sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — I förarbetena till 45 kap. 3 § RB förutsattes att rätten skulle göra en lämplighetsbedömning och sedan besluta om åtalen skulle hand- läggas gemensamt (NJA II 1956 s. 313). Det kan dock konstateras att det i praktiken knappast sker någon sådan lämplighetsprövning från rättens sida. Det är snarare åklagaren som vid utformandet av gärningsbeskrivningarna och stämningsansökan gör lämplighets- överväganden. Det torde vara ovanligt att rätten eller försvararna är involverade i dessa överväganden. Lite tillspetsat kan det kanske uttryckas som att om åklagaren utformat en stämningsansökan med åtal för flera brott eller åtal mot flera personer så blir det gemensam handläggning. Om åklagaren i en tillkommande stämnings- ansökan anger ett visst pågående målnummer, så kommer det nya åtalet ofta att handläggas i det angivna målet. kumulationsfrågan i praktiken inte avgörs efter den lämplighets- prövning som rätten enligt förutsätts göra. Det går att urskilja i varje fall tre huvudskäl för en gemensam handläggning av flera åtal i en rättegång. För det första talar ofta processekonomiska skäl för en gemensam handläggning. Om åtalen har ett nära samband, undviker man att behöva ta upp gemensam bevisning i separata rättegångar. För det andra kan det finnas utredningsmässiga skäl att besluta om gemensam hand- läggning. Ett typexempel är att åklagaren påstår att det finns en systematik i förfarandet som ska påverka den straffrättsliga bedöm- ningen. För det tredje är huvudregeln i BrB att en tilltalad ska dömas till en gemensam påföljd för flerfaldig brottslighet, dvs. även när det i och för sig helt saknas samband mellan brotten. De angivna skälen talar förstås olika starkt för en uppdelning i olika typer av mål. När det gäller processekonomiska skäl kan det konstateras att en gemensam hantering i vissa fall är betydligt kost- sammare än en uppdelad hantering. Som exempel kan pekas på att bara kostnaden för offentliga försvarare i det s.k. dopingmålet3 uppgick till . I flera fall har tilltalade dömts till dagsböter för en perifer inblandning (vilket varit i enlig- het med åtalet) som den tilltalades försvarare har till- erkänts i ersättning. Ofta har särskilda rättegångslokaler fått ställas i ordning. Det säger sig självt att processekonomiska skäl hade talat för en uppdelad handläggning. I den typen av mål torde det vanligaste skälet för att åklagaren väljer gemensam hantering vara utredningsskäl; åtalet mot en till- talad ger stöd för påståenden som riktas mot en annan tilltalad. Styrkan i detta argument varierar förstås mellan olika mål. Allmänt kan dock sägas att det i många mål är möjligt att föra bevisning om systematik, organisation och omfattning utan att samtliga personer som haft samröre med gärningarna hanteras i samma mål (jfr även förslag som innebär att ett tidigare förhör kan återanvändas genom att ljud- och bildupptagningen spelas upp, SOU 2012:93, s. 294 f.). Det tredje argumentet om värdet av en gemensam brottspåföljd, framhölls främst i samband med att rätte- gångsbalkens ursprungliga reglering infördes (obligatorisk kumula- tion). Det finns förstås ett allmänt värde i en gemensam påföljd. Argumentet väger dock inte lika tungt efter införandet av 34 kap. 3 dom , målnr. Genom bestämmelserna i 34 kap. BrB och den praxis som utvecklats vid domstolarna finns det verktyg som i de flesta fall kan minska olägenheterna för den tilltalade av att flera åtal mot denne avgörs vid skilda tillfällen. Detta talar för en mindre restrik- tiv syn mot att dela upp lagföringen mot en tilltalad än den som kommer till uttryck i . Dessutom kan ett genomförande av de förslag som lämnat inne- bära att bestämmelserna som rör påföljdsbestämning i situationer då flera brott behandlas i olika domar blir lättare att tillämpa än vad som är fallet . Argumentet om gemensam påföljd ger inte heller något stöd för att åtal mot olika personer bör behandlas i samma rättegång. Det är inte ovanligt att två