sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Lagrådet konstaterade vid reform att det var svårt att i lagtext med ett gott resultat uttrycka sådana avvägningar som dom- stolen i praktiken kan behöva göra vid prövningen av om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro.26 Som lagstiftaren då också konsta- terade understryker Lagrådets uttalanden de svårigheter som finns att beskriva den utevaroprövning som domstolen ska göra. Svårig- heterna visar problemet med att tydligt avgränsa det krav som rätten ska ställa på att saken kan utredas tillfredsställande. Vi har berört detta i avsnitt 11.6.1. arbetsgrupp för processrättsliga frågor har tidigare föreslagit förändringar i bestämmelser om avgörande efter huvudförhandling i fall då den tilltalade är del- given stämning och kallelse men ändå inte kommer till förhand- lingen. Genom domardiskussioner och en enkätundersökning till hälften av landets tingsrätter utreddes orsakerna till att förhand- lingar ställs in. När det gäller utredningskravet kom arbetsgruppen fram till att varken förarbeten eller praxis gav någon klar vägledning för hur rekvisitet om tillfredsställande utredning skulle tillämpas praktiskt av tingsrätterna. Det angavs vara skälet till att arbets- gruppen, som vi redovisat i avsnitt 11.6.1, föreslog att kravet skulle ersättas med en bestämmelse om att den tilltalades personliga när- varo inte var nödvändig för utredningen. De tillämpningssvårig- heter som arbetsgruppen pekade på var att tillämpningen skiftar mellan olika domstolar och även inom samma domstol. Yngre domare angavs vara mer restriktiva med att avgöra mål i den till- talades utevaro än äldre kollegor.27 Vid våra diskussionsmöten med brottmålsadvokater, domare och åklagare har deltagarna efterlyst klargörande förarbetsuttalanden 25Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott, s. 132 f. 2000/01:108 s. 23. 27Inställda huvudförhandlingar i brottmål II, sjunde promemorian från arbets- grupp för processrättsliga frågor. eller lagstiftning om hur utevaroreglerna ska tillämpas. Många har efterfrågat utökade möjligheter att avgöra mål i den tilltalades ute- varo genom att högre straff kan dömas ut och att kravet på till- fredsställande utredning mjukas upp. Vid diskussionerna har även framkommit att vissa domare överlåter åt åklagaren att bedöma om saken går att utreda tillfredsställande. En genomgång av rättsfall från och hov- rätterna visar på tillämpningsproblemen kring kravet att saken kan utredas tillfredsställande och att domstolarnas praxis är förhållande- vis restriktiv.28 Det är olyckligt att det finns otydligheter kring hur utrednings- kravet ska tillämpas. Sannolikt leder det till att förhandlingar ställs in i onödan. Det är en negativ effekt av att ansvarsfördelningen mellan åklagare och domstol inte är tillräckligt tydlig. Detta talar för att det finns skäl att överväga förändringar av bestämmelsen. regler om rättegången i brottmål bygger på att rätten har det yttersta ansvaret för att domen blir materiellt riktig. Som framgår av avsnitt 4–5 har vi antagit en något annorlunda utgångspunkt och lägger ett tydligare ansvar på åklagaren för statens talan. Vi menar att åklagaren ska ha inflytande över om målet kan prövas vid huvudförhandlingen och ha det övergripande ansvaret för statens talan. När åklagaren väcker åtal ska han eller hon ha gjort bedömningen att utredningen i skuldfrågan är tillräcklig för att den tilltalade ska dömas för brottet. Anser åklagaren att målet kan avgöras efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro ska huvudförhandlingen i princip kunna hållas om inte rätten finner särskilda skäl mot det. Den bedömning som åklagaren då gör, att utredningen i skuldfrågan är tillräcklig, även utan att den tilltalade hörs personligen vid huvudförhandlingen, ska vara utslagsgivande. Det ställer krav på åklagaren att se till att utredningen dokumenteras väl under förundersökningen och att den håller