sou · H1B348 · 2013-06-18 00:00:00 — kommer alltså att kunna pröva ett mål om tvångslicens till ett europeiskt patent med enhetlig verkan även efter det att domstolavtalet har trätt i kraft. Överföring av patent enligt 53 § patentlagen kan sägas vara ett patenträttsligt alternativ till en talan om bättre rätt och syftar till att den som egentligen var berättigad till patentet ska kunna få det överfört på sig. En talan om överföring av patent tar visserligen sikte på felaktigheter när patentet beviljades, men har inte ogiltighet som följd. Därför omfattas en sådan talan inte av den enhetliga europeiska patentdomstolens exklusiva behörighet för ogiltighetsmål. Mål om överföring av patent ska fortsättningsvis kunna prövas nationellt även om det handlar om europeiska patent. Några författningsändringar krävs därför inte. Anmälan av talan i patentmål Enligt 64 § patentlagen ska den som vill väcka talan om patents ogiltighet, överföring av patent eller meddelande av tvångslicens anmäla detta till PRV samt meddela dem som enligt patentregistret har licens till eller panträtt i patentet. Anmälan av talan är en processförutsättning i de angivna fallen. Bakgrunden till bestämmelsen var en strävan efter att patentregistret ska redovisa sådana rättsliga åtgärder som kan påverka patenthavarens eller licenstagarens rätt till patentet (prop. 1966:40 s. 231 f.). När möjligheten att pantsätta patent lagreglerades kom underrättelseskyldigheten att utvidgas även till panthavare (prop. 1987/88:4 s. 25 f.). De angivna skälen saknar relevans för europeiska patent med enhetlig verkan eftersom dessa inte registreras i det . I de fall där talan gäller europeiska patent som har validerats i men talan ska väckas vid den enhetliga europeiska patentdomstolen kan kravet inte heller upprätthållas. Det är inte möjligt att i den svenska lagstiftningen ha lagstadgade processförutsättningar i förhållande till den enhetliga europeiska patentdomstolen. 64 § patentlagen ska alltså ändras så att dessa fall inte omfattas av kravet på anmälan av talan. 10Förutsättningar för en domstolsavdelning i Central avdelning samt regionala och lokala avdelningar Den enhetliga europeiska patentdomstolen ska enligt artikel 6 i domstolsavtalet bestå av en förstainstansrätt, en överinstansrätt med säte i och ett kansli. Förstainstansrätten ska omfatta en central avdelning samt regionala och lokala avdelningar. Den centrala avdelningen ska ha sitt säte i , med sektioner i och . En lokal avdelning ska i enlighet med stadgan inrättas i en avtalsslutande medlemsstat på dess begäran. Det finns inte någon nedre gräns för storleken på en lokal avdelning. Ytterligare lokala avdelningar får dock inrättas i en medlemsstat för vart hundrade patentmål per kalenderår som har inletts i den avtalsslutande medlemsstaten i följd efter avtalets ikraftträdande. En regional avdelning ska i enlighet med stadgan inrättas för två eller flera avtalsslutande medlemsstater på deras begäran. Dessa avtalsslutande medlemsstater ska utse sätet för den berörda avdelningen. En regional avdelning kan handlägga mål på flera platser. Förstainstansrätten ska som huvudregel sammanträda i en sammansättning med tre domare. Parterna kan dock enas om att målet ska handläggas av en enda lagfaren domare. I andra fall ska varje sits ha en lagfaren domare som ordförande samt därutöver lagfarna domare och – eventuellt – tekniskt kvalificerade domare. Varje sits i förstainstansrätten ska ha en multinationell sammansättning. Förutsättningar för en domstolsavdelning i bestämmelserna om sammansättningen finns i artikel 8 i domstolsavtalet. Sammansättningen i en lokal avdelning beror på avdelningens storlek. I en lokal avdelning med färre än i genomsnitt 50 patentmål ska sammansättningen vara en lagfaren domare som är medborgare i värdlandet och två från andra länder. I en lokal avdelning med fler än 50 mål ska sitsarna bestå av två lagfarna domare som är medborgare i värdlandet