eller flera tilltalade är åtalade för att vara delaktiga i något eller några brott och att de olika personerna i sin tur åtalas för ett stort antal brott som inte har något samband med varandra. I dessa situationer kan bestämmelserna om gemen- sam handläggning av brott som har samband med varandra och utgångspunkten att all brottslighet som en person är åtalad för ska behandlas i ett sammanhang leda till en oöverskådligt stor process. Det är inte ovanligt att handläggningen drar ut eftersom det är svårt att genomföra en huvudförhandling. kan det komma in tilläggsåtal där även ytterligare personer är åtalade för delaktighet. Vår slutsats är att regelverket bör styra mer uttryckligt mot uppdelad handläggning när det finns skäl för det. Framförallt gäller det omfattande mål eller mål som riskerar att bli omfattande. Skälen som talar för gemensam handläggning måste vägas mot nackdelarna av den oformligt stora processen. På det sättet kan de grundtankar som genomsyrade års reform få ökat genomslag, näm- ligen att särskild handläggning ska ske om det är lämpligare. Det bör bli tydligt att rätten har ett ansvar för att bedöma om så är fallet. En förändring av det slaget ger också åklagaren anledning att överväga kumulationsfrågan och att formulera skälen för varför en gemensam handläggning är nödvändig. I många fall är det åklagaren som har bäst förutsättningar att på förhand göra den bedömningen. Några av de åklagare med erfarenhet av stora mål som vi har talat med har dock uppgett att ett tydligare och tidigare ställnings- tagande till kumulationsfrågan från rättens sida hade varit värde- fullt och att det sannolikt hade lett till att vissa mål hade delats upp i mindre delar. Möjligheterna att dela upp handläggningen när det uppkommer ett behov av det Att samtliga åtal mot en tilltalad ska handläggas i en rättegång och avgöras genom en dom är väl inarbetat. I många fall är det till fördel både för den tilltalade och det som är mest effektivt. När flera personer är involverade i samma rättegång ökar dock risken för att det under handläggningen inträffar något som medför att det uppstår problem vid planeringen eller genomförandet av huvudförhandlingen. Att t.ex. ett vittne som åberopats endast i anledning av en åtalspunkt inte inställer sig kan hindra att målet i dess helhet avgörs. Om det i en rättegång dras in fler personer som har deltagit i samma brottslighet och de i sin tur är åtalade även för andra gärningar, eventuellt tillsammans med ytterligare andra, kan rättegången också bli omfattande och svårhanterbar. Även om det skett en inledande bedömning av om flera åtal bör handläggas gemensamt eller särskilt kan det senare uppstå behov att dela upp handläggningen. Det finns enligt två sätt som kan användas för att åstadkomma detta. Antingen kan åtalen särskiljas enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB eller kan deldom meddelas. För det senare krävs dock att det finns synnerliga skäl för det om åtalen riktar sig mot samma tilltalade. Vid de diskussionsmöten som vi genomfört med advokater, åklagare och domare framfördes av flera aktörer att möjligheterna till deldom vid flera åtal mot en tilltalad borde utökas. Det fram- kom att deldom vid vissa domstolar redan tillämpades i relativt stor utsträckning. Företrädare för dessa domstolar framförde att kravet på synnerliga skäl i 30 kap. 4 § RB inte är anpassat till dagens verklighet i domstolarna. Vid diskussionsmötena framkom också att det vid vissa dom- stolar förekom att ett eller flera åtal i stället särskildes till ett nytt mål med stöd av bestämmelsen i 45 kap. 3 § tredje stycket RB. Utifrån hur lagtexten är utformad går det knappast att rikta några invändningar mot en sådan handläggning.4 Det är dock svårt att se den rationella anledningen till varför förutsättningarna för deldom i ett mål ska skilja sig från förutsättningarna för att särskilja åtalen och därefter behandla dem i olika mål. I stort sett samma syn- 4 Som angetts ovan anges det också i kommentaren