tillräckligt god kvalitet för att uppgifter däri kan ligga till grund för en fällande dom. Gör rätten en annan bedömning än åklagaren gjort av utred- 28 Se NJA 1999 s. 362, NJA 2000 s. 661, NJA 2009 s. 836, RH 1986:62, RH 1999:8 och RH 2011:4. ningen ska åtalet ogillas. Med en sådan ordning klargörs att rätten inte ska göra någon preliminär bedömning av om utredningen är tillräcklig för en fällande dom. Vad gäller påföljdsfrågan ska åklagaren enligt vårt förslag i normalfallet inhämta utredning om den misstänktes personliga för- hållanden och i åtalet framställa ett yrkande om påföljd som dom- stolen inte kan gå utöver. I de allra flesta fall torde domstolen genom detta ha tillgång till den utredning som behövs för sina överväganden om valet av påföljd. Skulle så inte vara fallet kan rätten komplettera utredningen. Ofta bör det kunna ske före huvudförhandlingen, t.ex. i de fall då det i ett yttrande från Kriminalvården anges att ytterligare personutredning behövs. Om utredningen i påföljdsfrågan ändå inte är tillräcklig kan det vara ett sådant särskilt skäl som innebär ett hinder mot att målet avgörs efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro. Det bör under- strykas att det endast är nödvändigt om det behövs komplettering för att ta ställning till om den tilltalade bör dömas till en mindre ingripande påföljd än vad åklagaren förespråkat. Det bör krävas att det finns någon särskild anledning som medför att den utredning som finns inte är tillräcklig. Så kan exempelvis fallet vara om det förflutit sedan personutredningen hämtades in. Som tidigare nämnts avgör domstolen saken utifrån det process- material som läggs fram vid huvudförhandlingen. Vid avgörande av brottmål efter huvudförhandling som den tilltalade inte kommit till blir processmaterialet sannolikt mindre gediget än om han eller hon hade närvarat vid förhandlingen. I mål där muntlig bevisning, utöver den tilltalades egna uppgifter, åberopas kan bevisupptag- ningen också påverkas. Försvararen kanske inte alla gånger har sådan information som behövs för att kunna ställa relevanta frågor till den person som ska höras. Utöver att inte den tilltalade hörs, kan han eller hon också sägas gå miste om möjligheten att påverka bevisvärdet av de uppgifter som andra förhörspersoner lämnar. Detta är enligt vår mening emellertid en rimlig konsekvens av det ökade partsansvaret. Det väsentliga är att den tilltalade har fått del av kallelse till förhandlingen och därigenom beretts tillfälle att ställa frågor. Vi anser inte att det finns några avgörande invänd- ningar mot detta ur rättssäkerhetssynpunkt. I förarbetena till nuvarande regler sägs att det aldrig kan komma i fråga att avgöra ett mål i den tilltalades utevaro, om bevisningen i målet pekar i olika riktningar eller av andra skäl inte är helt entydig eller bevisningen kan antas komma att framstå som mindre tillför- litlig, om den skulle konfronteras med den tilltalades egna upp- gifter (prop. 1981/82:105 s. 22). Domstolens uppgift bör enligt den rollfördelning som vi skisserat vara att pröva skuldfrågan i målet utifrån befintlig utredning och inte ansvara för att komplettera den. Rätten bör alltså enbart se till att otydligheter klarläggs och reds ut genom att ställa förtydligande frågor. Pekar i stället utredningen i olika riktningar eller är den inte helt entydig är det inte i sig skäl för att ställa in förhandlingen. Domstolen får i sådant fall ogilla åtalet. Så länge åklagaren anser att målet kan tas till avgörande på befintlig utredning bör målet följ- aktligen i de allra flesta fall kunna avgöras. Motsvarande gäller i princip om utredningen i påföljdsdelen är bristfällig. Det kan emellertid vara så att personutredningen är inaktuell till följd av att förflutit sedan den gjordes eller att det saknas uppgifter som behövs för rätten att bedöma om en mild- are påföljd än den som åklagaren yrkat kan dömas ut. Med nuvar- ande ordning leder svårigheter att i den