och en från ett annat land. En regional avdelning ska vara sammansatt med två lagfarna domare som är medborgare i något av de länder som gått samman om domstolen i fråga och som är upptagna på den regionala domarförteckningen och en domare från ett annat land. Både parterna och varje sits i en regional eller lokal avdelning kan begära att det också ska delta tekniskt kvalificerade domare med kvalifikationer och erfarenheter på det berörda tekniska området. I enlighet med artikel 18 i stadgan för den enhetliga patentdomstolen ska en domarpool inrättas. Den ska bestå av alla lagfarna och tekniskt kvalificerade domare som har heltids- eller deltidstjänst vid förstainstansrätten. När det är föreskrivet i domstolsavtalet eller stadgan ska förstainstansrättens ordförande föra över domare från domarpoolen till den berörda avdelningen. Överföringen av domare ska grunda sig på domarnas juridiska eller tekniska sakkunskap, språkkunskaper och erfarenheter, och syftar till att garantera arbetskvalitén och den juridiska och tekniska nivån i alla förstainstansrättens sitsar. De domare som inte ska vara medborgare i den berörda staten enligt sammansättningsreglerna ovan ska alltså föras över från domarpoolen. Vid de små lokala och regionala avdelningarna ska det kunna ske för varje särskilt mål, medan det vid större avdelningar kan bli fråga om en längre tids tjänstgöring. Det ska finnas ett kansli på den ort där överinstansrätten har sitt säte. Ansvarig för kansliets organisation och verksamhet är en kanslichef, som ska anställas för en mandatperiod . Förutsättningar för en domstolsavdelning i ska särskilt ansvara för att det förs målregister för samtliga mål samt förteckningar över domare, patentombud och sakkunniga. Underavdelningar till kansliet ska inrättas vid alla avdelningar vid förstainstansrätten. En biträdande kanslichef ska ansvara för organisation och verksamhet vid kansliets underavdelningar under ledning av kanslichefen och förstainstansrättens ordförande. Den biträdande kanslichefen ska ansvara för att det förs register över målen vid förstainstansrätten och lämnas uppgifter till kansliet om varje mål. Den biträdande kanslichefen ska också bistå förstainstansrättens avdelningar med administrativt stöd och sekreterartjänster. Förutom det som anges i domstolsavtalet och stadgan ska särskilda regler för kansliet och dess underavdelningar antas av presidiet (den grupp som ska ansvara för ledningen av domstolens verksamhet). Förfarandespråket vid lokala och regionala avdelningar ska vara ett av EU:s officiella språk som är det officiella språket eller ett av dem i den medlemsstat som är värd för avdelningen, eller det eller de officiella språk som angetts av de stater som delar en regional avdelning. Det är också möjligt att fastställa ett eller flera av EPO:s officiella språk som förfarandespråk vid en lokal eller regional avdelning. Om den behöriga sitsen godkänner det kan parterna också enas om att använda det språk som använts för beviljande av patentet. Den behöriga sitsen kan också, med parternas samtycke eller med hänsyn till omständigheterna, besluta att det språk på vilket patentet beviljades ska vara förfarandespråk. I sådana fall ska ordföranden bedöma behovet av särskilda översättnings- och tolkningsarrangemang. Varje sits i förstainstansrätten får i den omfattning som anses lämplig frångå krav på översättning. På begäran av någon part och i den omfattning som anses lämplig ska varje avdelning i förstainstansrätten tillhandahålla tolktjänster för parter vid muntliga förhandlingar. Förutsättningar för en domstolsavdelning i 10.2Rättsliga och praktiska frågor Huvudalternativen för är att delta i en regional avdelning – med placering i eller utanför – och att inrätta en lokal avdelning. Det ingår inte i utredningsuppdraget att överväga eller ta ställning till om bör delta i en regional avdelning eller inrätta en lokal avdelning. Det ingår inte heller att ta ställning