till 45 kap. 3 § RB att bestämmelsen i 30 kap. 4 § RB inte hindrar att åtalen särskiljs enligt 45 kap. 3 § RB och på det sättet föranleder flera domar (Fitger m.fl., , kommentaren till 45 kap. 3 §). punkter bör göra sig gällande vid båda alternativen (se Fitger m.fl., , kommentaren till 30 kap. 4 §). Enligt vår mening är det angeläget att underlätta möjligheterna att dela upp handläggningen av flera åtal. Frågan om det ska ske genom att åtalen behandlas i olika mål eller genom att deldom meddelas är enbart av praktisk natur. Det avgörande är i båda fallen att de skäl som talar för en gemensam handläggning måste vägas mot de nackdelar som det innebär för handläggningen i domstol. Domstolsprocesserna får inte bli onödigt stora och svårhanterbara. Handläggningen av sådana åtal som kan avgöras bör inte heller i onödan hindras av att det finns åtal som inte kan avgöras . Detta talar för en mindre restriktiv syn mot att dela upp lag- föringen mot en tilltalad än den som kommer till uttryck i den nuvarande bestämmelsen i 30 kap. 4 § RB. har förslagit nya bestämmelser om att bevisning som tagits upp vid en tidigare handläggning kan läggas fram genom att ljud- och bild- upptagningen spelas upp, SOU 2012:93, s. 294 f. Om det förslaget genomförs förbättras också de praktiska möjligheterna att avgöra olika åtal vid skilda tillfällen. 11.2.3Nya bestämmelser om gemensam handläggning av åtal Förslag: Flera åtal mot en tilltalad ska som huvudregel hand- läggas gemensamt. Rätten ska besluta att åtalen ska handläggas i olika rättegångar om det är till fördel för handläggningen eller annars är lämpligt. När det gäller åtal mot flera tilltalade för brott som har samband med varandra ska det krävas att en gemensam handläggning innebär fördelar och att det även i övrigt är lämpligt. Om så inte är fallet ska åtalen handläggas i skilda rättegångar. Vid bedömningen av om åtal ska handläggas gemensamt eller särskilt ska rätten särskilt beakta om en gemen- sam handläggning riskerar att göra rättegången mer omfattande än vad som är nödvändigt. Flera åtal mot en tilltalad Skälen som talar för en gemensam handläggning skiljer sig åt beroende på om det är fråga om flera åtal mot en tilltalad eller om det gäller åtal mot flera tilltalade. Det kommer i viss mån till uttryck i den bestämmelse som gäller . Det finns dock anled- ning att göra en tydligare skillnad mellan dessa situationer. När det är fråga om flera åtal mot en tilltalad finns det ett allmänt värde i att dessa kan behandlas i en rättegång och att gemensam påföljd kan bestämmas för brotten. Utgångspunkten bör därför vara att åtalen handläggs gemensamt i ett sådant fall. Det ska vara möjligt att bestämma att åtalen ska handläggas i olika rättegångar om det är till fördel för handläggningen eller annars är lämpligt. I många fall kan det vara svårt att identifiera sådana skäl som talar för en uppdelad handläggning redan när åtalen väcks. Ett alter- nativ till att dela upp handläggningen från början kan vara att hand- lägga åtalen gemensamt och sedan använda sig av möjligheterna att särskilja åtalen eller avgöra ett eller flera åtal genom deldom om det skulle visa sig att problem uppstår vid handläggningen. Det är framförallt när domstolen redan i inledningsskedet kan se att det finns en risk för att rättegången blir onödigt omfattande eller svår- överskådlig som det finns anledning att dela upp handläggningen av åtalen i olika mål. En i praktiken inte ovanlig situation är att åtal väcks under ett pågående mål. Det kan då finnas skäl som gör att det står klart att handläggningen av det pågående målet skulle för- svåras om tilläggsåtalet skulle handläggas gemensamt med detta. En viktig faktor i bedömningen av om det är till fördel för hand- läggningen eller annars är lämpligt att handlägga flera åtal mot samma tilltalade i olika mål är vilka konsekvenser en särskild hand- läggning skulle ha för påföljdsbestämningen. Om åtalen handläggs i olika mål kan bestämmelserna i 34 kap. BrB i de flesta