sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — Förfarandet är i huvudsak skriftligt och det finns därmed inte något geografiskt mervärde i att förlägga prövningen till mer än en tingsrätt. Att en tingsrätt är ensamt behörig skulle skapa ett väl sammanhållet system som skulle underlätta för utländska subjekt vid ärenden om ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet i . Det har i tidigare lag- stiftningsärenden ansetts vara en fördel om en utländsk part redan i det inledande skedet kan vända sig till ett rikstäckande organ och inte riskera att fastna i problem kring domstolens lokala kompe- tens. Mot detta måste dock ställas de uttalanden som ställt sig bakom om att koncentration av mål till vissa domstolar endast bör användas om behovet av särskild kompetens inte kan tillgodoses genom domstolsintern specialisering på grund av att målunderlaget är för litet, ett krav på koncentration följer av internationella åtaganden eller om det behövs till följd av att särskilda ledamöter deltar i handläggningen. Det är de två först- nämnda skälen som är aktuella i detta sammanhang. I-förordningen innehåller ett krav på att domstolen utan dröjsmål ska fatta beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet (artikel 48). Förordningen ställer alltså krav på skyndsamhet i dessa ärenden. För det fall de aktuella ärendena skulle koncentreras till en tingsrätt skulle domstolen kunna bygga upp och bibehålla särskilda kunskaper inom det aktuella rättsområdet vilket i sin tur skulle leda till att handläggningen blir mer effektiv och att omloppstiderna förkortas. Därutöver kommer sannolikt en prövning av vägransgrunderna enligt förordningen att avse ett mycket begränsat antal ärenden. Som angetts ovan uppgick antalet ärenden där en prövning av vägransgrunderna aktualiserades till knappt 40 stycken (se avsnitt 3.2.1). Någon dramatisk ökning av Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen antalet ärenden kan inte förutses. Ärendeunderlaget måste därmed anses vara så begränsat att det skulle innebära avsevärda fördelar att förlägga prövningen till en enda tingsrätt. Det kan dock konstateras att även om den nya I-förord- ningen ställer krav på skyndsamhet det inte kan sägas att den ställer krav på extra stor skyndsamhet. Inte heller finns i förordningen något uttryckligt krav på koncentration. Även om ärendetypen kan innebära omfattande och delvis komplicerad dokumenthantering är ärende- typen inte i sig av så speciell karaktär eller så komplicerad att ären- dena ställer sådana krav på extra hög eller annan särskild kompetens att det av den anledningen skulle finnas skäl att koncentrera målen. Ytterligare ett skäl mot att koncentrera dessa ärenden till en tingsrätt är det förhållandet att det skulle innebära att olika dom- stolar kan komma att hantera olika delar av ett ärende med anknyt- ning till den nya I-förordningen. Ett överklagande av ett beslut från skulle vid en sådan lösning ofta komma att handläggas vid en annan tingsrätt än den som ska pröva ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet avseende sam- ma utländska avgörande. De olägenheter en sådan ordning leder till skulle visserligen kunna lösas, men är enligt utredningens mening ett argument som talar för en annan lösning. Mot bakgrund särskilt av de utgångspunkter som ska vara väg- ledande vid bedömningen av om en viss måltyp ska koncentreras till en tingsrätt föreslår utredningen inte en sådan koncentration för nu aktuella ärenden. Prövning vid alla tingsrätter Ett annat näraliggande alternativ är att knyta behörigheten till dom- stolen i den ort där verkställighet ska äga rum, eller annars där den mot vilken verkställighet ska ske har sitt hemvist eller, om det är frågan om en juridisk person, sitt säte. En sådan lösning skulle innebära att samtliga tingsrätter i landet prövar en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet och följer den huvudregel som gäller för prövning i första instans. Utredningen anser dock inte att en sådan lösning är lämplig, framför allt av det skälet att även den lösningen innebär att olika domstolar kan komma att han- tera olika delar av ett ärende med anknytning till den nya I- förordningen. Det förhållandevis låga antalet ärenden och krav på Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen kompetens och erfarenhet av denna typ av ärenden talar också emot denna lösning. Koncentration till de tingsrätter som prövar överklagande av beslut Det tredje alternativ utredningen övervägt är att knyta prövningen av vägransgrunderna till de tingsrätter som behandlar överklagande av beslut. Enligt 18 