tilltalades utevaro utreda påföljdsfrågan på ett tillfredsställande sätt ofta till att en förhand- ling ställs in. En personlig kontakt anses ofta vara nödvändig om det finns tveksamheter kring påföljdsfrågan som behöver redas ut.29 Vi menar att det ökade och tidigare fokus på påföljdsfrågan som följer av våra förslag bör leda till att sådana situationer uppstår mer sällan. I de fall det finns sådana brister i personutredningen kan rätten alltjämt anse sig vara förhindrad att pröva påföljdsfrågan. Ett exempel är om åklagaren yrkar att påföljden ska bestämmas till skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst men det av upp- gifterna i personutredningen inte framgår att den tilltalade sam- tyckt till att utföra samhällstjänst. Den tilltalades inställning då måste klarläggas, om det inte står klart för rätten att den tilltalade ska dömas till en mindre ingripande påföljd. Då finns det särskilda skäl mot att avgöra saken i den tilltalades utevaro. Om det i stället är så att rätten, till skillnad från åklagaren och den tilltalade, menar att en föreskrift om samhällstjänst inte är lämplig med hänsyn till den tilltalades person eller övriga omständigheter får situationen anses vara annorlunda. Är parterna överens om att påföljden är lämplig och underlaget är tillräckligt för rätten att bedöma att den 1981/82:105 s. 24. Departementschefen uttalade att avsaknaden av personlig kontakt torde i flertalet fall göra påföljdsfrågan så tveksam att målet inte kan avgöras i den tilltalades utevaro. inte är för sträng bör domstolen kunna godta åklagarens påföljds- yrkande eller välja en lindrigare påföljd. Särskilda skäl i stället för ett utredningskrav Utredningskravet (att saken kan utredas tillfredsställande) bör enligt vår bedömning tas bort så att det tydliggörs att domstolen ska avgöra målet i sak på den utredning som parterna har lagt fram och inte ansvara för att hämta in ytterligare utredning i skuldfrågan för att eftersträva en materiellt riktig dom. Vi menar att lagtexten därför bör utformas så att målet ska kunna avgöras om det inte finns särskilda skäl som talar mot det. Det ökar möjligheterna att avgöra fler mål efter huvudförhandling från vilken den tilltalade uteblivit eller inställt sig endast genom ombud. En presumtion av föreslaget slag tydliggör åklagarens ansvar för statens talan och att ansvaret för utredningen i ett brottmål förskjuts till åklagaren. En sådan regel skulle vidare vara enklare att tillämpa. Ett visst utrymme behöver, som nämnts, förbehållas domstolen att inte avgöra målet efter förhandling i den tilltalades utevaro om särskilda skäl talar mot det. Behovet av kompletterande utredning i påföljdsdelen har redan berörts. Särskilda skäl kan alltså föreligga om utredningen i påföljdsdelen inte är fullständig eller om rätten har att pröva en fråga om utvisning. Även en tilltalad som inte behöver vara närvarande av utredningsskäl kan ha ett krav på att få vara personligen närvarande för att få insyn i målet och möjlighet att föra fram sin sak inför rätten. Det kan också finnas ett allmän- intresse av att den tilltalade är personligen närvarande. När det är fråga om sådana brott som kan komma i fråga för utevarohand- läggning dvs. brott som varken är bagatellartade eller särskilt allvar- liga, får dessa intressen i vanliga fall anses tillgodosedda genom att den tilltalade har fått möjlighet att närvara vid huvudförhandlingen. Undantagsfall kan dock förekomma. Om en tidigare huvudför- handling har ställts in för att tillgodose ett sådant intresse, är det knappast ett beaktansvärt skäl mot att avgöra målet utan att den tilltalade är personligen närvarande vid ett senare huvudförhand- lingstillfälle. Ett annat skäl kan tänkas vara att målet rör ett åtal som väckts mot den som inte fyllt . I sådana mål fyller det som huvudregel ett särskilt pedagogiskt syfte att den unge personligen möter före- trädare för rättsväsendet. Detta är en bärande tanke bakom flera av