fall användas för att se till att den samlade effekten av de påföljder som den till- talade döms till inte påverkas av att åtalen avgörs genom olika domar. Åtal mot flera tilltalade för brott som har samband med varandra När flera åtalas för delaktighet i brott handläggs åtalen ofta rutinmässigt i samma mål. I praktiken kan så ske även i de fall då det inte finns något uppenbart samband mellan åtalen. När åtal väcks mot flera tilltalade är det processekonomiska eller utredningsmässiga skäl som kan tala för en gemensam handlägg- ning. De processekonomiska skälen kan när det är fråga om ett omfattande mål tala i motsatt riktning. Det bör finnas en särskild bestämmelse som rör gemensam handläggning av åtal mot flera tilltalade. Av denna bör det uttryckligen framgå att åtalen bara ska handläggas i en rättegång om det är till fördel för handläggningen och även i övrigt är lämpligt. Parternas uppfattning har givetvis stor betydelse, särskilt gäller det om åklagaren gör gällande att det av utredningsmässiga skäl är viktigt att åtalen handläggs gemensamt. bör det vara åklagaren som har störst förutsättningar att göra den bedömningen. Oavsett detta är det dock av värde att rätten prövar om en gemen- sam handläggning är motiverad. Det leder till att åklagaren måste motivera varför det krävs en gemensam handläggning eller att nöd- vändig bevisning inte kan föras på annat sätt än att åtalen prövas . Skälen som talar för en gemensam handläggning, där sambandet mellan åtalen har stor betydelse, får vägas mot de nackdelar som kan finnas med en sådan handläggning. Målets omfattning ska beaktas särskilt Det är framförallt vid stora mål eller mål som riskerar att bli stora som det har betydelse att redan inledningsvis göra en bedömning av vilka åtal som bör handläggas gemensamt och vilka som bör hand- läggas för sig. Det gäller oavsett om det är fråga om flera åtal mot en person eller åtal mot flera personer. I praktiken är det, som påpekats i föregående avsnitt, vanligt att det är utgångspunkten att alla åtal mot en person ska behandlas i ett sammanhang som till- sammans med en rutinmässig kumulation av åtal som har samband med varandra som leder till oöverskådligt stora processer. Det bör genom en uttrycklig bestämmelse klargöras att dom- stolen har ett ansvar för att verka för att rättegångar inte blir mer omfattande än vad som är nödvändigt. Det bör uttryckas som att rätten vid lämplighetsbedömningen av om ett åtal ska handläggas särskilt eller gemensamt särskilt ska beakta om en gemensam hand- läggning riskerar att göra rättegången mer omfattande än vad som är nödvändigt. På det sättet blir det tydligare än att de skäl som talar för en gemensam handläggning får vägas mot de nack- delar som det kan innebära att rättegången blir omfattande. Det är endast i de fall fördelarna väger tyngre än nackdelarna som det är lämpligt att handlägga åtalen gemensamt. Den bedömningen bör kunna göras i anslutning till att åtal väcks. I de fall det under ett måls handläggning inträffar något som gör att det finns behov av att dela upp handläggningen kan det lösas genom att åtal som hand- läggs gemensamt särskiljs eller genom möjligheten att meddela del- dom. Ett sådant behov kan uppstå i alla mål och kan t.ex. bero på att ett vittne som åberopas i anledning av en åtalspunkt inte har inställt sig. Övriga frågor om regleringen Det förslag vi lämnar anknyter relativt väl till det förslag som lade fram 1982. Till skillnad från Rätte- gångsutredningen anser vi dock inte att det är nödvändigt att uttryckligen ange i bestämmelsen att sammanläggning av åtal även kan ske om det är till fördel för den tilltalade och att det särskilt ska beaktas om en uppdelad handläggning innebär svårigheter för påföljdsbestämningen. Det innebär inte av vi menar att dessa omständigheter saknar betydelse. Tvärtom är det viktiga frågor som rätten ska ta ställning till inom ramen för lämplighetsbedöm- ningen. Till skillnad från föreslår vi att det uttryckligen ska framgå av