sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — Förvärv anses i sig ägnade att försvåra ett återställande (se Lagrådets yttrande i prop. 1979/80:66 s. 133). Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? 14.4Tidigare överväganden om försök till häleri När häleribrottet infördes i dåvarande strafflagen ansågs det inte nödvändigt att straffbelägga försök till häleri. Fullbordans- punkten hade nämligen placerats så tidigt att det straffbara området omfattade de gärningar som ansågs vara straffvärda (SOU 1940:20 s. 155). Straffansvaret för grovt häleri och grovt penninghäleri utvidga- des till att omfatta även försök, förberedelse och stämpling. Den utvidgade kriminaliseringen ansågs vara nödvändig för att uppfylla åtaganden enligt andra tilläggsprotokollet (97/C 221/02) till konventionen om skydd av Europeiska gemenskaper- nas finansiella intressen, (bedrägerikonventionen 95/C 316/03). Åtagandena enligt protokollet skulle enligt förarbetena möjligen ha varit uppfyllda även om endast vissa former av häleri straffbelades på försöksstadiet. På grund av det nära sambandet mellan de olika formerna av häleri ansågs det emellertid lämpligare att låta straff- ansvaret vara detsamma för alla former av häleri. Straffansvaret för osjälvständiga brottsformer utökades därför generellt. Protokollet tolkades dock så att det skulle räcka att utsträcka kriminaliseringen av försök, förberedelse och stämpling till enbart grova brott (prop. 2000/01:133 s. 15 f.). Det utvidgade straffansvaret för osjälvstän- diga brottsformer begränsades därför till grovt häleri och grovt penninghäleri. 14.5Vilka förfaranden skulle kunna träffas av straffansvar för försök till häleri? För att det överhuvudtaget ska vara meningsfullt att kriminalisera försök till häleri krävs att det finns något straffritt handlingsut- rymme mellan den tidpunkt då gärningsmannen har vidtagit någon åtgärd som kan sägas innebära att han har påbörjat utförandet av brottet (dvs. passerat den s.k. försökspunkten) och den tidpunkt då detta anses fullbordat. Hur stort detta utrymme är varierar för de olika formerna av häleri. Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? 14.5.2Försök till befattning med gods som är frånhänt annan Vid sakhäleri inleds gärningen rimligtvis med att någon tar kontakt eller blir kontaktad av någon som har kontroll över något som har frånhänts annan genom brott. Redan den inledande kontakten kan knappast anses innebära att gärningsmannen har påbörjat utföran- det av brottet. I det skedet lär det vara oklart om gär- ningsmannen kommer att ta befattning med godset eller inte. För- hållandena kan visserligen vara sådana att det redan vid en inle- dande kontakt står klart att den presumtive gärningsmannen är införstådd med att han eller hon kontaktar någon som hanterar stöldgods och att syftet med kontakten är att gärningsmannen på något sätt ska ta befattning med sådant gods, t.ex. försöka att köpa stöldgods. En sådan kontakt skulle i vissa fall snarare utgöra stämpling än försök, om gärningsmannen genom förfarandet beslutar gärningen i samråd med annan, eller om han eller hon åtar sig eller erbjuder sig att ta straffbar befattning med godset utan att något konkret bestämts t.ex. med avseende på tid, plats eller vilken egendom det rör sig om (23 kap 2 § andra stycket BrB). Innefattar förfarandet en överenskommelse om överlåtelse av godset anses hälerigärningen däremot fullbordad, även om transaktionen sker . De gärningar som utgörs av brottsplaner som är för vaga för att anses utgöra en överenskommelse om överlåtelse skulle alltså kunna straffbeläggas som en osjälvständig form av häleri. Som tidigare nämnts skulle det dock då snarare vara fråga om stämpling till brottet. Det är svårt att se något tillämpningsom- råde överhuvudtaget för försök till häleri vid överlåtelsesituationer. En överenskommelse med tjuven om att ta emot stöldgods för förvaring skulle däremot kunna utgöra försök till häleri, i