till var en eventuell regional eller lokal avdelning skulle vara placerad. En regional avdelning som inte har placering i landet medför inte några särskilda praktiska eller organisatoriska frågor för del. Frågan om rekrytering av domare från (se avsnitt 10.3) är dock relevant oavsett vilken form som väljs. Skillnaderna mellan en lokal och en regional avdelning På den övergripande nivån är det svårt att se att de rättsliga eller praktiska och organisatoriska frågorna blir väsentligen olika beroende på om det är en lokal avdelning eller en regional avdelning med placering i . Oavsett vilket av alternativen som blir aktuellt kommer det inte att krävas någon nationell reglering av själva domstolen. Även om en lokal avdelning inrättas eller en regional avdelning placeras i är det en internationell domstol som kommer att styras av egna regler både för organisationen och för förfarandet. Den kommer inte heller att omfattas av de svenska reglerna i fråga om t.ex. offentlighet, rätt att ta del av handlingar, språkanvändning osv. I båda fallen ska det också finnas en underavdelning till kansliet, sitsarna ska vara multinationellt sammansatta och domare ska föras över från domarpoolen. Reglerna för förfarandespråk och om översättningar och tolkning innebär inte heller några större skillnader. När det gäller frågan hur sitsen ska vara sammansatt kan det möjligen vara lite mer komplicerat vid en regional avdelning. Eftersom två domare i sitsen ska tas från den regionala avdelningens domarförteckning kan administrationen och planeringen av mål bli mer krävande. Förutsättningar för en domstolsavdelning i Det närmare arbetet med att undersöka förutsättningarna för en lokal avdelning i eller en regional avdelning i sker parallellt med den här utredningen genom bl.a. kontakter mellan och . På grund av det och med hänsyn till hur det föreliggande utredningsuppdraget är avgränsat finns det inte anledning att här närmare gå in på praktiska frågor som en domstolsavdelning med placering i skulle kunna ge upphov till. Det finns inte heller anledning att ta upp frågan om en domstolavdelnings eventuella lokalisering till eller organisatoriska samband med en svensk domstol eller frågor om vad som behövs och kan erbjudas i form av lokaler eller personellt stöd. Utredningens bedömning: Om svenska ordinarie eller icke ordinarie domare ska kunna rekryteras till domartjänster i den enhetliga europeiska patendomstolen måste reglerna om ledighet för domare ses över. Det finns också anledning att överväga åtgärder för att främja rekryteringen av domare från Vem som kan komma i fråga för domartjänsterna Den enhetliga europeiska patentdomstolen ska enligt artikel 15 i domstolsavtalet bestå av både lagfarna domare och tekniskt kvalificerade domare. De lagfarna domarna ska uppfylla de villkor som krävs för utnämning till domarämbeten i en avtalsslutande medlemsstat. Domarnas mandatperiod ska vara med möjlighet att utnämnas på nytt. Det ska finnas möjlighet till deltidstjänstgöring. Villkoren för att bli utnämnd till domare i är enligt 4 kap. 1 § svenskt medborgarskap samt avläggande av kunskapsprov. En domare får heller inte vara i konkurstillstånd eller ha förvaltare. De kunskapsprov som avses framgår av förordningen (2007:386) om kunskapsprov för behörighet som domare, m.m. Enligt förordningen gäller såsom kunskapsprov för behörighet att utöva domartjänst juristexamen enligt bilaga 2 till högskoleförordningen (1993:100) eller motsvarande äldre examen. Förutsättningar för en domstolsavdelning i i lag eller annan författning sägs om lagfaren eller lagkunnig avser den som har avlagt en sådan examen. Med svensk juristexamen jämställs under vissa förutsättningar en fullbordad juristutbildning i ett annat nordiskt land. Utöver att uppfylla de formella kraven för domaranställning ska domarna i den enhetliga europeiska patentdomstolen ha dokumenterade erfarenheter av patenttvister. Det förutsätts inte att sökande till