Om åtalet rör en tilltalad under bör det i normalfallet anses vara ett särskilt skäl mot att avgöra målet om han eller hon inte kommer till huvudförhandlingen. Beroende på omständigheterna i det enskilda fallet kan den tilltalades ungdom även när det gäller tilltalade utgöra ett särskilt skäl mot att avgöra målet efter huvudförhandling i hans eller hennes utevaro. En bedömning får här göras utifrån omständigheterna i varje enskilt fall. Kravet på närvaro kan dock behöva efterges om den unge avvikit eller håller sig undan. På samma sätt kan ett ut- tryckligt samtycke till att målet avgörs i utevaro vägas in i bedöm- ningen. Det kan dessutom finnas fall när åklagaren anser att den till- talade måste höras eller att den tilltalades personliga närvaro krävs för att han eller hon ska identifieras av ett vittne eller en måls- ägande. Åklagaren kan också ändra uppfattning på grund av upp- gifter som kommer fram under huvudförhandlingen och begära att den tilltalade ska vara personligen närvarande. Även i en sådan situation får det anser finnas särskilda skäl mot att avgöra målet utan den tilltalades personliga närvaro. En förskjutning av ansvaret för statens talan från rätten till åklagaren kan innebära att fler mål kommer att avgöras i den till- talades utevaro. Det är svårt att bedöma om det får till följd att fler domar överklagas. En negativ konsekvens av fler överklaganden av utevarodomar skulle vara att processen blev förskjuten till hov- rätten som får avgöra målet på ett annat underlag. Det kan antas att den ökade förutsebarhet som det innebär att den tilltalade redan före förhandlingen vet vilken påföljd åklagaren förespråkar, gör att den som har ett intresse av att komma till förhandlingen gör det. Den tilltalade som väljer att inte inställa sig har fått information om det strängaste straff som kan dömas ut. Han eller hon bör därför inte ha ett lika stort intresse av att överklaga. 11.6.7Svårare straff och fler påföljder ska kunna omfattas Förslag: Utan att den tilltalade är personligen närvarande vid förhandlingen får rätten inte döma till fängelse , sluten ungdomsvård eller skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB. Rätten får inte heller döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn med särskild föreskrift om samhällstjänst eller till skyddstillsyn med särskild föreskrift om behandlingsplan, om alternativstraffet överstiger fängelse . Aktuell påföljd ska avgöra om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro Vilken påföljd som kan bli aktuell ska vara avgörande för om målet kan avgöras efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro. Som regeln i 46 kap. 15 a § RB nu är utformad kan domstolen döma till böter, fängelse , villkorlig dom eller skydds- tillsyn eller sådana påföljder i förening. Vidare kan domstolen, om den förordnar att tidigare utdömd påföljd ska avse också det andra brottet, förklara villkorligt medgiven frihet förverkad så länge straff- tiden sammantaget inte överstiger . Det kan diskuteras om rättens möjlighet att döma den tilltalade i utevaro ska vara beroende av hur strängt straff som kan komma i fråga. Vissa brott med höga straffvärden är enkla att bedöma och lämpar sig väl att avgöra utan att den tilltalade är personligen när- varande vid förhandlingen. kan brott med låga straff- värden vara komplexa och anses som mindre lämpliga att avgöra i den tilltalades utevaro. Vi anser att det finns goda skäl för att lagregeln utformas med utgångspunkt i hur ingripande påföljd som kan bli aktuell i det enskilda fallet. Med ett sådant resonemang kommer frågan om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro att bero på hur allvarligt brott åtalet gäller. Tillsammans med den föreslagna bestämmelsen i 30 kap 3 a § RB innebär det att åklagarens påföljdsyrkande kommer att vara styrande för vilka mål som kan avgöras i den tilltalades ute- varo. Påföljdsyrkandet ger uttryck för åklagarens syn på brottslig- hetens