationella samarbete bör vara att erkänner sådana domar. Detta talar, liksom vid tidigare genomförda rambeslut, mot att ha en generell vägransgrund avseende territorialitet. Vi föreslår därför inte någon sådan generell vägransgrund. Vid genomförande av rambeslutet om en europeisk arresterings- order, rambeslutet om erkännande och verkställighet av bötesstraff och rambeslutet om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande infördes däremot en vägransgrund avseende territorialitet i de fall gärningen inte motsvarar brott enligt svensk lag eller om preskription inträtt.7 Även vid det nu aktuella rambeslutet kan det vara rimligt att en vägransgrund avseende territorialitet är kopplad till dessa fall. Som närmare framgår i avsnitt 18.3.2 har vi valt att i den nya lagen behålla ett krav på dubbel straffbarhet när det gäller gärningar utanför den s.k. listan med möjlighet till undantag när det föreligger humanitära skäl. För de brott som är upptagna i artikel 7.1 i rambeslutet ska dock inte något krav på dubbel straff- barhet gälla. Om en sådan gärning har begåtts på svenskt terri- torium och inte motsvarar brott enligt svensk lag är det rimligt att någon verkställighet inte kan ske här. Ett avslag i ett sådant fall grundar sig på var gärningen begåtts och utgör alltså inte någon begränsning av artikel 7.1. Vidare bör avslag kunna meddelas för en gärning som helt eller delvis har begåtts i och för vilken preskription inträtt enligt svensk rätt, se även avsnitt 18.3.6. 18.3.8En påföljd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård Enligt artikel 9.1 k) i rambeslutet får en begäran om erkännande och verkställighet vägras om den påföljd som utdömts omfattar en åtgärd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård eller annan frihetsberövande åtgärd, som trots artikel 8.3, inte kan verkställas av den verkställande staten i enlighet med dess rätts- system eller hälso- och sjukvårdssystem. Av skäl 19 framgår att den verkställande staten i fall enligt 9.1 k) bör överväga att anpassa påföljden innan den vägrar att erkänna och verkställa påföljden. Vidare framgår av skäl 20 att vägransgrunden kan tillämpas även i fall där personen inte har funnits skyldig till brott om den behöriga 2003/04:7 s. 84 f, prop. 2008/09:218 s. 56 och prop. 2010/11:43 s. 80 f. myndigheten till följd av brottet beslutat om en annan frihets- berövande åtgärd än fängelse. För det fall den utländska påföljden är utformad på ett sådant sätt att den inte kan verkställas enligt svenska verkställighetsregler och det inte heller går att anpassa påföljden på ett sådant sätt att den går att verkställa här, bör den behöriga myndigheten kunna avslå en begäran om erkännande och verkställighet i . Detta ska framgå i lagen som en vägransgrund. När det är som har att bedöma en sådan fri- hetsberövande påföljd bör myndigheten pröva om den utländska påföljden kan omvandlas till överlämnande till rättspsykiatrisk vård, innan beslut om avslag fattas. Som framgår i avsnitt 18.8.2 är det därefter domstol som genomför själva påföljdsomvandlingen, dvs. Den tilltalades rätt att vara personligen närvarande vid förhand- lingen är en grundläggande rättighet enligt FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. praxis visar att utevarodomar är tillåtna, men endast under förutsättning att särskilda garantier uppfylls, se närmare avsnitt 5.2.1. I avsnitt 15.3 finns en genomgång av rådets rambeslut /299/RIF om verkställighet av utevardomar, vars innehåll er- sätter artikel 9.1 i) i rambeslutet samt intygets punkt i). Ram- beslutet om verkställighet av utevarodomar syftar till att närmare fastställa de allmängiltiga skäl som ger den verkställande myndig- heten möjlighet att verkställa beslutet trots att personen inte var närvarande vid förhandlingen, som personens rätt till försvar fullt ut respekteras. I intyget anges de olika villkor som kan vara uppfyllda för att utevarodomen ska accepteras. Det handlar om att den berörda personen , antingen kallats personligen och därigenom under- rättades om tid och plats för den förhandling som ledde till avgörandet, eller på annat sätt faktiskt officiellt underrättades om tid och plats för förhandlingen, på ett sådant sätt att man otvetydigt kan slå fast att han eller hon hade kännedom om den planerade förhandlingen, och i båda fallen underrättades om att ett avgörande kunde meddelas även om han eller hon inte var personligen närvarande vid förhandlingen, eller i vetskap om den planerade förhandlingen hade gett i uppdrag åt ett juridiskt ombud som antingen utsetts av den berörda per- sonen eller av staten att försvara honom eller henne vid för- handlingen och faktiskt försvarades av ombudet vid förhand- lingen, eller efter att ha delgivits avgörandet och uttryckligen underrättats om rätten till förnyad prövning eller överklagande och om rätten att få delta och få själva sakfrågan prövad på nytt inklusive nytt bevismaterial, vilket kan leda till att det ursprungliga avgörandet upphävs, uttryckligen förklarade att han eller hon inte bestred avgörandet, eller inte begärde förnyad prövning eller överklag- ande inom den tillämpliga tidsramen. Vägransgrunden går således ut på att erkännande och verkställighet av domen kan vägras om inte något av villkoren är uppfyllda. Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar innebär inte att en medlemsstat måste vägra verkställighet om dessa förutsättningar, helt eller delvis, inte är för handen. Det är därmed upp till varje medlemsstat att avgöra i vilken omfattning möjligheterna att vägra verkställighet med stöd av rambeslut ska användas. En medlemsstat kan helt avstå från att i nationell rätt införa en vägransgrund i de fall verkställigheten baser sig på en utevarodom, men ändå leva upp till åtagandet i rambeslutet. I den mån en vägransgrund, relaterad till utevaro, införs sätter emellertid rambeslutet en gräns vad avser tillämpningen av en sådan vägransgrund.8 En förutsättning för att en stat ska bistå en annan stat med att verkställa en straffrättslig påföljd som meddelats efter en förhand- ling i den dömdes utevaro, är mot bakgrund av internationella överenskommelser och praxis, att vissa grundläggande rättigheter ska ha iakttagits. Möjligheterna att vägra verkställighet kan ses som en garanti för att den berörda personen inte ska gå miste om en av sina rättigheter, dvs. att kunna närvara vid det förfarande som leder till en dom om frihetsberövande påföljd. Mot bakgrund härav bör det i den nya lagen tas in en vägransgrund som tillförsäkrar att inte tar emot domar som kan strida mot principen om en rättvis rättegång. Vägransgrunden bör utformas på samma sätt som de ändringar som föreslagits, med anledning av rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, i lagen om en europeisk arresteringsorder, lagen om 2008/09:20 s. 19 f. erkännande och verkställighet av bötesstraff inom EU och lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom EU.9 Detta innebär att en begäran ska avslås om den utfärdande staten inte har bekräftat i intyget att någon av förutsättningarna för ett avgörande i utevaro är uppfyllt. Om sådan uppgift har uteläm- nats, men om det på annat sätt framgår att något villkor är uppfyllt t.ex. genom till intyget bifogad dokumentation, kan komplettering inhämtas från den utfärdande staten. 18.3.10Tillstånd inte getts av den utfärdande staten i enlighet med specialitetsprincipen Specialitetsprincipen tas upp i artikel 18 i rambeslutet. En närmare beskrivning av principen finns i avsnitt 18.12. Enligt artikel 9.1 j) får en begäran vägras om den verkställande staten innan ett beslut om att erkänna domen och verkställa påföljden fattas, gör en framställning i enlighet med artikel 18.3 och den utfärdande staten i enlighet med artikel ) inte lämnar tillstånd till att den berörda personen åtalas, döms eller på annat sätt berövas sin frihet i den verkställande staten för någon annat brott, som begicks före överförandet, än det brott för vilken per- sonen överförts. I praktiken handlar det om fall där den utfärdande statens till- stånd krävs för att som verkställande stat ska kunna åtala, döma eller på annat sätt beröva friheten av den berörda personen för något annat brott som begicks före de brott överförande avser. Vidare ska den utfärdande staten inte ha gett sitt tillstånd trots de krav som ställs i artikel 18.3 på att tillstånd ska ges. Tillstånd ska nämligen ges om det föreligger en skyldighet att överlämna per- sonen enligt rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. Utrymmet för när en sådan vägransgrund kan komma att tillämpas måste anses vara minimalt. Vidare kan en sådan vägrans- grund ha praktiska svårigheter på så sätt att den behöriga myndig- heten måste ha information om att exempelvis åtal är väckt mot den aktuella personen i och att omständigheterna är sådana att ett tillstånd måste inhämtas från den utfärdande staten. För det fall en situation uppkommer där den andra medlemsstaten inte meddelar tillstånd enligt artikel 18.3 kan det dock anses stötande att svenska myndigheter inte, när personen finns i , kan 9 Ds 2012:53. lagföra honom eller henne för brott begånget här. Detta gäller sär- skilt om det är fråga om allvarligare brottslighet. En möjlighet att kunna vägra verkställighet av domen i sådana undantagsfall kan därför vara befogad. Enligt artikel 3.4 ska medlemsstaterna iaktta de grundläggande rättigheter och grundläggande rättsprinciper som återges i artikel 6 i fördraget. Av artikel 6.1 i framgår, efter ändring genom Lissabonfördraget, att unionen ska erkänna de rättigheter, friheter och principer som fastställs i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. I stadgan, som har samma rättsliga värde som fördragen, slås fast bl.a. de fri- och rättigheter som även följer av . Enligt artikel 6.3 i EU- fördraget ska vidare de grundläggande rättigheterna, såsom de garan- teras i och såsom de följer av medlemsstater- nas gemensamma konstitutionella traditioner, ingå som allmänna principer i unionsrätten. En unionsakt eller ett beslut som fattas med stöd av en sådan rättsakt får inte strida mot de grundläggande fri- och rättigheterna inom unionsrätten. I skälen till rambeslutet framhålls vissa grundläggande fri- och rättigheter särskilt. Av skäl 13 framgår att rambeslutet respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns genom artikel 6 i fördraget om EU och som återspeglas i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt kapitel VI. Ingenting i rambeslutet bör tolkas som ett förbud att vägra verkställa ett beslut om det finns sakliga skäl att tro att påföljden har utdömts i syfte att straffa en person på grundval av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning eller att denna persons ställning kan skadas av något av dessa skäl. Vidare framgår av skäl 14 att rambeslutet inte bör hindra någon medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrande- frihet i andra medier. En närmare beskrivning av internationell straffverkställighet och de svenska grundlagarna finns i avsnitt 5.1 och av internationell straffverkställighet och i avsnitt 5.2. Om verkställighet av en dom om frihetsberövande påföljd från en annan medlemsstat skulle komma i konflikt med de svenska grundlagsbestämmelserna eller med åtaganden enligt eller unionsrättens allmänna principer och stadgan om grundläggande rättigheter, är ett beslut att vägra verk- ställighet i förenlighet med rambeslutet.