kumulationsbestämmelsen att rätten särskilt ska beakta om en gemensam handläggning riskerar att göra målet mer omfattande än vad som är nödvändigt. Det bör även fortsättningsvis uttryckligen framgå av lag att åtal som handläggs gemensamt ska särskiljas när det finns anledning till det. Genom de ändringar vi föreslår i deldomsreglerna klargörs det att domstolen kan välja att antingen särskilja åtalen eller att med- dela deldom när det är till fördel för handläggningen att avgöra åtalen vid skilda tillfällen. Det bör också framgå av kumulationsbestämmelsen att åtal som rätten är obehörig att handlägga inte får handläggas gemensamt med andra åtal. Vad som gör rätten behörig framgår av forum- bestämmelserna i 19 kap. RB. När det gäller flera åtal mot en till- talad har rätten enligt 19 kap. 6 § RB en vidsträckt behörighet. Rätten kan vara behörig även om åtal väckts vid annan domstol om åtalet lämnats över enligt bestämmelsen i 19 kap. 11 a § RB. Det saknas anledning att ändra på bestämmelsen att åtal inte får hand- läggas gemensamt om det gäller olika rättegångsformer för åtalen. I praktiken har det senare endast betydelse i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Särskilda bestämmelser om möjligheterna till sammanföring av ett tryckfrihetsmål eller yttrandefrihetsmål, där det förs talan om ansvar, med annat brottmål finns i 7 kap. 7–8 §§ lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden. Enligt 4 § RP gäller dessa i stället för bestämmelserna om kumulation i . föreslog att bestämmelsen om samman- föring och sammanläggning av åtal skulle flyttas till 20 kap. RB. Det innebar att den skulle bli uttryckligen tillämplig även i hovrätt. Till saken hör dock att , som hade i uppdrag att göra en mer övergripande översyn av , lämnade flera förslag som bland annat var inriktade på systematiken i balken. En sådan översyn ligger utanför ramen för vårt uppdrag. Bestämmelsen i 45 kap. 3 § RB anses enligt etablerad praxis vara analogt tillämplig vid rättegången i hovrätt (se bl.a. NJA 1975 s. 691). Det har under vårt utredningsarbete inte framkommit någonting som tyder på att det finns ett behov av att klargöra i vilka fall hovrätten ska kunna handlägga skilda tingsrättsavgöranden i en rättegång. Det bör på samma sätt som kunna avgöras genom en analog tillämpning av bestämmelserna av sammanföring och särskiljande av åtal i tingsrätt. Bestämmelserna som reglerar detta bör därför fortfarande vara intagna i 45 kap. 3 § RB. Den fråga där det finns behov av förtydliganden när skilda tingsrättsavgöranden handläggs gemensamt i hovrätten är hur de straffrättsliga bestäm- melserna om påföljdsbestämning vid flerfaldig brottslighet ska tillämpas. Den frågan har behandlats av . Vi återkommer till frågeställningen i anslutning till våra överväganden om reglerna om förbudet mot reformatio in pejus, se avsnitt 12.10. 11.2.4Utökade möjligheter till deldom Förslag: Om flera åtal mot en tilltalad handläggs i samma rätte- gång ska deldom meddelas om det är till fördel för handlägg- ningen av målet eller det annars finns särskilda skäl för det. Huvudregeln bör även i fortsättningen vara att samtliga åtal mot en tilltalad ska avgöras genom en dom. Det bör komma till uttryck i bestämmelsen i 30 kap. 4 § RB. Kravet på synnerliga skäl för att meddela deldom mot en tilltalad trots att handläggningen av andra åtal mot samma person inte är avslutad bör dock mjukas upp. Deldom mot en tilltalad bör kunna meddelas om det är till fördel för handläggningen av målet eller då det annars finns sär- skilda skäl för det. På det sättet klargörs det att samma över- väganden är aktuella när domstolen tar ställning till om handlägg- ningen bör delas upp genom deldomsbestämmelsen, som vid bedöm- ningen av om åtalen bör särskiljas enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB. Det avgörande ska vara vad som är till fördel för handlägg- ningen. Vilken av lösningarna som väljs är enbart en praktisk fråga. De skäl som talar för att handläggningen bör delas upp kan