den enhetliga europiska patentdomstolen är ordinarie domare. Formellt kan även icke ordinarie domare och andra jurister med erfarenhet av patenttvister komma i fråga. Svenska domares rätt till ledighet för heltidsarbete Om svenska domare ska rekryteras till tjänsterna i den enhetliga europeiska patentdomstolen kan en del rättsliga och praktiska problem uppkomma som har samband med reglerna om ledighet från anställning och rätt till deltidsarbete. Regeringen har meddelat föreskrifter om domares ledighet för att ha annan anställning i förordningen om ledighet för domare (1996:19). Ordinarie domare får enligt 3 § beviljas ledighet för att -ha en tidsbegränsad anställning i eller inom kommittéväsendet, -ha en tidsbegränsad anställning i allmän domstol, allmän förvaltningsdomstol, specialdomstol eller annan domstolsliknande nämnd än och , -under högst ha en anställning i Europeiska unionens institutioner eller organ, eller -under högst pröva en annan anställning än som avses ovan eller i 2 §. För icke ordinarie domare finns bestämmelser i 4–7 §§. Ledighet får beviljas för vissa tidsbegränsade anställningar och för att pröva andra anställningar. Assessorer och fiskaler är utan särskilt beslut lediga när de tjänstgör i allmän domstol, allmän förvaltningsdomstol eller hyresnämnd. För både ordinarie och icke ordinarie domare finns det alltså begränsningar när det gäller både ändamålen med ledigheten och ledighetens längd. Tidsbegränsade anställningar i andra domstolar Förutsättningar för en domstolsavdelning i innebär i allmänhet rätt till ledighet, men det förutsätter att den aktuella domstolen räknas upp i förordningen. Den enhetliga europeiska patentdomstolen finns inte med bland dessa och kan inte heller anses rymmas inom begreppet specialdomstol. Enligt förordningen kan därför inte ledighet beviljas för en domare som avser att tjänstgöra vid den enhetliga europeiska patentdomstolen. Att de gällande reglerna hindrar ledighet kan försvåra rekryteringen av svenska domare till den enhetliga europeiska patentdomstolen. Det finns därför anledning att se över reglerna i förordningen om ledighet för domare. möjliggör enligt artikel 17.3 och 17.4 deltidstjänstgöring, förutsatt att det inte föreligger någon intressekonflikt. Det innebär att en domare kan tjänstgöra i en nationell domstol och vara verksam i den enhetliga europeiska patentdomstolen. Domares möjligheter till tjänstgöring vid sidan av domaranställningen regleras bl.a. av lagen (1994:260) om offentlig anställning. Allmänt sett gäller beträffande bisysslor att anställningen, verksamheten eller uppdraget inte får rubba förtroendet för vederbörandes eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller skada myndighetens anseende (7 §). Det finns en skyldighet för ordinarie domare att på eget initiativ anmäla sina bisysslor till arbetsgivaren. Någon risk för att tjänstgöring vid den enhetliga europeiska patentdomstolen generellt skulle anses förtroendeskadlig finns inte. Vad som gäller för enskilda mål regleras av de jävsregler som finns i både och domstolsavtalet. tjänstgör domare exempelvis i parallellt med sin ordinarie domaranställning. Det innebär inte någon principiell skillnad att den enhetliga europeiska patentdomstolen är en internationell domstol. Den yttersta gränsen för en bisysslas omfattning är att den enligt det gällande avtalet på det statliga området (Allmänt löne- och förmånsavtal, ALFA) inte får vara arbetshindrande. Når bisysslan en sådan omfattning att den inte går att förena med en heltidstjänst i en nationell domstol blir frågan i stället om det finns möjlighet att kombinera två deltidstjänster. Någon ovillkorlig rätt till deltidsarbete för domare finns inte utöver vad som följer om man har barn under en viss ålder. Det är i så fall något som får ske i samråd med arbetsgivaren. Det förekommer inte sällan att domare tjänstgör på Förutsättningar för en domstolsavdelning i deltid och parallellt med det har