vart fall om gärningsmannen vidtagit någon åtgärd varigenom han kan sägas ha påbörjat brottet, utan att ha fått godset i sin besittning. Sådana åtgärder skulle exempelvis kunna vara att hyra ett förråd för förva- ring av godset eller att lämna ut en nyckel, passerkort eller kod till det utrymme där stöldgodset är tänkt att förvaras. Träffas överens- kommelsen om förvaring redan innan tillgreppsbrottet har ägt rum är det möjligt att den som åtagit sig att ta emot godset snarare ska dömas för medhjälp till stölden. Träffas överenskommelsen med någon annan än den som tillgripit godset kan förfarandet att hyra ett förråd eller lämna ut en nyckel i stället bedömas som medhjälp till häleri. Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? Häleribrottet torde fullbordas i samband med att godset place- ras i det anvisade utrymmet. Att bege sig till en överenskommen plats för att ta emot stöldgods skulle, beroende på omständighet- erna, möjligen också kunna utgöra försöksbrott. Det kan dock vara svårt att bevisa uppsåtet. I dessa fall torde det dessutom vara till- räckligt att gärningsmannen lämnar platsen för att han ska anses ha frivilligt tillbakaträtt från försöket och därmed gå fri från ansvar. 14.5.3Försök att bereda sig av annans brottsliga förvärv Perioden från det att gärningsmannen har träffat en överenskom- melse genom vilken han eller hon skulle göra en otillbörlig av annans brottsliga förvärv till dess att den otillbörliga vinningen uppkommit skulle kunna straffbeläggas som försök till vinnings- häleri. Om handlandet består i att underlätta brottsligheten, t.ex. åtgärder för att ta hand om vinningen från koppleri, rör det sig snarare om antingen penninghäleri eller medhjälp till koppleri. 14.5.4Försök att hävda en fordran som tillkommit genom brott För fordringshäleri som består i att framställa krav på en genom brott tillkommen fordran straffas bara den som inte själv har utfört det brott varigenom fordran har uppkommit. I annat fall anses fordringshäleriet vara en straffri efterhandling till det brott som gärningsmannen döms för (t.ex. utpressning eller ocker). Driver gärningsmannen in fordringen åt den som begått för- brottet anses han eller hon inte ha gjort sig skyldig till fordrings- häleri. Gärningen ska då i stället bedömas antingen som en del i förbrottet eller som någon form av medverkan till det (m.fl., Kriminalrättens grunder s. 440). För att framställande av ett krav ska kunna utgöra fordringshäleri måste gärningsmannen därför rimligen ha förvärvat fordringen av någon i ett tidigare led (t.ex. av den som begått förbrottet). Det kan knappast göras gällande att gärningsmannen har påbörjat framställandet av ett krav mot gälde- nären redan genom att förvärva fordringen. Försökspunkten kan knappast anses vara uppnådd redan i detta skede. Förfarandet skulle däremot kunna utgöra förberedelse om gärningsmannen tar Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? fysisk befattning med t.ex. ett skuldebrev. Ett försök att framställa ett krav, genom att t.ex. skicka ett kravbrev som av en tillfällighet inte når gäldenären, skulle däremot möjligen kunna bedömas som försök till fordringshäleri. Det skulle dock krävas att kravbrevet i sig uppfyller kriterierna för att inge gäldenären känslan av att vara utsatt för press. Kommer kravbrevet fram eller tar gärningsmannen någon ytterligare kontakt med gäldenären varigenom kravet upp- repas med eftertryck fullbordas fordringshäleriet. Fordringshäleri kan också bestå i att överlåta en genom brott tillkommen fordran. Ett försök att överlåta en genom brott till- kommen fordran, t.ex. genom att bjuda ut den till försäljning, skulle därmed kunna straffbeläggas som försök till häleri. 14.5.5Försök att ta emot gods som åtkommits genom brott Det möjliga tillämpningsområdet för försök till näringshäleri som består i förvärv av något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott begränsas i samma utsträckning som vid sak- häleri. En gärning som består i att motta gods som åtkommits genom brott fullbordas däremot först när godset kommit i gär- ningsmannens besittning. På motsvarande sätt som vid sakhäleri som består i förvaring av gods skulle därför en överenskommelse, i förening med någon åtgärd som kan sägas innebära att mottagandet av godset har påbörjats, kunna straffbeläggas som försök till näringshäleri. Att t.ex. bege sig till en överenskommen plats för att ta emot stöldgods för förvaring skulle t.ex. under vissa förhållan- den kunna bestraffas som försök till näringshäleri. 14.6Försök till häleri bör inte kriminaliseras Utredningens bedömning: Det finns inte skäl att nu kriminali- sera försök till häleri av normalgraden. Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? Skälen för utredningens bedömning Bör kriminaliseringen utvidgas för att täcka tydliga brister? Kriminaliseringen av häleri syftar till att försvåra för dem som genom att köpa eller på annat sätt omhänderta det som förvärvats genom brott främjar brottslig verksamhet (SOU 1940:20 s. 146). Tanken är att kriminaliseringen av häleri ska försvåra för gärnings- männen att få avsättning för stöldgods eller att på annat sätt kunna omsätta egendom som härrör från förmögenhetsbrott. Genom att gärningsmännen får svårare att tillgodogöra sig värdet av brotten förväntas incitamentet att begå förmögenhetsbrott minska. Syftet med kriminaliseringen av häleri är alltså att bekämpa förmögen- hetsbrott i allmänhet. Reglerna om häleri straffbelägger handlingar som indirekt utgör ett hot mot det skyddsintresse, enskildas egen- dom, som bestämmelserna om förmögenhetsbrott avser att skydda. Gärningar som utgör förstadier till allvarligare former av häleri, t.ex. därför att de avser egendom av betydande värde, är straffbara som försök, förberedelse eller stämpling till grovt häleri. Frågan är om det intresse som hotas av häleribrott är så skyddsvärt och om försök till brott av normalgraden utgör ett så allvarligt hot mot detta intresse att det är berättigat att utvidga det straffbara området ytterligare. Den praktiska betydelsen av en utökad krimi- nalisering och vilka möjligheter det finns att i praktiken upprätt- hålla kriminaliseringen spelar då en viktig roll. För försöksbrott som ligger på gränsen till grovt brott kan det uppstå en oönskad tröskeleffekt om gärningen inte är straffbar därför att den bedöms vara ett brott av normalgraden. Liknande tröskeleffekter kan emellertid uppstå i vid andra brott och i andra sammanhang, t.ex. vid bedömningen av preskriptionsfrågor. Önskan att undvika tröskeleffekter kan vara ett skäl till utökad kriminali- sering men är inte ensamt tillräckligt. Kriminalisering av försök till häleri skulle visserligen leda till att en del förfaranden som är straffria skulle kunna bestraffas, men det rör sig om marginella förändringar. I praktiken är det framför allt fråga om situationer som ligger mycket nära att brottet fullbordas. Tillämpningsområdet för försöksbrott torde därmed bli mycket begränsat. I många fall kan de inledande kontakterna med någon som kontrollerar t.ex. stulet gods och fordringar som till- kommit genom brott syfta till att undersöka just frågan om det rör sig om något som härrör från brottslig verksamhet. Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? att avstå från affären om det visar sig att det finns ett sådant sam- band. Svårigheterna att bevisa gärningsmannens uppsåt i de fall där det finns en misstanke om att kontakterna inte haft något legitimt skäl kan förväntas bli stora. I praktiken skulle det alltså bli svårt att upprätthålla kriminaliseringen. Till detta kommer risken att oskyl- diga kan komma att misstänkas för brott enbart på grund av sina kontakter med personer som hanterar stöldgods, trots att de avstått från att inlåta sig i brottsligt handlande. Krävs det utvidgad kriminalisering på grund av kopplingen till pen- ningtvättsbrott? Uppdraget att se över behovet av att straffbelägga försök till häleri har sin grund i att föreslår en motsva- rande utvidgning av det straffbara området för penninghäleribrott. Vid en jämförelse med det föreslagna penningtvättsbrottet är det svårt att se något motsvarande behov av att kunna ingripa på ett så tidigt stadium vid häleri. Enligt förslag ska t.ex. penningtvättsbrott i vissa fall inte anses fullbordat när gär- ningsmannen får pengar insatta på sitt konto utan först när peng- arna förts vidare. Behovet av att kunna ingripa med straffproces- suella tvångsåtgärder innan pengarna är borta anförs i betänkandet som det huvudsakliga skälet för att straffbelägga även försök till penningtvättsbrott. En transaktion som har begärts, men som banken vägrat att utföra, anges som ett annat exempel på förfa- rande som skulle kunna bedömas som försök till penningtvätts- brott (SOU 2012:12 s. 222). De hälerigärningar mot vilka det på motsvarande sätt kan vara viktigt att kunna ingripa redan på försöksstadiet lär oftast vara att bedöma som grova brott, på grund av antingen värdet eller den organisation och planmässighet som brotten kräver. Som exempel kan nämnas åtgärder som vidtas i syfte att föra ut t.ex. stulna bilar ur landet, exempelvis att skaffa falska eller stulna registrerings- skyltar för att minska risken för upptäckt. En sådan åtgärd som att förbereda utförseln genom att boka färjeplats för den omskyltade bilen skulle också kunna vara aktuell. När bilarna har mottagits av den som avser att föra dem ut ur landet är risken stor att de inte längre går att spåra. Någon motsvarande situation vid häleri av normalgraden är svår att föreställa sig. Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? förslag innebär också att förhållan- det mellan häleri och penningtvättsbrott ändras. Det föreslås näm- ligen att penningtvättsbrott ska regleras i en särskild lag, som ska tillämpas framför reglerna i . En överenskommelse genom vilken hälaren skulle göra en otillbörlig av annans brottsliga förvärv som också innefattar en penningtvättsåtgärd kommer enligt förslag att kunna bestraf- fas som försök till penningtvättsbrott. Som exempel kan nämnas den situationen att gärningsmannen får betalt för att upprätta hand- lingar som kan ge en skenbar förklaring till innehavet av pengar, i syfte att främja möjligheterna för någon att tillgodogöra sig egen- dom eller värdet av egendom som härrör från brottslig verksamhet. Om förslaget att penningtvättsbrott och penningtvättsförseelse inte längre ska utgöra en specialform av häleri genomförs och pen- ningtvättsbrott regleras i en särskild lag framstår det som mindre angeläget än vad det är med dagens reglering att upprätthålla en överensstämmelse mellan kriminaliseringen av osjälvständiga for- mer av häleri och penningtvättsbrott (jfr prop. 2000/01:133 s. 16). Utredningen anser att det beträffande häleri av normalgraden är tveksamt om de ytterligare gärningar som i praktiken skulle kunna bestraffas som försöksbrott motiverar en kriminalisering. Dessa gärningar är få och utgör ett begränsat hot mot de intressen som hälerireglerna avser att skydda. Det finns således inget egentligt behov av att kriminalisera också häleri av normalgraden. När det gäller penningtvättsbrott är det däremot lätt att se ett praktiskt behov av att utvidga straffansvaret. I sammanhanget bör också nämnas att Utredningen om skärpta straffrättsliga åtgärder mot organiserad brottslighet (dir. 2013:19) har fått i uppdrag att bl.a. överväga om kriminaliseringen av brott på försöks-, förberedelse- och stämplingsstadiet bör utvidgas, för att på ett mer effektivt sätt motverka organiserad brottslighet. Beroende på bl.a. den utredningens överväganden kan frågan om utvidgat straffansvar för häleri komma i ett nytt ljus, men utred- ningen finner inte skäl att nu föreslå att försök till häleri av normalgraden ska straffbeläggas. 15 Tillträdesförbud i butiker Frågan om näringsidkare ska kunna stänga ute personer som har begått brott eller uppträtt ordningsstörande i butiker har diskute- rats . prövade vissa affärsidkare att meddela personer, som ansågs icke önskvärda, en sorts portförbud. Det innebar att affärsidkaren meddelade den berörda personen ett skriftligt förbud att besöka affären. Förbudet delgavs honom eller henne, tillsammans med beskedet att, för den händelse han eller hon bröt mot förbudet, en polisanmälan om olaga intrång skulle göras. Ett av syftena med metoden var att i de fall där en väktare, butikskontrollant eller butiksanställd kände igen personen kunde han eller hon avvisas direkt. Metoden beskrevs kortfattat av Brotts- förebyggande rådet i en rapport , Ökad säkerhet inom han- deln – en handbok (Brå–rapport 1989:4 s. 110). Den fick genom detta allmän spridning. Ett antal överträdelser av förbud av detta slag ledde till åtal och fällande dom för olaga intrång. Frågan om överträdelse av sådana förbud som utfärdats av affärsidkare kunde bestraffas som olaga intrång togs upp av . fann då att straffbestämmel- sen om olaga intrång inte var tillämplig (NJA 1995 s. 84). Efter domen upphörde därför affärsidkare att utfärda förbud. Därefter har man, framför allt inom handeln, vid upprepade tillfällen väckt frågan om lagreglering. Frågan har utretts , men ingen av utredningarna har lett till någon lagstiftning. 15.2Rätten att röra sig fritt Enligt 2 kap. 8 § RF är den som är svensk medborgare bl.a. tillför- säkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna det. Denna rätt får enligt 2 kap. 20 och 21 §§ begränsas genom lag, men be- gränsningar får endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Artikel 2 i fjärde tilläggsprotokollet till behandlar också rätten att röra sig fritt. I artikel 2.1 föreskrivs bl.a. att var och en som befinner sig inom en stats territorium har rätt att röra sig fritt där och att fritt välja sin bosättningsort. Både regeringsformen och innehåller också regler om skydd mot diskriminering. Enligt 2 kap. 12 § RF får lag eller annan föreskrift inte innebära att någon missgynnas därför att han eller hon tillhör en minoritet med hänsyn till etniskt ursprung, hudfärg eller annat liknande förhållande. Skyddet i rege- ringsformen mot diskriminering får inte inskränkas. I artikel 14 i föreskrivs att de rättigheter som konventionen reglerar ska säkerställas utan någon åtskillnad på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Andra än svenska medborgare som befinner sig här i landet har samma skydd enligt de aktuella bestämmelserna som svenska med- borgare (jfr 2 kap. 25 § RF). 15.3Rätten att få tillträde till och vistas på viss plats Den som med äganderätt eller annan rätt förfogar över en viss plats har också rätt att besluta om vem som får tillträde dit och får vistas där. Detta gäller även om det är fråga om en allmän plats, dvs. om platsen är tillgänglig för allmänheten. Begreppet allmän plats tolkas i straffrättsligt sammanhang som ett vidare begrepp än i exempelvis och ordningslagen. Vid tillämpning av straff- rättsliga regler avser man med allmän plats varje plats inomhus eller utomhus som är upplåten för eller frekventeras av allmänheten. En butikslokal anses således utgöra en allmän plats som den är tillgänglig för allmänheten. Rätten för en näringsidkare eller annan att bestämma över en lokal och dess användning är inte oinskränkt. Den får inte utnyttjas så att förbudet mot diskriminering i artikel 14 i Europakonventio- nen träds för när. Näringsidkare som har utestängt personer t.ex. på grund av deras etniska tillhörighet har dömts för olaga diskrimi- nering enligt 16 kap. 9 § BrB (se bl.a. NJA 1999 s. 556). Så länge en affärsinnehavare inte gör sig skyldig till diskrimine- ring står det emellertid honom eller henne fritt att neka vissa perso- ner tillträde till butiken, t.ex. därför att de vid tidigare tillfällen har gjort sig skyldiga till snatterier eller andra brott eller helt enkelt därför att affärsinnehavaren inte vill ha personen som kund. En näringsidkare kan genom praktiska arrangemang, t.ex. genom att anordna bevakning av entrén, se till att endast vissa kunder får till- träde till lokalen. Likaså kan den som saluför särskilt dyrbara artik- lar, och som därigenom löper extra stor risk att utsättas för rån, välja att ha butiken låst och endast släppa in kunder som inte be- döms utgöra någon fara. Det sistnämnda förekommer exempelvis inom juvelerarbranschen. 15.4Straffansvar för olaga intrång I 4 kap. 6 § andra stycket BrB föreskrivs straffansvar för den som obehörigen intränger eller kvarstannar i kontor, fabrik, annan byggnad eller fartyg, på upplagsplats eller annat dylikt ställe. Brot- tet benämns olaga intrång och straffet är böter. Är brottet grovt är straffet fängelse i högst . intrång som inte är grovt får enligt 4 kap. 11 § BrB åtalas av åklagare endast om målsäganden har angett brottet till åtal eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Straffbestämmelsen tillkom på förslag av Lagrådet vid behand- lingen av det remitterade förslaget till brottsbalk. Det hade inte någon motsvarighet i regeringens förslag. Enligt Lagrådet var syftet med bestämmelsen att ge skydd för vissa lokaler där männi- skor arbetar eller annars brukar vistas. Som exempel på lokaler som borde komma i åtanke angav Lagrådet, förutom enskilt arbetsrum, andra arbetsplatser, föreningslokaler och skolsalar, liksom trapp- uppgångar och andra gemensamma utrymmen i hyresfastigheter. Även myndigheters tjänsterum torde kunna höra hit. Att olovligen intränga i en offentlig, stängd byggnad borde enligt Lagrådet också kunna bestraffas, oavsett att byggnaden står öppen för allmänheten. Till belysning av vad som åsyftades med annat dylikt ställe angav Lagrådet som exempel en inhägnad byggnadsplats eller annan liknande, för visst ändamål inrättad plats som det är angeläget att kunna freda mot obehöriga (prop. 1962:10, del B, s. 421 f.). Första lagutskottet framhöll att ett krav för straffansvar är att intrånget företagits obehörigen. I den mån som förfarandet kan anses överensstämma med lag, rätt, sedvänja eller med vederböran- des medgivande ska gärningen inte medföra straffansvar (1LU 1962:42 s. 30). Rättspraxis på området är begränsad. I det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1995 s. 84 ansåg att straffbe- stämmelsen inte kunde ges den tolkningen att den skyddade butikslokaler dit allmänheten har fritt tillträde, även om det sam- tidigt var fråga om en arbetsplats. Domstolen uttalade att det vore betänkligt att utan otvetydigt stöd av lag bereda möjlighet till ett generellt straffsanktionerat förbud att besöka en sådan lokal. 15.5Polislagens bestämmelser om avlägsnande m.m. Enligt 13 § polislagen (1984:387) får en polisman i vissa fall avvisa eller avlägsna den som genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Bestämmelsen är tillämplig i fyra olika situationer; vid ordningsstörning eller fara för ordningsstörning samt vid brott eller fara för brott. En grund- läggande förutsättning är att åtgärden ska vara nödvändig för att ordningen ska kunna upprätthållas eller för att avvärja en straff- belagd handling. Om det är otillräckligt att avvisa eller avlägsna personen kan polismannen besluta att denne i stället ska omhän- dertas. Med avlägsnande enligt 13 § polislagen avses att en person förs bort från den plats där han befinner sig. Det kan också innebära att han eller hon förflyttas en kortare sträcka, t.ex. i ett polisfordon. Med avvisande avses att personen hindras från att komma in på ett område eller i en byggnad. Omhändertagande är en mera ingripande åtgärd än både avvi- sande och avlägsnande. Omhändertagande, som normalt innebär att den störande personen förs till en polisstation eller annan plats där han eller hon kan hållas under uppsikt och förhöras, får beslu- tas bara i de fall där avvisande eller avlägsnande inte bedöms vara en tillräcklig åtgärd för att upprätthålla ordningen.