allvar. Vid grövre brott finns det i regel ett allmänintresse av att den tilltalade är personligen närvarande vid huvudförhandlingen. Åklagarens påföljdsyrkande innebär också en tydlig avgränsning som gör det enkelt för rätten att bedöma om målet kan avgöras efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro eller inte. Bedömningen underlättas av att domstolen inte behöver göra en prognos av hur ingripande påföljd som kan bli aktuell. Påföljdssystemet har genomgått stora förändringar med möjlighet för rätten att döma ut nya påföljder och kombi- nationer av påföljder. Ett av skälen till att huvudförhandlingar i delgivna brottmål ställs in är att ett strängare straff eller annan påföljd kan förväntas än som får dömas ut vid handläggning i den tilltalades utevaro.30 Tveksamheter kring detta kan undvikas genom en tydlig avgränsning av vilka påföljder som inte kan aktualiseras i den tilltalades utevaro. Det är vår uppfattning att tillämpnings- området dessutom kan utvidgas till svårare straff och fler påföljder jämfört med vad som gäller . Med en utvidgning behöver färre mål ställas in och det leder till en effektivare handläggning, vilket enligt vår mening kan ske utan att det äventyrar rättssäkerheten. I 46 kap. 15 a § första stycket 2 och 3 punkten RB regleras två specialfall när handläggning i den tilltalades utevaro också är möjlig. Det är dels fråga om fall då den tilltalade har avvikit eller håller sig undan på sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvud- förhandlingen. Då får målet avgöras även om den tilltalade inte fått del av kallelse till förhandlingen. Dels gäller det situationer då den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro därför inte är nödvändig. Ingen av dessa möjligheter är begränsade i fråga om vilken påföljd som är aktuell i målet. Vi ser ingen anledning att göra förändringar av dessa bestämmelser. När det gäller påföljden fängelse föreslår vi att tremånadersgränsen ska höjas . Skälen till det är följande. Vid de diskussionsmöten som vi hållit med brottmålsadvokater, domare och åklagare förespråkades en möjlighet för domstolen att i den tilltalades utevaro döma till fängelse . Det fram- fördes också som förslag att domstolen skulle kunna döma till ännu 30 överväganden i Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid hand- läggning av mängdbrott. Redovisning av ett regeringsuppdrag till , och , s. 132 f. strängare straff om den tilltalade uttryckligen accepterat att målet avgörs utan att han eller hon personligen är närvarande. En reglering med olika strafftak som är beroende av om den till- talade samtycker till att målet avgörs i utevaro tillämpas i både och , se avsnitt 11.6.3 och bilaga 4. Påföljden där kan bestämmas till högst sex månaders fängelse om den tilltalade samtyckt till att målet avgörs efter huvudförhandling från vilken han eller hon uteblir, annars till högst fängelse . I är strafftaket fängelse. Det krävs där att den till- talade antingen har samtyckt till att saken behandlas i hans eller hennes utevaro eller att den tilltalade har uteblivit utan att det är upplyst eller sannolikt att han eller hon har laga förfall I både , och finns alltså större möjlig- heter än i att avgöra mål i den tilltalades utevaro. Vi ser inga rättssäkerhetsskäl som hindrar att gränsen höjs så att rätten kan döma till fängelse i fall den tilltalade inte är person- ligen närvarande vid förhandlingen. Eftersom vi föreslår att åklagaren ska inhämta personutredning och att åklagarens yrkande i påföljds- frågan ska utgöra ramen för processen, så har den tilltalade före huvudförhandlingen fått möjlighet att bilda sig en god uppfattning om den påföljd som kan bli aktuell och att ta del av underlaget för åklagarens bedömning. Han eller hon är alltså väl informerad om saken som ska prövas vid förhandlingen. Om den tilltalade inte kommer till förhandlingen kan det ses som ett val som bör respek- teras även utan ett uttryckligt samtycke