andra uppdrag i varierande omfattning. Det finns inte anledning att anta att sådana överenskommelser inte skulle nås även för domare som skulle vilja arbeta deltid för att även kunna tjänstgöra i den enhetliga europeiska patentdomstolen. Som konstaterats tidigare finns det inte några krav på att den som ska vara domare i den enhetliga europeiska patentdomstolen redan innehar en nationell domartjänst. Kravet på att formellt kunna komma i fråga för en nationell domartjänst och på dokumenterad erfarenhet av patenttvister begränsar visserligen den krets som är aktuell för domartjänster i den enhetliga europeiska patentdomstolen. Två kategorier som skulle kunna vara tänkbara är professorer och advokater. För professorer finns det inte några rättsliga hinder mot att med arbetsgivarens medgivande vara ledig för ett sådant uppdrag. En professor skulle också under samma förutsättningar som en domare kunna ha ett förordnande i den enhetliga europeiska patentdomstolen som bisyssla eller inneha två deltidstjänster. För advokater gäller att ledamot i inte får vara ordinarie domare eller i övrigt, utan att samfundets styrelse medgett undantag för det, vara anställd hos någon annan än advokat (8 kap. 2 och 7 §§ ). Något direkt förbud finns alltså inte mot att ha ett uppdrag i en internationell domstol, men anställningen som sådan kräver dispens. Allmänt gäller dessutom enligt stadgar (39 §) att en ledamot inte vid sidan av sin advokatrörelse får utöva annan verksamhet av den art eller omfattning att den kan inverka menligt på självständigheten eller på något annat sätt är oförenlig med ställningen som advokat. Det framstår sammantaget inte som möjligt att kombinera advokatverksamhet med deltidstjänstgöring i den enhetliga europeiska patentdomstolen. Det är också tveksamt i vilken mån det från den enhetliga europeiska patentdomstolens sida skulle anses acceptabelt att en domare också var ledamot i eller verksam som ombud . Vid heltidstjänstgöring i den enhetliga europeiska patentdomstolen finns det möjlighet att träda ut ur och återinträda efter tjänstgöringens slut. Förutsättningar för en domstolsavdelning i Främjande av rekrytering från Som framkommit finns det vissa formella hinder för rekrytering av domare från till den enhetliga europeiska patentdomstolen. Det är naturligtvis av stor vikt att svenska domare och andra jurister får möjlighet att tjänstgöra där, bl.a. för att bibehålla och utveckla den nationella kompetensen inom rättsområdet. Vid sidan av att undanröja de formella hindren bör också andra åtgärder för att främja en sådan rekrytering övervägas. Vilka åtgärder som kan komma i fråga är något som bör övervägas inom domstolsväsendet och berörda organisationer. Ett exempel på en åtgärd som skulle kunna ha betydelse för rekryteringen är de ordinarie domarnas möjligheter och utrymme att specialisera sig inom patenträttsområdet. 11 Några särskilda frågor 11.1Fristerna för att ge in prioritetshandlingar Den som har lämnat in en patentansökan i ett land som är anslutet till har rätt att (prioritetsåret) lämna in en patentansökan avseende samma uppfinning i ett annat land och begära prioritet från den tidigare ansökan. Den första ansökan kallas då för en prioritetsgrundande ansökan. Prioritet innebär att den senare ansökan i nyhetshänseende anses vara gjord med den första. Det datum då den första ansökan lämnades in kallas prioritetsdag. En tidig prioritetsdag kan ge företräde framför andra som eventuellt ansöker om patent på samma eller en liknande uppfinning. Förutsatt att den senare patentansökan lämnas in inom tolvmånadersfristen har man som huvudregel 16 månader från prioritetsdagen på sig att begära prioritet för den senare ansökan. Närmare om villkoren för rätt till prioritet Enligt 6 b § patentlagen ska den som har begärt prioritet, förutsatt att den tidigare ansökan inte getts in till PRV, ge in bevis om sökandens namn och om ingivningsdagen för den prioritetsgrundande ansökan. Vidare är sökanden skyldig att ge in en kopia av prioritetshandlingarna, dvs. den tidigare ansökningen. Handlingarna ska ges in utan föreläggande från PRV och följden av att det inte görs är enligt § patentlagen att rätten till prioritet går förlorad. Bestämmelserna i patentlagen fick sin nuvarande utformning inför tillträde till patenträttskonventionen, , PLT. Enligt artikel 6.5 i PLT får en fördragsslutande part kräva att ett prioritetsdokument ges in inom en tidsfrist som, enligt Några särskilda frågor SOU 2013:48 regel 4.1 i tillämpningsföreskrifterna till PLT, ska vara från prioritetsdagen. Om detta krav inte uppfylls ska patentmyndigheten enligt artikel 6.7 underrätta sökanden och ge denne en möjlighet att uppfylla kraven och yttra sig inom en tidsfrist som, enligt regel 6.1 i tillämpningsföreskrifterna, ska vara för underrättelsen. PRV har i en skrivelse till (Ju2012/3666/L3) påtalat att 6 b och §§ patentlagen innebär att inte uppfyller PLT i fråga om fristerna för att ge in prioritetshandlingar. PRV har vidare påtalat att den nuvarande ordningen praktiskt hindrar myndigheten från att ansluta sig till den databas för prioritetsdokument som har utvecklats inom . Systemet kallas , , och ger möjlighet för en sökande att begära att den patentmyndighet som tog emot den första (prioritetsgrundande) patentansökan ska ladda upp ett prioritetsdokument i databasen. Sökanden kan sedan – när nästa ansökning ges in – åberopa det uppladdade prioritetsdokumentet och begära att den patentmyndighet som tar emot den senare patentansökan själv hämtar prioritetsdokumentet från databasen, i stället för att sökanden ska vara tvungen att ge in papperskopior av prioritetsdokumentet till alla patentmyndigheter där prioriteten åberopas. Om den senare patentmyndigheten av någon anledning inte lyckas hämta prioritetsdokumentet ur databasen från prioritetsdagen, trots att sökanden gjort allt vad som ankommer på honom, ska sökanden – i enlighet med de Framework Provisions som gäller för DAS – underrättas om att prioritetsdokumentet inte kunde hämtas. Sökanden ska sedan ges från underrättelsen att rätta till bristen, dvs. att se till att patentmyndigheten får tillgång till prioritetsdokumentet. En patentmyndighet som vill ansluta sig till DAS för att ta emot prioritetsdokument via databasen förbinder sig att uppfylla Framework Provisions. De nuvarande lydelserna av 6 b och §§ patentlagen ger inte utrymme för PRV att underrätta en sökande om ett uteblivet prioritetsdokument och ge sökanden möjlighet att rätta sig från underrättelsen. Utredningens förslag: Om en sökande inte ger in prioritetshandlingar ska PRV underrätta sökanden och ge denne möjlighet att rätta sig. Inför tillträde till ett antal internationella överenskommelser på patentområdet, bl.a. PLT, fick i uppdrag att överväga vilka författningsändringar som var nödvändiga. I sitt betänkande Harmoniserad patenträtt (SOU 2003:66) tog utredningen, vad avser fristerna för att begära prioritet, upp reglerna om återställande av försutten tid. Enligt den dåvarande lydelsen av 72 § patentlagen gällde den inte för fristen att begära prioritet. Utredningens slutsats var att det undantaget skulle tas bort och att ett tillägg skulle göras om att den som försummar prioritetsfristen har rätt att få prioritetsrätten återställd, förutsatt bl.a. att patentansökan ges in från prioritetsfristens utgång. Förslaget ledde i den delen till en lagändring i 72 § patentlagen. När det gäller ingivande av prioritetsdokument i enlighet med 6 b § patentlagen tog upp det fall att en sökande, trots begäran hos behörig myndighet, inte fått tillgång till en kopia av en prioritetsgrundande äldre ansökan, och därför inte kunnat lämna in kopian inom föreskriven tid. Utredningen övervägde om det var motiverat med en särskild bestämmelse i 6 b § patentlagen om att sökanden kan behålla sin rätt till prioritet om han begär det innan den ordinarie ingivningsfristen har löpt ut.