vara att det är processekonomiskt motiverat eller att det skapar förut- sättningar för en bättre överblick av processen. Det kan också handla om att det finns hinder mot att avgöra någon åtalspunkt. I stället för att ställa in hela förhandlingen kan de åtal som kan avgöras behandlas vid denna. Att det kan ske är till stor fördel för de personer som berörs av rättegången, t.ex. målsägande och vittnen. Om de åtalspunkter som rör dem kan avgöras är det rim- ligt att de inte i onödan ska behöva vänta på att målet avgörs i den delen. Det kan också, både ur ett samhälleligt perspektiv och för den tilltalade, vara en fördel att verkställigheten av en påföljd påbörjas trots att utredningen av övriga gärningar inte är avslutad. Om den tilltalade är i behov vård eller behandling finns det ofta starka skäl för att de insatserna inte bör fördröjas i onödan. Det kan också i andra fall vara rimligt att den straffrättsliga reaktionen inte fördröjs på grund av att alla åtal inte kan behandlas . I författningskommentaren behandlar vi mer utförligt de över- väganden som är aktuella vid bedömningen av om handläggningen av flera åtal ska delas upp. I brottmål har förberedelsen under rättegången generellt sett inte en så central betydelse som i tvistemål. Det har att göra med att utredning görs redan under förundersökningen för att bevisningen ska kunna läggas fram vid huvudförhandlingen i ett sammanhang. Det hänger också samman med att åklagaren har bevisbördan för att den tilltalade gjort sig skyldig till brott. Enligt artikel 6.2. gäller den s.k. oskyldig- hetspresumtionen. Den innebär att den som anklagas för brott ska ses som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen har fastställts. Straff eller andra negativa konsekvenser för den miss- tänkte för att han eller hon använder sin rätt att tiga och att inte medverka i utredningen får inte förekomma. Att den tilltalade har rätt att inte uttala sig och att inte underlätta för åklagaren (right to silence and right not to incriminate oneself) är grundläggande. Rätten att föra in nya omständigheter och bevis i brottmål är långtgående. Åklagaren kan exempelvis åberopa nya omständig- heter till stöd för åtalet eller inskränka det. Om en part vill lägga fram en ny uppgift får uppgiften avvisas endast om omständigheten är utan betydelse i målet. När det gäller bevisningen kan avvisning ske enbart om beviset inte behövs, det uppenbart skulle bli utan verkan, bevisningen skulle kunna föras på annat sätt eller beviset trots rimliga ansträngningar inte kan tas upp och avgörandet inte bör fördröjas ytterligare (35 kap. 7 § RB). Även om den tilltalade kan välja att inte besvara frågor i skrift eller vid ett sammanträde, har det enligt vår mening ett värde att han eller hon uppmanas att redovisa sin inställning till de yrkanden som framställs. Om det sker före huvudförhandlingen kan den bevisning som ska gås igenom avgränsas och det blir lättare att planera handläggningen i domstol. Den tilltalade kan visserligen senare i processen ändra sina uppgifter, framställa nya invändningar och lägga fram ny bevisning i målet. Det förhållandet att den tilltalade tidigare redovisat en inställning torde ändå innebära att benägenheten att ändra sig minskar. Även om den tilltalade i princip alltid kan ändra sina uppgifter och åklagaren kan justera åtalet är det enligt vår uppfattning värdefullt att det vidtas åtgärder för att klargöra parternas ståndpunkter före huvudförhandlingen. I de kommande avsnitten utvecklar vi vår syn på fördelarna med en tidig förberedelse som är anpassad efter vad som krävs i det enskilda målet. 11.3.2Generella åtgärder för att förbättra förberedelsen i alla mål Bedömning: I avsnitt 8 har vi lämnat förslag som generellt skapar förutsättningar för att brottmål ska vara bättre för- beredda inför huvudförhandlingen. Den tilltalade ska i alla mål föreläggas att svara på de yrkanden som framställs i åtalet och utredningen om den tilltalades personliga förhållanden ska på- börjas tidigare.