sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Enligt sina ordalydelser riktade sig nämnda bestämmelser endast mot ämbetsmän, men genom stadganden i 12 § utsträcktes deras räckvidd till att omfatta kategorier av befattningshavare med anknyt- ning till offentlig verksamhet vilka inte kunde betecknas som ämbetsmän. Tillämpningsområdet för ansvar för ämbetsbrotten var begränsat eftersom dessa brott var subsidiära i förhållande till allmänna brott. underkastades kapitlet en genomgripande reform som brukar kallas ämbetsansvarsreformen (prop. De särskilda ämbetsstraffen avsättning och suspension, som tidigare hade kunnat ådömas den som var underkastad ämbetsansvar, togs bort och lagtexten fick sådan utformning att det inte längre talades om ämbetsansvar. Reformens huvudsakliga syften var att avsevärt inskränka det straffbara området, att på ett mera rationellt sätt bestämma den personkrets som skulle vara underkastad straff- ansvar och att åstadkomma ett närmande mellan den offentliga samt den privata arbetsmarknadens sanktionssystem. Ett stort antal ändringar har genomförts i kapitlet även efter ämbetsansvars- reformen, bl.a. (prop. 1975/76:176) och (prop. 1988/89:113). Genom 1975 och ändringar har i 1 § införts en bestäm- melse om tjänstefel som avlöser de bestämmelser om tjänstemiss- bruk och tjänstefel som vid BrB:s ikraftträdande upptogs i 1 § respektive 4 §. I den nuvarande bestämmelsen om tjänstefel bestäms personkretsen inte längre genom en uppräkning av tjänster i 12 §. I stället anges personkretsen genom ett kriterium som hänför sig till gärningen, nämligen att denna ska vara ett åsidosättande vid myndighetsutövning av vad som gäller för uppgiften. Upphävandet av den äldre 4 § innebar en omfattande avkriminalisering. I sin ursprungliga lydelse hade nämligen denna paragraf ett mycket vidsträckt tillämpningsområde. Den omfattade alla typer av förseel- ser, oavsett hur bagatellartade de var, och även om de begåtts av oskicklighet eller oförstånd. ändringar innebar att straffansvaret enligt 1 § vidgades i viss mån jämfört med vad som gällde ändringar. Exempelvis skulle enligt lydelse gärningen företas i myndighetsutövning. Genom lagstiftning ändrades detta till vid myndighetsutövning. Detta fick bl.a. till följd att vissa gärningar som tidigare endast kunde bestraffas som medverkan blev självständigt straffbelagda. Enligt lydelse förutsattes vidare för straffansvar att gärningsmannen åsidosatt vad som till följd av lag eller annan författning gällde för myndighetsutövningen. ändringar gäller i stället att gärningsmannen vid myndighetsutövning ska ha åsidosatt vad som gäller för uppgiften. Det krav som i subjektivt hänseende uppställdes för straffbarhet enligt lydelse, uppsåt eller grov oaktsamhet, ändrades dess- utom genom lagstiftning så att straffansvaret därefter om- fattar även gärningar som begåtts av oaktsamhet som inte är grov. Enligt nuvarande 1 § kan dömas för grovt tjänstefel om brottet är att anse som grovt och om det har begåtts uppsåtligen. Brotten tjänstefel och grovt tjänstefel är subsidiära till andra brott. Mutbrott, vilket tidigare stadgades i 2 §, flyttades i och med den mutbrottsreform som skedde över till 10 kap. 5 a §. Denna bestämmelse redovisas närmare i avsnittet om 10 kap. BrB. I 3 § finns , liksom vid BrB:s ikraftträdande, en bestäm- melse om brott mot tystnadsplikt som är subsidiär till andra brott. Bestämmelsens tillämpningsområde har dock ändrats väsentligt, främst i samband med reform av kapitlet. Enligt den ursprungliga lydelsen var straffansvaret begränsat till ämbetsmän och vissa befattningshavare som räknades upp i dåvarande 12 §. omfattar straffansvaret envar som röjer eller utnyttjar uppgift som han enligt lag eller annan författning eller enligt för- ordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning är pliktig att hemlighålla. Genom att vid reform själva straffbestämmelsen i ett stort antal författningar som ålägger tystnadsplikt upphävdes blev 3 § att tillämpa i dessa fall och därmed i mycket större utsträckning än förut. Reformen innebar också att straffbarheten vidgades till att omfatta oaktsamma gärningar. begränsades dock det straffbara området något. infördes nämligen en bestämmelse om straffrihet vid ringa fall av oaktsamhetsbrott (prop. 1979/80:2). 