från honom eller henne till handläggning i utevaro. Det är lämpligt att det maximala fängelsestraff som domstolen kan döma till bestäms . Det kan normalt sett inte anses finnas ett allmänintresse av att den tilltalade inställer sig personligen vid huvudförhandlingen som är tillräckligt starkt för att i dessa fall motivera att avgörandet fördröjs. Med ett strafftak på fängelse blir tillämpnings- området förhållandevis stort. var fängelse huvudpåföljd i drygt 12 700 domstol. Av dessa bestämdes fängelsestraffet i 70 pro- cent av fallen (Kriminalstatistik 2011, BRÅ). Det är alltså en mycket stor andel av utdömda fängelsestraff som bestäms . Vi har redogjort för orsakerna till detta i avsnitt 9.2.5. Detta gör enligt vår bedömning att en max- gräns skulle ge goda möjligheter att avgöra fler mål i utevaro. Det är också vår bedömning att oönskade tröskeleffekter i större utsträckning kan undvikas om gränsen för utevarohandlägg- ning bestäms till fängelse . var huvudpåföljden fängelse i drygt 700 fall. I stället för att kunna avgöra dessa mål i utevaro är domstolen hän- visad till att tillgripa sanktioner för att få den tilltalade att inställa sig till en ny huvudförhandling. var huvudpåföljden i drygt 1 100 fall fängelse men mindre än . Troligt är att bara en mindre andel av dessa fall avser påföljden sju månaders fängelse. Som framgår längre fram i detta avsnitt anser vi inte att det bör införas en möjlighet till återupptagande av målet i tingsrätten efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro. För att ytterligare höja straffmaximum skulle det möjligen behöva införas ett sådant för- farande i svensk rätt för att garantera den tilltalades rättigheter. Sammanfattningsvis anser vi att fängelse framstår som ett lämpligt straffmaximum vid avgörande av mål efter huvud- förhandling som den tilltalade inte inställt sig personligen till. För att överväga ett vidare tillämpningsområde bör förfarandet enligt vårt synsätt först tillämpas och utfallet av det utvärderas. Vår målundersökning indikerar att i drygt en procent (1,) av målen bestäms påföljden till fängelse mellan och . Det torde alltså röra sig om förhållandevis få mål som skulle inkluderas om strafftaket i stället bestämdes till fängelse . Böter, villkorlig dom och skyddstillsyn Det finns inte skäl att ändra rättens möjlighet att döma till böter, fängelse, villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening, i annat avseende än att fängelsestraffets längd utsträcks (se föregående avsnitt). En begränsning bör dock ske av möjligheten att döma till s.k. 28:3-fängelse eller till vill- korlig dom eller skyddstillsyn i förening med en särskild föreskrift om det innebär att ett s.k. alternativstraff som är högre än fängelse ska anges i domslutet. Rätten kan meddela olika kombinationer av påföljder samt för- ordnanden och föreskrifter som följer av 27, 28 och 30 kap. BrB. När det gäller de föreskrifter som rätten kan meddela om samhälls- tjänst vid villkorlig dom eller skyddstillsyn samt om kontraktsvård vid skyddstillsyn (27 kap. 2 a §, 28 kap. 2 a § och 30 kap. 9 § andra stycket 3 BrB) ska rätten ange det fängelsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd (ett alternativt fängelse- straff). Vi har redogjort för vår syn på hur alternativstraffet förhåller sig till brottets allvar i avsnitt 9.2.5. Vi menar att det allmänna intresset av att den tilltalade personligen närvarar vid huvudförhandlingen inte skiljer sig åt om åklagaren yrkar att den tilltalade ska dömas till ett fängelsestraff eller till en frivårdande påföljd med ett motsvar- ande alternativstraff. Vid påföljdsvalet är fängelse visserligen en strängare påföljd än villkorlig dom eller skyddstillsyn. För den enskilde är ett fängelse- straff också mer ingripande än frivårdspåföljderna. Vi anser emeller- tid att synen på brottets eller brottsligheten allvar bör väga tungt vid bedömning av om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro.