sou · H1B333 · 2013-04-29 00:00:00 — Med ett gemensamt nödnummer skulle medborgare i en nöd- eller katastrofsituation enkelt kunna anropa respektive lands nationella larmtjänster. Det gemensamma nödnumret skulle införas och fungera parallellt med existerande nationella larmnummer. Det gemensamma europeiska larmnumret skulle införas såväl i det allmänt tillgängliga telenätet som i framtida digitala nät och mobila tjänster. Medlemsstaterna skulle säkerställa att anrop på larmnumret besvarades och hanterades på ett korrekt sätt med hänsyn till den nationella organisationen av larmsystem. Införandet av larmnumret skulle vara genomfört . En viss flexibilitet i tidsplanen skulle dock medges om särskilda svårigheter fanns i vissa medlemsstater. I ett meddelande från EU- kommissionen meddelades att 112-numret var tillgängligt i samtliga medlemsstater. Införandet av det gemensamma larmnumret 112 har också skett genom ytterligare regler och riktlinjer som tillkommit inom ramen för reformeringen av telekommunikationsområdet i EU. togs ett direktiv om samhällsomfattande tjänster. Direktivet syftade till att garantera tillhandahållandet av vissa samhälls- omfattande tjänster i samband med liberaliseringen av tele- kommunikationssektorn och en ökad konkurrens och utbud av kommunikationstjänster. Larmnumret 112 var ett exempel på en samhällsomfattande tjänst. Genom direktivet (artikel 26) tillkom följande ytterligare krav på medlemsstaterna: alla ska kunna ringa 112 avgiftsfritt på fasta och mobila telefoner samt telefon- automater, samtal till larmnumret 112 ska besvaras och behandlas korrekt på sätt som passar det nationella larmsystemet. Innebörden är att 112-numret ska behandlas lika snabbt som andra nationella nödnummer, teleoperatörer ska tillhandahålla uppgifter om lokalisering av samtal till 112 och medborgarna ska få tillräcklig information om larmnumret 112 och hur det används. Ytterligare regler tillkom genom de ändringar av direktivet om samhällsomfattande tjänster som beslutades . De nya reglerna innebar bl.a. följande: medlemsstaterna ska se till att användare med funktionshinder har likvärdigt tillträde till larmtjänster som andra användare, information om varifrån inkommande samtal på larmnumret kommer (lokalisering/positionering) ska tillhanda- hållas avgiftsfritt för den myndighet som handhar larmsamtal, kraven på tillgänglighet till 112 formuleras som teknikneutrala dvs. tillgängligheten till 112 ska säkerställas när tekniken för kommunikation utvecklas. Införandet av larmnummer 112 Av EU-länderna har fem länder – , , , och – 112 som enda larmnummer. Det finns vidare fyra länder som har ett nationellt nummer utöver larmnummer 112, dessa är , , och . Ett antal länder har ett extra nationellt nummer för sitt största räddningsorgan. Dessa är , , , och . Utöver dessa grupper av länder finns sammanlagt 15 EU-länder som har två eller flera nationella nummer för specifika räddningsorgan. Bland denna grupp av länder återfinns , och och som icke EU-land även . 6.2Närmare om alarmeringsförhållanden i några länder I flera länder genomförs förändringar av organiseringen av larmmottagning och larmcentraler. Inriktningen är många fall att öka samordningen av larmmottagningen avseende nödsamtal, minska antalet larmcentraler och att samla mottagning och utlarmning i gemensamma larmcentraler där flera räddnings- organ och myndigheter kan vara representerade. I många fall kombineras arbetet med att bygga gemensamma tekniklösningar för informationsdelning och kommunikation. har 112 som enda larmnummer, en samlad larmmottagning och utlarmning av räddningsorgan genom en statlig myndighet, . Under den centrala myndigheten finns en regional organisation bestående av sex nödcentraler i Kervo, , , , Åbo och . Flera stora reformer pågår parallellt med nödcentralsreformen såsom reformering av sjukvården och polisens organisation. Arbetet med reformeringen och omläggningen till statliga nödcentraler påbörjades och syftade till att säkerställa likvärdiga alarmeringsförhållanden. Förändringen innebar i ett första steg ett förstatligande av tidigare nödcentraler i regi i samarbete med länsstyrelserna. I ett andra steg av reformen, påbörjat , har antalet nödcentraler minskats från tidigare 15 till nuvarande 6 nödcentraler. Målet för denna förändring var att harmonisera och effektivisera nödcentralernas verksamhet. regleras verksamheten i en lag om nödcentralsverksamhet.1 Nödcentralerna har till uppgift att ta emot nödmeddelanden som hör till räddnings-, polis- samt social- och hälsovårdsväsendets kompetensområden liksom andra meddelanden som hänför sig till person-, miljö- och egendomssäkerhet samt att förmedla dem vidare till de myndigheter och samarbetspartner som svarar för hjälpinsatserna. Nödcentralernas larmoperatörer ska ta emot nödmeddelanden, bedöma hur skyndsamma uppdragen är och förmedla larmuppdrag och meddelanden till ansvariga räddnings- myndigheter. I anslutning till förmedlade meddelanden ska stödtjänster till räddningsorganens verksamhet kunna utföras. I nödcentralerna är arbetsfördelningen sådan att de larm- mottagande operatörerna ansvarar för mottagning och bedömning av larmen, medan det finns särskilda operatörer som ansvarar för dirigering. Uppgifterna för dessa operatörer är bl.a. att följa upp och säkerställa alarmeringen, dimensionera resurser och ta om hand 1 Lag om nödcentralsverksamhet 692/2010 samtal som inte kräver akut åtgärd. Vid centralerna tjänstgör även särskilt avdelade poliser som har direktkontakt med polisens ledningscentraler och bistår med informationsinhämtning i centrala databaser. För bedömning av inkommande larm, räddningsbehov och åtgärd används ett gemensamt databaserat beslutsstöd. Med ledning av de frågor som ställs i tur och ordning får operatören via datasystemet en kod för åtgärd, dvs. om ambulans, polis etc. ska larmas ut. De olika myndigheternas anvisningar för utalarmering finns inlagt i systemet. Den information som läggs in i datasystemet vid mottagningen av ett larm kan simultant läsas av andra operatörer och av berörda myndigheter. med larmmottagning kan medlyssning ske från ansvariga räddnings- myndigheter. Nödcentralerna använder av Radiokommunikations- systemet som är den finska motsvarigheten till i . Nödcentralerna mottog 2011 totalt 4,3 miljoner samtal, varav nödsamtalen utgjorde drygt 3 miljoner. Av inkomna larm ledde 1,2 miljoner till uppdrag som förmedlades till ansvariga myndigheter. Andelen samtal som besvarades uppgick till , medan av samtalen besvaras . hade 2011 totalt 750 anställda och en samlad kostnad på . För att arbeta som larmoperatör krävs en tvåårig särskild yrkes- utbildning vid i eller genomgången polisutbildning. och nödcentralerna har etablerade samverkansformer med räddningsväsendet, polisen och hälso- och sjukvård på olika nivåer, centralt såväl som regionalt. har tre larmnummer, 110 för brandväsendet, 112 för polis och 113 för akutmedicin och ambulans. Mottagning och behandling av larm (utlarmning) sker separat i dessa organisationers totalt 68 larmcentraler. Brandväsendet är lokalt organiserat på kommunnivå och mot- svarar närmast den kommunala räddningstjänsten i . Den nationella räddningstjänsten ansvarar för livräddande insatser vid särskilt omfattande händelser, och har också ansvar för flyg- och sjöräddning. Verksamheten är organiserad i 28 lokala räddnings- centraler och två nationella huvudräddningscentraler. ansvarar för ledning vid de lokala räddningscentralerna. Den nationella räddningsorganisationen samt polisen nås via larmnumret 112. Akutsjukvård och ambulans larmas via 113 och larmen tas emot vid särskilda larmcentraler, akutmedicinska kommunikationscentraler (AMK). Sammantaget finns 19 AMK- centraler i landet. Larm till AMK-centralerna tas omhand av operatörer som är sjuksköterskor. AMK-centralerna har lokala IT- system för information och kommunikation och dirigering av resurser. Samtal och information kan inte delas mellan centralerna. Det kan tilläggas att vissa delar av hälso- och sjukvården i förstatligades . Frågan om ett gemensamt nödnummer och gemensamma larmcentraler har aktualiserats i . En interdepartemental arbetsgrupp lämnade 2009 en rapport med förslag om en framtida organisering av nödalarmeringstjänsten.2 I rapporten föreslås en övergång till ett enda larmnummer som mottas av 7–8 112- centraler. I enlighet med rapportens rekommendationer startade en försöksverksamhet i som ska pågå och som innebär en samlokalisering av polisen, räddningsväsendet och ambulanscentralen. För radiokommunikation används radiokommunikations- systemet Nödnett som är den norska motsvarigheten till . har infört ett samlat larmnummer, 112. Larmmot- tagningen var tidigare organiserad i åtta alarmcentraler. Polisen hade ansvaret för sju av dessa alarmcentraler, som var placerade på s.k. huvudpolisstationer runt om i landet. Det har också funnits en larmcentral hos brandkår (brandväsen). Alarmcentralerna mottar samtliga larm som avser polis, hälso- och sjukvård och räddningstjänst och vidarekopplar larmen till ansvarig organisation som ansvarar för utlösning av larm till räddningsresurser. fanns ingen sjukvårdskunnig expertis på alarmcentralerna. Alarmcentralerna har därefter förstärkts med sjukvårdskompetens i samband med larm- mottagning. Åtgärden har varit en del i en större satsning på att stärka organisationen för den prehospitala beredskapen i landet. 2 Forslag til fremtidig organisering av nodmeldetjenesten, rapport fra en interdepartemental arbeidsgruppe 2009 En sammanslagning har senare skett av alarmcentralerna. har numera tre alarmcentraler, som mottar alla 112- samtal. Polisen driver två alarmcentraler (Aarhus och ), medan Brandväsende driver alarmcentralen i . Vid ett larm om brand registrerar alarmcentralen de närmaste upplysningarna om branden samt adressen, varefter alarmen elektronisk vidarekopplas till det relevante brandväsendets vaktcentral. Vid alarm som rör polis vidarekopplas samtalet till det lokala polisdistriktets vaktcentral. Om larmet rör sjukdom eller olycka är alarmcentralens uppgift endast att registrera de nöd- vändiga adressupplysningarna, varefter larmet vidarekopplas till en sjuksköterska på den relevanta regionens AMK-vaktcentral, som mottar och värderar 112-samtalen samt tekniska disponenter, som på grundval av den bedömning som gjorts avsänder ambulanser, akutbilar och läkarhelikopter. I används radiokommunikationssystemet som motsvarar det svenska Rakel-systemet. Begreppen larm, alarm och alarmering används ofta synonymt i sammanhang som rör den alarmeringstjänst och den verksamhet som bedrivs vid SOS Alarm (och även andra larmcentraler). Nationalencyklopedien ger följande definitioner: ala´rm, signal som anger fara; plötslig oro eller uppståndelse. (ljud)signal som anger fara: larmberedskap; larmklocka; brandlarm; flyglarm; när ~et gick tog alla skydd Ordet alarm ska också kunna spåras bakåt till franskans A larme som stridsrop eller maning att fatta vapen. Sammantaget handlar ett larm, eller alarm, en signal om att något har hänt och att någon form av åtgärd eller aktivitet behöver vidtas. När det gäller begreppen larm, alarm eller alarmering finns ingen enhetlig användning. I dagligt tal är möjligen larm och att larma vanligare än alarm eller att alarmera. I sammanhang som rör räddningstjänst och olyckor är möjligen alarmering vanligare. Alarmering är också det begrepp som förekommer i formella texter, t.ex. i propositioner och lagtexter, och återfinns även i uttryck som samhällets alarmeringstjänst, ett begrepp som dock inte är entydigt definierat. Här kan det vara fråga om att vilja markera skillnaden från larm och larmtjänster i övrigt i samhället. För att ytterligare markera att det är fråga om en nödsituation då det föreligger omedelbar eller överhängande fara för människoliv, egendom eller miljö, kan även termerna nödanrop eller nödsamtal förekomma. 7.2Vad händer vid ett larm? Ett inkommande larm, vanligen ett samtal till numret 112, är en signal om att något har hänt och att någon (räddningstjänst m.m.) behöver rycka ut till hjälp. Mottagning och behandling av det inkommande larmet utgör ett första led eller fas i en samlad räddningsprocess som avslutas först när räddningsinsatsen är genomförd och avslutad. Hela händelseförloppet sammanfattas i följande figur. Innehållet i varje fas av denna process kan bestå av följande aktiviteter: Någon larmar, t.ex. genom att ringa larmnumret 112. Larmet tas emot, samtalet besvaras. Genom intervju inhämtas uppgifter om vad som har hänt, var händelsen har inträffat (lokalisering) och vem eller vilka som är drabbade och omständigheter i övrigt. En första bedömning görs av händelsens karaktär (kategori), behov av räddningsresurser samt prioritet. Den inledande fasen av räddningsinsatsen omfattar att etablera beredskap inför insatsen och att förbereda och genomföra utlarmning av resurser. Ytterligare information kan behövas för att klarlägga situationen och som underlag för att bedöma behovet (dimensionering, utrustning) av resurser för insatsen. Därefter bestäms vilka resurser som ska användas och dessa larmas ut och dirigeras fram till platsen för händelsen. Den operativa fasen innebär ledning och genomförande av själva räddningsinsats. Arbetet leds av en räddningsledare eller mot- svarande, som ansvarar för ledning, fördelning av arbetsuppgifter, bedömning av behov av ytterligare resurser, m.m. Information och kommunikation sker direkt mellan berörda räddningsorgan/motsvarande på händelseplatsen och med egen ledningscentral (t.ex. inre befäl, vakthavande befäl). Räddningsinsatsen avslutas och rapporteras. Analys och debriefing görs vid behov. Återkoppling görs i förhållande till aktuella planerings- och beslutsunderlag, t.ex. larmplaner, vid behov görs justeringar. 7.3Samband mellan larm och ledning Som framgår ovan finns beroenden mellan varje fas. En korrekt mottagning av ett larm är en förutsättning för att få erforderlig information och underlag för att larma ut rätt resurser för att genomföra en effektiv räddningsinsats. I tidigare system för alarmering sågs larmfasen som en avskild del från själva lednings- och räddningsarbetet. I etablerades SOS-tjänsten för att möjliggöra att den nödställde snabbt skulle kunna komma i kontakt med ett hjälporgan. SOS-tjänsten var en förmedlande tjänst med uppgift att besvara nödanrop och vidareförmedla dessa till rätt hjälporgan. Dagens system och SOS Alarms verksamhet kan sägas vara en kombination av larm- och ledningsfasen. På uppdrag av staten ansvarar bolaget för mot- tagning av larm på nödnummer 112 och genomför inledande intervju. Förloppet för den vidare behandlingen av larmet beror på uppdraget från ansvarigt räddnings- eller hjälporgan. Om avtal finns om full behandling utför SOS Alarms operatörer även de moment som rör bedömning och prioritering av larm, liksom utlarmning och dirigering av resurser. Det nära sambandet mellan larm och ledning betonas i allt högre grad i dagens alarmeringssystem. , och med hjälp av modern informations- och kommunikationsteknik, utförs de olika arbetsmomenten delvis parallellt. Larmet tas emot och besvaras, genomförandet av intervju ger information som genom teknik för medlyssning direkt kan delges berörda räddnings- eller hjälporgan. Dessa kan påbörja förberedelse av insats. I stället för att avgränsa larmfasen från ledningsfasen talar man i stället om en parallellitet mellan olika moment. Utvecklingen kan förklaras av flera faktorer. Larmet innehåller information som ska ligga till grund för bedömningen av räddningsbehov och prioritet. Larmoperatören får genom intervju med den nödställde information om vad som har hänt, var händelsen har skett och vem som behöver hjälp. Den information som larmoperatören får har betydelse för bedömningen av räddningsbehov och prioritet inför utlarmningen, men också för planeringen av den operativa ledningen av räddningsinsatsen som sker vid räddningsorganets larm- eller ledningscentral. Sålunda kan samma initiala informationsbehov finnas för flera berörda aktörer inför en räddningsinsats, dvs. såväl under larmfasen som i den inledande ledningsfasen. En annan förklaring är en ökad specialisering och ökade krav på sakkunskap i bedömningar av larm. Krav och förväntningar på samhällets räddningsresurser har ökat . Medborgarna i ett samhälle förväntar sig snabb och korrekt hjälp i en nödsituation. Detta gör i sin tur att räddningsorgan och ansvariga huvudmän ställer högre krav på inflytande över hur larmen bedöms och behandlas för att kunna sätta in rätt resurser och genomföra snabba och effektiva räddningsinsatser. Skillnader mellan larm och ledning Även om det finns tydliga samband mellan larmmottagningen och ledning finns också skillnader. Larmmottagningen innebär att svara på ett inkommande larm, ofta ett inkommande samtal via 112, och att genom en intervju med den inringande personen få fram uppgifter om vad som har hänt och vem eller vilka som är drabbade. Larmoperatören står således i direkt kontakt med den nödställde, som i sin tur har behov av att snabbt få kontakt och kunna framföra sitt ärende, och att få besked om åtgärd, dvs. att hjälp kommer till platsen. När det gäller ledningsfunktionerna hos räddningsorganen eller på larm/ledningscentral har denna funktion vanligen inte direkt kontakt med den hjälpsökande, utan har i första hand perspektivet på de resurser som ska användas i räddningsinsatsen. Lednings- funktionen står i kontakt med räddningsorganisationen och har ansvar för ledningen av insatsen. Det finns också en skillnad i tidsaspekter. Larmoperatörens samtal med den hjälpsökande kan normalt inte pågå . Därefter vidtar den operativa ledningen inför och under insats, som kan pågå . Larmoperatören behöver snabbt kunna avlastas för att kunna ta emot och besvara inkommande larm. 7.4Samband mellan larm och krisberedskap Sambanden mellan alarmering och krisberedskap är flera. Vid alarmering är larmet, ett nödanrop på 112 eller motsvarande, en signal om att någon befinner sig i en nödsituation eller att en brand eller olycka har inträffat och det behövs omedelbar hjälp till platsen för händelsen. Larmet är också bärare av information om händelsen som behöver överföras till den som ansvarar för att en räddnings- eller hjälpinsats genomförs. Mellan den som larmar och det organ som ansvarar för genomförande av insats finns någon form av alarmeringsfunktion. När det gäller kriser eller samhällsstörningar är förhållandena i många delar desamma. En allvarlig händelse har inträffat, och det behövs omedelbar eller skyndsam hjälp eller åtgärd från samhället. Larmet startar genom att någon slår larm eller på annat sätt rapporterar om händelsen, och det bedöms vem eller vilka som behöver få information (larmas) om händelsen och vilka insatser eller åtgärder som behöver vidtas för att avhjälpa problemet. Rent operativt finns sålunda samband mellan hanteringen av ett 112-larm och hanteringen av en inkommande information om en allvarlig händelse. Skillnaderna mellan en s.k. normalhändelse och ett krisläge handlar i stället om omfattningen av händelsen/ och konsekvenserna för samhället. Som framgår av kapitel 2 definieras samhällets krisberedskap som samhällets samlade förmåga att hantera allvarliga händelser och kriser. En allvarlig händelse definieras som en händelse som avviker från det normala, innebär en allvarlig störning eller överhängande risk för en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner och kräver skyndsamma insatser av kommun, landsting eller central myndighet. Ett motsvarande begrepp är extraordinär händelse. En kris definieras som en händelse som drabbar många människor och stora delar av samhället och som hotar grundläggande värden och funktioner. En kris är oväntad, utanför det vanliga och vardagliga. Att lösa krisen kräver samordnade åtgärder från flera aktörer. Sammantaget kan sägas att det som skiljer en normalhändelse från en allvarlig händelse eller kris är följande: händelsen avviker från det normala drabbar fler individer och stora delar av samhället kan hota samhällets grundläggande värden och funktioner kräver insatser från flera aktörer i samhället. Till detta kan möjligen också läggas en tidsfaktor. Medan en normalhändelse normalt har en förhållandevis kort tidsutdräkt mellan larm och insats, kan en allvarlig händelse eller kris i samhället ha ett längre förlopp. Detta ställer ytterligare krav på resurser och uthållighet. Översatt till ett alarmeringsskede innebär ett larm om en allvarlig händelse eller kris information som behöver spridas till flera aktörer än normalt vid en olyckshändelse och kan kräva särskilda koordineringsinsatser för att möjliggöra ett effektivt samråd mellan berörda aktörer. Det kan också vara nödvändigt att gå ut med allmän information eller varning till allmänheten. 7.5Närmare beskrivning av larmbehandling av olika typer av larm I detta avsnitt beskrivs larmprocessen och larmbehandlingen och en särskild beskrivning görs av hur samverkanslarm hanteras. Vidare beskrivs också hur larm vidarekopplas och hur medlyssning fungerar avseende de olika räddningsorganen. Begreppet larm används i detta avsnitt för att beskriva det inkommande samtalet (jfr nödanrop, nödsamtal, samtal från en nödställd etc.). För att skapa enhetlighet använder utredningen de begrepp som används inom SOS Alarm, såsom 112-mot- tagare, vårdmottagare, räddningsmottagare, dirigent och räddnings- åtgörare i denna beskrivning. Övergripande kan det inkommande larmet beskrivas som att operatören tar emot, behandlar eller vidarekopplar larm från allmänheten. Enligt alarmeringsavtalet ska SOS Alarm vid SOS- centralerna ta emot, och behandla eller – när fullständig larmbehandling inte ska ske inom SOS-centralen – vidarekoppla nödsamtal från allmänheten som befordras på ett i nummerplan fastställt nödnummer 112. Detta utgör den så kallade SOS-tjänsten. Operatören fastställer vid den initiala intervjun om det finns ett räddningsorgan som kan hjälpa den nödställde samt vilket det är. Larm till de statliga räddningsorganen vidarekopplas genom att räddningsorganen rings upp efter initial intervju (operatören fastställer vem som ansvarar för räddningsinsatsen). De statliga räddningsorganen Polisen, och har egna lednings- och räddningscentraler, varifrån räddningsinsatserna leds. Responstid (tid från nödanrop till hjälp på plats ) Källa: (RiR 2012:20) ochsfg utredningens bearbetning. Kommuner och landsting och regioner reglerar i avtal med SOS Alarm hur utalarmering, prioritering och dirigering ska gå till. Kommunerna och landstingen anpassar avtalen till sina lokala behov. Övergripande finns flera modeller för prioritering, utalarmering och dirigering av . Det finns två ytterligheter, den ena är vid fullständig larmbehandling då SOS-operatören mottar nödsamtalet och larmar ut och dirigerar resurserna. Vid den andra ytterligheten kopplas en ledningscentral in i samtalet på medlyssning när SOS-operatören genomför intervjun, för att parallellt larma ut och dirigera räddningsresurserna. När ett räddningsorgan genomför en räddningsinsats ska polismyndigheten underrättas om insatsen enligt LSO.1 När polisen meddelas kan variera beroende på händelsen. Vid en trafikolycka på en vältrafikerad väg meddelas polisen omgående eftersom den behövs för att dirigera trafiken. Vid en brand utan fara för människoliv meddelas polisen sist. 1 6 kap. 10 § LSO. Beskrivning av larm där SOS Alarm hanterar hela larmbehandlingen 1.112-samtal inkommer/besvaras av SOS Alarm. 2.112-mottagaren identifierar, sorterar och aktiverar i den initiala intervjun. 3.Ett förlarm aktiveras av 112-mottagaren – förlarmet är en del av den larmplan som 112-mottagaren använder som beslutsstöd. 4.Räddningsmottagaren (samma person som 112-mottagaren) fortsätter intervjun. I vissa fall kopplas inre/yttre befäl från den lokala räddningstjänsten in på medlyssning. Inre/yttre befäl från den lokala räddningstjänsten kan då ställa frågor för att dimensionera insatsen.