3.3.4.6Brott av krigsmän (21 kap. BrB) I 21 kap. BrB upptas militära straffbestämmelser som äger tillämp- ning under krig eller liknande förhållanden. Vid BrB:s ikraftträdande innehöll kapitlet straffbestämmelser om lydnadsbrott (1 §), grovt lydnadsbrott (2 §), myteri (3 §), ohör- samhet mot vakt (4 §), missbruk av förmanskap (5 §), obehörig befälsutövning (6 §), våld eller hot mot krigsman (7 §), miss- firmelse mot krigsman (8 §), oskickligt beteende (9 §), uppvigling av krigsmän (10 §), undanhållande (11 §), rymning (12 §), över- givande av post (13 §), onykterhet i tjänsten (14 §), fylleri (15 §), förargelseväckande beteende (16 §), tjänstemissbruk (17 §) och tjänstefel (18 §). När BrB infördes gällde en särskild straff- och processrättslig ordning inom det militära försvaret. Bestämmelserna om brott av krigsmän i 21 kap. var då tillämpliga inte bara i krigstid utan även under fredsförhållanden. För de brott som upptogs i kapitlet kunde krigsman dömas till disciplinstraff eller fängelse. Genom lagstiftning reformerades det militära ansvars- systemet och ersattes i huvudsak med ett utomstraffrättsligt system (prop. 1985/86:9). För 21 kap. innebar reformen – utöver att brotts- påföljden disciplinstraff för krigsmän avskaffades – att ett flertal straffbestämmelser utmönstrades och att de kvarvarande straff- bestämmelserna inte längre skulle vara tillämpliga under freds- förhållanden, alltså en omfattande avkriminalisering. I viss utsträck- ning medförde i och för sig upphävandet av straffbestämmelser endast att andra straffbestämmelser – t.ex. i 3–5, 17 och 20 kap. – blev tillämpliga. Några av de särskilda bestämmelserna i fråga om krigsmän under fredstid behölls även efter 1986, men flyttades till annat kapitel. Till dessa hör bestämmelserna om myteri (3 §) och uppvigling av krigsmän (10 §) som finns i 16 kap. (6 § respektive 5 §). I samband med reform överflyttades också till 21 kap. de av brotten i 22 kap. som inte kan begås av andra än krigsmän. regleras därför i 9 § samröre med fienden (förut 22 kap. 4 §), i 10 § undergrävande av stridsviljan (förut 22 kap. 5 §), i 11 § försummande av krigsförberedelse (förut 22 kap. 8 §), i 12 § obe- hörig kapitulation (förut 22 kap. 9 §, rubricerat som dagtingan) och i 13 § stridsförsumlighet(förut 22 kap. 10 §). 3.3.4.7Landsförräderi m.m. (22 kap. BrB) I 22 kap. BrB upptas bl.a. bestämmelser om vissa brott mot rikets säkerhet, som inte ska tillämpas under vanliga fredsförhållanden, och folkrättsbrott. I kapitlets ursprungliga lydelse upptogs straffbestämmelser om landsförräderi (1 §), landssvek (1 §), landsskadlig vårdslöshet (2 §), överlöpande till fienden (3 §), samröre med fienden (4 §), under- grävande av stridsviljan (5 §), försvarsskadlig ryktesspridning (6 §), olovlig sammankomst (7 §), försummande av krigsförberedelse (8 §), dagtingan (9 §), stridsförsumlighet (10 §) och folkrättsbrott (11 §). Kapitlets rubrik var Krigsartiklar. Vid reformeringen av det militära ansvarssystemet fick kapitlet ett mera begränsat innehåll och rubriken deri m.m. (prop. 1985/86:9). Som redogjorts för i föregående avsnitt överfördes till 21 kap. de bestämmelser som gäller brott som inte kan begås av andra än krigsmän (se ovan). Ett par av straffbestämmelserna upphävdes helt; överlöpande till fienden (3 §) och olovlig sammankomst (7 §). Beteenden som vid BrB:s införande var straffbara som försvarsskadlig ryktesspridning omfattas efter reformen av den straffbestämmelse i 5 § om ryktesspridning till fara för rikets säkerhet som överfördes till kapitlet från 19 kap. 8 §. Genom lagstiftning flyttades bestämmelsen om folk- rättsbrott till 6 § och fick i huvudsak den lydelse som den har . Bestämmelsen, som kriminaliserade alla förfaranden som stod i strid med folkrätten, är begränsad till att avse svåra överträdelser. Begränsningen ska ses mot bakgrund av följande. De fyra till skydd för krigets offer och första tilläggsprotokollet till konventionerna uppställer kravet på nationell lagstiftning att kriminalisera överträdelser av konventionsbestämmelserna när det är fråga om grave breaches. Då nämnda konventioner och tilläggsprotokollet innehåller ett stort antal artiklar, av vilka flertalet är mycket detaljerade, och det dessutom finns en rad andra konventioner som straffsanktioneras genom stadgandet om folkrättsbrott, har det ansetts att ramen sprängts för vad som rimligen bör omfattas av ett blankettstraffbud med livstids fängelse i straffskalan. (Se L. m.fl., Brotts- balken. Kap. 13–24, lösbladssystem, BrB 22:6 s. 5 f.) har det införts två nya bestämmelser i kapitlet, som båda är subsidiära till folkrättsbrott. Bestämmelsen i 6 a § om olovlig befattning med kemiska vapen tillkom för att ska uppfylla åtaganden som följer av att har ratificerat konvention om förbud mot ut- veckling, produktion, innehav och användning av kemiska vapen samt om deras förstöring (prop. 1993/94:120). Vidare har i 6 b § upptagits en bestämmelse om olovlig befattning av minor. Den tillkom i samband med tillträde till konventionen om för- bud mot användning, lagring, produktion och överföring av anti- personella minor (truppminor) samt om deras förstöring (Ottawa- konventionen). 3.3.4.8Övriga förändringar i 16–22 kap. BrB När det gäller brotten mot staten har straffbeläggningen av osjälv- ständiga brottstyper, såsom försök, förberedelse m.m., ökat sedan BrB:s ikraftträdande. Utökningen av det straffsanktionerade områ- det hänför sig främst till brotten i 16 och 17 kap. I 16 kap., som i sin ursprungliga lydelse inte innehöll någon bestämmelse som straffbelade osjälvständiga brottstyper, finns numera i 17 § en bestämmelse som bl.a. utvidgar kriminaliseringen av dobbleri till att omfatta försök eller förberedelse till grovt dobbleri. Genom en bestämmelse i 18 § straffbeläggs vidare viss upplåtelse av lägenhet såsom medverkan till dobbleri. (I samman- hanget bör dock påpekas att, som redogjorts för ovan, dobbleri- bestämmelsens tillämpningsområde har inskränkts i förhållande till vad som gällde vid BrB:s ikraftträdande genom att delaktighet i äventyrligt spel har avkriminaliserats.) De nya straffbestämmelserna om barnpornografibrott och grovt barnpornografibrott (10 a §) har också kompletterats med bestämmelser som stadgar ansvar för vissa osjälvständiga brottstyper (17 §). Vad beträffar 17 kap. kan nämnas att brottet främjande av flykt, som i kapitlets ursprungliga lydelse var straffbelagt på försöks- stadiet, numera också är straffbelagt på förberedelsestadiet (se 16 §). Beträffande sådana ändringar i 16–22 kap. som varken begränsar eller utvidgar omfattningen av det straffsanktionerade området, men som ändå kan vara av intresse i sammanhanget, bör följande nämnas. I ett antal straffbestämmelser, som föreskriver fängelse eller livstid, har den maximala tiden för tidsbestämt fängelsestraff höjts till (se SFS 2009:396). Det gäller t.ex. bestämmelserna om grovt spioneri (19 kap. 6 §) och folkrättsbrott (22 kap. 6 §). Ett flertal straffbud har försetts med en särskild straffskala för grova brott. Bland dessa kan nämnas bestämmelserna om hets mot folkgrupp (16 kap. 8 §), övergrepp i rättssak (17 kap. 10 §), skydd- ande av brottsling (17 kap. 11 §), främjande av flykt (17 kap. 12 §) och olovlig underrättelseverksamhet (19 kap. 10 §). I några fall har inte bara en särskild straffskala införts för grova fall, utan även en särskild brottsrubricering; se t.ex. bestämmelsen om grovt dobbleri i 16 kap. 14 a §. Avslutningsvis ska även förändringar avseende åtalsbestämmel- serna i de aktuella kapitlen beröras. Åtalsbestämmelser fanns vid BrB:s ikraftträdande i 18–21 kap. I 18 kap. 8 § och i 19 kap. 16 § fanns likartade bestämmelser som i huvudsak innebar att vissa brott inte utan Konungens för- ordnande fick åtalas av åklagare. Bestämmelserna gäller fortfarande, men efter införandet av regeringsform har de ändrats så att förordnande om åtal numera ska meddelas av regeringen eller, i vissa fall, den som regeringen har bemyndigat. Bestämmelsen i 19 kap. har dessutom utvidgats till att omfatta ytterligare brott; tagande av utländskt understöd. Både i 20 kap. (14 §) och i 21 kap. (22 §) fanns bestämmelser som utvidgade åklagares åtalsrätt. Efter de genomgripande refor- merna av dessa kapitel finns numera en liknande bestämmelse endast i det förstnämnda. I 20 kap. 5 § föreskrivs att åklagaren, utan hinder av vad som annars är föreskrivet (t.ex. om att angivelse eller anmälan är en förutsättning för åtal) får åtala brott varigenom arbetstagare hos staten eller kommun eller annan som tillhör viss personkrets åsidosatt vad som åligger honom eller henne i utöv- ningen av anställningen eller uppdraget. Från denna regel stadgas i bestämmelsen också vissa undantag. Vid BrB:s ikraftträdande fanns det inte några åtalsbegränsnings- regler i 20 kap. finns det flera (5 §). Det har bl.a. införts en särskild åtalsbegränsningsregel beträffande brott mot tystnadsplikt. Brott mot sådan tystnadsplikt som gäller till förmån för enskild målsägande får, såvida inte för visst fall annat är stadgat, åtalas av åklagare endast om målsäganden har angett brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt. Totalt sett har det skett en påtaglig ökning av åtalsbegränsnings- reglerna vad gäller brotten mot staten. Noterbart är att de nya åtalsbegränsningsreglerna främst hänför sig till brott i 17 kap. och 20 kap. som genom 1970-talets reformer fått vidgade tillämpnings- områden. 4Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Det finns omkring 350 specialstraffrättsliga författningar. Vid kartläggningen av specialstraffrättens utveckling samt nuvarande omfattning och struktur kan utredningen, av uppenbara skäl, inte gå närmare in på varje enskild författnings tillkomst och innehåll. Utredningen delar därför in nuvarande () specialstraffrättsliga författningar i ett antal områden – ofta samman- fallande med departementens indelningar – och redogör sedan i stora drag för utvecklingen inom vart och ett av dessa. De författ- ningar som får uppfattas som centrala på sina respektive områden redovisas närmare (tillkomst, innehåll osv. ), medan övriga endast berörs mycket kortfattat, om alls. En översikt över samtliga specialstraffrättsliga författningar per och de olika områden som utredningen delat in dessa i, finns i en bilaga till betänkandet (se bilaga 3). Innan utredningen går in på de olika områdena och deras reglering, redogörs för vad som allmänt gäller inom specialstraff- rätten beträffande osjälvständiga brottsformer och det subjektiva rekvisitet. Regleringen i 23 kap. (BrB) om de osjälvständiga brottsformerna försök (1 §), förberedelse (2 §), stämpling (2 §) och underlåtenhet att avslöja brott (6 §) är tillämplig även i special- straffrätten. Detta innebär att nämnda brottstyper är straffbelagda i specialstraffrätten endast vid de brott vid vilka det är särskilt före- skrivet. Däremot är bestämmelsen om underlåtenhet att hindra Kartläggning av det specialstraffrättsliga området brott (6 §) tillämplig vid alla brott i specialstraffrätten och med- verkansbestämmelserna (4 §) gäller de brott i specialstraffrätten för vilka fängelse är föreskrivet eller särskild föreskrift finns att med- verkan ska bestraffas. Enligt 1 kap. 2 § BrB ska, om inte annat är särskilt föreskrivet, en gärning anses som brott endast då den begås uppsåtligen. Bestäm- melsen gäller såväl brottsbalksbrott som brott i specialstraffrätten. När BrB infördes var lydelsen dock annorlunda; då gällde bestäm- melsen enligt sin ordalydelse endast för i BrB beskrivna gärningar. Utvidgningen av bestämmelsen till att omfatta även gärningar beskrivna i specialstraffrätten skedde genom en lagändring (se prop. 1993/94:130). föreskrevs i en övergångsbestäm- melse att fram till skulle den nya lydelsen tillämpas beträffande specialstraffrättsliga gärningar endast på straffbestäm- melser som antingen trätt i kraft efter eller ändrats i något avseende efter denna tidpunkt. Detta innebar att lagstiftaren fick en frist för att kunna ta ställning till i vilken mån gärningar i specialstraffrätten borde undantas från ett allmänt uppsåtskrav. Den nya lydelsen av 1 kap. 2 § BrB har numera trätt i kraft. Det innebär att om det i en straffbestämmelse i specialstraffrätten inte anges vad som krävs i subjektivt hänseende för att gärningen ska vara straffbar, tar uppsåtspresumtionen över i de fall där det inte med hjälp av en normal tolkningsoperation framgår att annat är sär- skilt föreskrivet (se L. , M. , P. O. , S. , . Kap. 1–12, lösblads- system, BrB 1:2 s. 3). 4.4Forskning, innovation och näringsutveckling På området för forskning, innovation och näringsutveckling finns specialstraffrättslig reglering bl.a. i minerallagen (1991:45) och i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. Minerallagen innehåller bestämmelser om undersökning och bearbetning av fyndigheter på egen eller annans mark av vissa mineraliska ämnen. När lagen infördes (se prop. 1988/89:92) ersatte den gruvlagen (1974:342) och lagen (1974:890) om vissa Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Viktiga nyheter i förhållande till den äldre lagstiftningen var att den gruvrättsliga lagstiftningen blev enhetlig för de som omfattades av denna och att kretsen av lag- reglerade utvidgades. Minerallagen bygger på koncessions- systemet, men har också starka inmutningsrättsliga inslag. Tillstånd eller koncession är en förutsättning för såväl undersökning som bearbetning. I 15 kap. 6 § upptas straffbestämmelser. Där stadgas böter eller fängelse för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet begår vissa gärningar, t.ex. bedriver under- sökningsarbete i strid med bestämmelserna om krav på tillstånd eller koncession. Samma straff föreskrivs för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift vid fullgörande av viss uppgiftsskyldighet. Lagen om kontinentalsockeln, som ursprungligen tillkom som en följd av konvention om kontinentalsockeln, ändrades i betydande mån med anledning av anslutning till havsrättskonvention (antagen i ). I lagen föreskrivs bl.a. att rätten att utforska kontinentalsockeln och utvinna dess natur- tillgångar tillkommer staten (2 §), men att annan än staten kan få tillstånd till sådan verksamhet av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (3 §). I 11 § straffbeläggs med böter eller fängelse bl.a. att utan lov utforska konti- nentalsockeln eller utvinna naturtillgångar från denna eller vidta åtgärd för sådan utforskning eller utvinning (uppsåt krävs alltså). Till samma straff kan den dömas som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift vid fullgörande av viss uppgifts- skyldighet. Minerallagen och lagen om kontinentalsockeln kompletteras av varsin förordning: mineralförordningen (1992:285) och kontinental- sockelförordningen (1966:315). Båda dessa upptar straffbestämmel- ser som stadgar böter för underlåtenhet att göra viss anmälan som föreskrivs i förordningarna. Enligt mineralförordningen är det för straffbarhet tillräckligt att underlåtelsen sker av oaktsamhet. Bland övriga författningar på området forskning, innovation och näringsutveckling som innehåller straffbestämmelser kan nämnas förordningen (1975:49) om gemensam kontrollstämpel m.m. för arbeten av guld, silver och platina, lagen (1975:424) om uppgifts- skyldighet vid grundvattentäktsundersökning och brunnsborrning samt lagen (2010:1052) om auktorisation av patentombud. Straff- bestämmelserna i samtliga dessa författningar föreskriver enbart Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I de två förstnämnda författningarna är straffbestämmel- serna – att uppsåtligen efter kontrollstämpling t.ex. ändra eller utplåna viss stämpel respektive att uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåta att fullgöra uppgiftsskyldighet eller lämna oriktig uppgift avseende grundvattentäktsundersökning m.m. – subsidiära till BrB:s straffbud. I lagen om auktorisation av patentombud straffbeläggs att obehörigen utge sig för att vara auktoriserat patentombud. Till de nu gällande specialstraffrättsliga lagarna på området mark- nad och konkurrens hör bl.a. lagen (1990:409) om skydd för företags- hemligheter, lagen (1986:436) om näringsförbud, lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. och lagen (1999:271) om handel med begagnade varor. Lagen om skydd för företagshemligheter innehåller bestämmelser om straff för den som olovligen skaffar sig tillgång till en företags- hemlighet (företagsspioneri) eller som på annat sätt tar olovlig befattning med en företagshemlighet. För företagsspioneri är straffet böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i högst (3 §). Försök eller förberedelse till sådant brott är också straffbelagt. Bestämmelser om skydd för företagshemligheter fanns före till- komsten av denna lag i lagen (1931:152) med vissa bestämmelser om illojal konkurrens. Nämnda lag skyddade yrkeshemligheter i vissa fall, framför allt mot en del förfaranden i avtalsrelationer. Genom lagen om skydd för företagshemligheter infördes straff- bestämmelser för olovligt anskaffande av företagshemligheter. Detta innebar en stor förändring jämfört med vad som hade gällt tidigare. Då hade sådana förfaranden endast varit straffbara i den mån de sam- tidigt utgjort brott enligt annan lagstiftning, såsom stöld, bedrägeri, dataintrång eller olovlig avlyssning. (Se SOU 2008:63 s. 59 f.) Lagen om skydd för företagshemligheter har –2008 varit föremål för utredning, se betänkandet Förstärkt skydd för företagshemligheter, SOU 2008:63. De förslag som utredningen har lämnat innebär bl.a. en utvidgning av straffansvaret. Förslaget har inte lett till några lagändringar. Enligt nuvarande konkurslag (1987:672) har den som är försatt i konkurs inte rätt att bedriva näring (6 kap. 1 §) och om han eller hon ändå gör det, kan böter dömas ut (17 kap. 4 §). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området driva näring upphör när konkursen är avslutad. Motsvarande regler fanns även i den tidigare konkurslagen (1921:225). infördes konkurslag (199 b–d och f–j §§) dessutom en möjlighet för domstol att i vissa fall förordna om generellt näringsförbud för en konkursgäldenär som är enskild näringsidkare, under en av dom- stolen fastställd tid (maximalt ). För överträdelse av sådant näringsförbud stadgades fängelse i högst , eller om brottet var ringa, böter eller fängelse (212 §). Enligt reglering var en förutsättning för att en enskild näringsidkare eller företrädare för en juridisk person skulle kunna meddelas närings- förbud att denne hade försatts i konkurs. När lagen om näringsförbud tillkom (se prop. 1985/86:126), överfördes bestämmelserna om generellt näringsförbud från kon- kurslagen till denna lag. Som ett led i kampen mot ekonomisk brottslighet vidgades möjligheterna att meddela närings- förbud till att även avse vissa situationer då det inte förekommit någon konkurs. kan därför t.ex. brott liksom underlåtelse att betala skatter, tullar och avgifter till det allmänna i vissa lägen leda till näringsförbud. Den längsta tid näringsförbud kan meddelas för uppgår numera till . I straffbestämmelsen i lagen om närings- förbud upptogs samma straffskala som hade föreskrivits i mot- svarande bestämmelse konkurslag (212 §). I lagen om utländska filialer m.m. finns bestämmelser om for- merna för näringsverksamhet som bedrivs i av utländska företag och utomlands bosatta svenskar eller utländska medborgare. När lagen infördes, ersatte den lagen (1968:555) om rätt för utlän- ning och utländskt företag att idka näring här i riket. Det tidigare kravet på näringstillstånd avskaffades därmed och ersattes med ett registreringsförfarande.