kap. 1 § UB överklagas be- slut skriftligen hos en tingsrätt som regeringen föreskriver med hänsyn till var svaranden har sitt hemvist. Med hemvist förstås, en- ligt andra stycket i samma paragraf, den ort där svaranden är bosatt. Beträffande dödsbo gäller den ort där den döde senast var bosatt och beträffande annan juridisk person den ort som enligt 10 kap. RB grundar domstols behörighet i tvistemål i allmänhet. I 17 kap. 1 § UF anges viken tingsrätt Kronofogdemyndig- hetens beslut överklagas till. Överklagande kan ske till 24 tingsrätter. Om svaranden inte har hemvist i anvisas som reservforum. En prövning av en ansökan om vägran av erkännande eller verk- ställighet kan i många fall förväntas komma att ske , eller i nära anslutning till, att en prövning begärs av hinder mot verk- ställighet enligt 3 kap. 21 § UB och andra verkställighetsbeslut som kan fatta, bl.a. med stöd av utsöknings- balken. Det skulle vara en fördel för handläggningen och för parterna om beslut under verkställigheten överklagas till samma tingsrätt som är behörig att pröva en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet. Det kan tilläggas att redan handlägger frågor hänförliga till olika internationella instrument, t.ex. frågor om hinder mot och uppskov med verkställighet enligt artikel 21 i underhållsförordningen. Vid överklagande av ett sådant beslut tillämpas 18 kap. UB. Att förlägga även prövningen av vägrans- grunderna enligt den nya I-förordningen till de nu aktuella 24 tingsrätterna skulle, i förhållande till att lägga prövningen på samt- liga tingsrätter, skapa ett bättre sammanhållet system för ärenden med internationell anknytning. En ytterligare fördel med att antalet tingsrätter begränsas på ovan föreslaget sätt, är att såväl domstolens ledamöter som berednings- Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen och kansliorganisation i viss mån kommer att kunna upparbeta och bibehålla en större kompetens än om exekvaturärendena fördelades på landets samtliga tingsrätter. En sådan lösning svarar också på ett bättre sätt mot de krav på skyndsamhet som finns i I- förordningen. Mot bakgrund av vad som ovan redogjorts för föreslår utredningen att en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet ska göras vid den tingsrätt som 18 kap. 1 § UB och 17 kap. 1 § UF anvisar för överklagande av beslut. Avgörande för behörigheten är i vilket län (eller tidigare län) svaranden har sitt hemvist. I flertalet fall är tingsrätten i länets residensstad behörig. I är dock behörig tingsrätt. är som angetts ovan också reservforum för de fall svaran- den inte har hemvist i . Hänvisningen till bestämmelsen i utsökningsbalken innebär att det är hemvistet för den som är mot- part i verkställighetsärendet vid , dvs. den förpliktade enligt avgörandet, som avgör behörigheten. Pågår inte något verkställighetsärende med avseende på det avgörande som är aktuellt vid prövningen av grunderna för vägran av erkännande eller verkställighet enligt den nya I-förordningen är hemvistet för den som skulle bli motpart vid i ett ärende om verkställighet avgörande. Det kan påpekas att om utgången i ett mål är beroende av att en preliminärfråga (i artikel 36.3 incidensfråga) om vägran av erkän- nande av en utländsk dom prövas, är den domstol som handlägger målet behörig att pröva denna fråga oavsett behörighetsreglerna för prövning av vägransgrunder (se artikel 36.3). 6.3.6Förfaranderegler vid ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet vid domstol Förslag: Vid domstolens handläggning av ärenden om vägran av erkännande eller verkställighet ska lagen (1996:242) om domstolsärenden gälla, om inte annat följer av förordningen. Ett beslut med anledning av en ansökan om vägran av erkän- nande eller verkställighet får överklagas till hovrätt. Hovrättens beslut får överklagas till . Bedömning: Den föreslagna beslutsordningen föranleder inget behov av ytterligare kompletteringar när det gäller förfarandet. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Som redogjorts för ovan bör en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet ges in till tingsrätt som första instans. Mot bak- grund av att utgångspunkten, enligt förordningen, är att förfarandet för vägran av verkställighet ska regleras av lagen i den anmodade medlemsstaten – i den mån det inte omfattas av förordningen – måste ställning tas till vilket nationellt regelverk som bör komplettera förordningens bestämmelser vid en prövning av vägransgrunderna. Eftersom prövningen ska ske i allmän domstol står valet närmast mellan bestämmelserna i och lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). Utgångspunkten bör vara att valet av processordning så långt möjligt ska överensstämma med vad som gäller för likartade prövningar. är i första hand till för tvistlösning och bygger på ett muntligt förfarande där bevisning åberopas. Förfarandet inleds med en stämningsansökan och innefattar normalt såväl ett förberedelseskede som ett huvudförhandlingsskede. Ärendelagen däremot utgår från ett skriftligt förfarande och kan användas såväl vid ansökan som vid överklagande från myndighet. En tillämpning av ärendelagen ger utrymme för ett i det konkreta fallet mindre formbundet förfarande. Ärendelagen tillämpas också redan för lik- artade prövningar, t.ex. ska ärendelagen som huvudregel tillämpas vid överklagande i utsökningsmål (se 18 kap. 1 § UB). Den prövning som ska ske i dessa fall syftar till att utifrån ingivna handlingar avgöra om det finns förutsättningar för att vägra erkännande eller verkställighet av en dom meddelad i en annan medlemsstat. Denna prövning kan i regel göras genom ett skriftligt förfarande och innefattar oftast inte någon egentlig bevisprövning. Mot den bakgrunden talar övervägande skäl för att ärendelagens bestämmelser, i den mån de passar in på förfarandet, ska tillämpas vid prövningen av vägran av erkännande eller verkställighet enligt förordningen. Det innebär bl.a. att motparten ska få tillfälle att yttra sig och att sammanträde i vissa fall kan hållas. De allmänna bestäm- melserna om förfarandet och om vad en inledande skrivelse ska innehålla, liksom att en ansökan ska vara skriftlig kommer också att bli tillämpliga. Vilka handlingar som ska ges in med anledning av en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet framgår dock av artikel 47.3. Att domstolen i vissa fall får bevilja undantag från skyldigheten att inge handlingarna framgår av samma artikel. I det senare fallet får domstolen kräva att den andra parten tillhanda- håller handlingarna (artikel 47.3). Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Nationella förfaranderegler ska alltså tillämpas endast om inte annat följer av förordningen (artikel 47.2). Reglerna i ärendelagen kommer alltså att bli subsidiära i förhållande till förordningens bestämmelser. Bestämmelsen i 26 § ärendelagen om säkerhetsåtgärder och inhibition ska således inte tillämpas. Beslut i sådana frågor fattas i stället med stöd av förordningen (se t.ex. artiklarna 44 och 51 angående begränsning och uppskjutande av verkställighet respek- tive vilandeförklaring av målet). Bestämmelsen om omedelbar verk- ställighet i 31 § ärendelagen blir inte heller aktuell att tillämpa. Mot bakgrund av att huvudregeln är att be- slut verkställs direkt, såvida inte annat förordnas, kommer bestäm- melsen inte att behöva tillämpas. Domstolens möjligheter att i dessa fall kräva säkerhet eller på andra sätt begränsa verkställighets- förfarandet regleras av artikel 44 i den nya I-förordningen. Förordningen innehåller inga egna regler om rättegångskostnader hänförliga till verkställighetsförfarandet. Detta innebär att ärende- lagens bestämmelse i 32 §, vilken hänvisar till 18 kap. RB, blir tillämplig på förfarandet i . Att 18 kap. RB endast kan tillämpas vid förfarandet för en ansökan om ändring, och inte vid den inledande formella prövningen, framgår av rättsfallen NJA 2006 s. 652 och NJA 2009 s. 632 (jfr även NJA 2001 s. 738). Av förordningen (artikel 49) följer att båda parter ska få över- klaga ett beslut med anledning av en ansökan om vägran av verk- ställighet. Enligt punkten 2 ska ett överklagande göras till den dom- stol som den berörda medlemsstaten anmält till kommissionen enligt artikel 75 b såsom den domstol till vilken ett sådant överklagande ska ges in. Utredningen föreslår att ärendelagen ska tillämpas på förfarandet vid ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet. Förord- ningen innehåller inte någon särreglering såvitt avser t.ex. hur eller inom vilken tid ett överklagande ska ske. Ärendelagens regler om överklagande blir därmed tillämpliga fullt ut, såvida annat inte för- ordnas. Enligt ärendelagen får ett beslut överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller henne emot (36 § ärende- lagen). Av 38 § följer att ett överklagande ska vara skriftligt och ha kommit in till den domstol som meddelat avgörandet för beslutet. Förordningens bestämmelser hindrar inte att en tidsfrist för överklagande ställs upp. Med hänsyn till att borgenären i här aktuella fall oftast befinner sig utomlands kan en särreglering i förhållande till överklagande- fristen i ärendelagen diskuteras. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen kunna vara att i dessa fall tillåta en överklagandefrist . Mot bakgrund av att tingsrättens domar och beslut rent generellt har en överklagandefrist talar intresset av en enhetlig rättstillämpning mot en särreglering i detta fall. Det ska också påpekas att det som ska ges in är ett formellt överklagande. Inget hindrar att en part kommer in med ett över- klagande för att därefter begära ytterligare tid för att utveckla sina ståndpunkter. Mot den bakgrunden finner utredningen att en sär- reglering såvitt avser fristen för överklagande inte bör föreslås. Av 39 § ärendelagen följer att tingsrättens beslut överklagas till hovrätt. För att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut krävs pröv- ningstillstånd. Den domstol till vilken ett beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet ska överklagas till ska så- ledes, för svenskt vidkommande, anges vara landets sex hovrätter. Av förordningen (artikel 50) följer att det avgörande som med- delas med anledning av överklagandet endast får bestridas genom ett överklagande när de domstolar till vilka ett ytterligare överklag- ande ska göras har anmälts av den berörda medlemsstaten till kom- missionen enligt artikel 75 c). Enligt 40 § ärendelagen överklagas hovrättens beslut till . Den domstol till vilken ett överklagande av hovrättens beslut ska göras ska således anges vara . Även i detta fall krävs som huvudregel pröv- ningstillstånd. Utredningens ställningstaganden innebär att det bör införas en kompletterande bestämmelse om att ärendelagens bestämmelser ska tillämpas vid domstolens handläggning av ärenden om vägran av erkännande eller verkställighet enligt förordningen, om inte annat följer av förordningen. Den närmare gränsdragningen mellan bestäm- melser i ärendelagen och förordningens bestämmelser får avgöras i rättstillämpningen. Ytterligare frågor som rör förfarandet vid dom- stol behandlas i avsnitt 6.3.7. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen 6.3.7Förhållandet mellan prövningen vid och prövningen vid domstol Förslag: För det fall grunder för vägran av erkännande eller verkställighet enligt förordningen åberopas i verkställighets- ärendet vid , ska Kronofogdemyndig- heten ha en skyldighet att skriftligen och utan dröjsmål under- rätta den person mot vilken verkställighet söks om möjligheten att ansöka om prövning av vägran av erkännande eller verk- ställighet vid domstol. Domstolen ska ha en skyldighet att skriftligen underrätta om att en ansökan om vägran av erkän- nande eller verkställighet kommit in till domstolen. När verkställighet söks av ett utländskt avgörande kan en part, utöver de grunder för vägran av erkännande och verkställighet som anges i förordningen, även göra gällande de hinder mot verk- ställighet som föreskrivs i nationell lagstiftning (se ingresspunkt 30 och artikel 41.2). För svenskt vidkommande aktualiseras här bestäm- melserna i 3 kap. 21 § UB. Detta innebär att en gäldenär, vid verkställighet i av ett utländsk avgörande som omfattas av den nya I-förordningens tillämpningsområde, kan åberopa såväl grunderna för vägran av erkännande eller verkställighet enligt förordningen som bestämmelserna om hinder mot verkställighet enligt 3 kap. 21 § UB. Mot bakgrund av att Kronofogdemyndig- heten inte är behörig att pröva vägransgrunderna enligt förord- ningen innebär detta med nödvändighet att parallella förfaranden avseende ett och samma avgörande kan uppstå. Möjligheten att åberopa grunder för vägran av erkännande respektive verkställighet enligt förordningen är inte begränsad till någon särskild tidpunkt i verkställighetsförfarandet. Det kommer dock sannolikt att bli vanligt att sådana invändningar aktualiseras i inledningsskedet av förfarandet vid . Frågan är då hur sådana situationer ska hanteras. Vidare uppkommer frågor om hur de olika möjligheterna att besluta om avbrytande av verk- ställigheten m.m. ska hanteras. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Prövningen vid – frågor om underrättelse m.m. För det fall en gäldenär, vid verkställighet av ett utländskt avgör- ande gör en invändning mot verkställigheten som omfattas av bestämmelsen i 3 kap. 21 § UB, t.ex. att han eller hon innehar en kvittningsgill motfordran, bör kunna pröva invändningen på vanligt sätt och beslutet kunna överklagas enligt bestämmelserna i 18 kap. UB. Överklagande ska, enligt 18 kap. 1 § första stycket UB, ske till viss tingsrätt med hänsyn till var svaran- den har sin hemvist (se 17 kap. 1 § UF). Vid överklagande i utsök- ningsmål är, som ovan angetts, som huvudregel ärendelagen tillämp- lig. Bestämmelser om att domstolen har en möjlighet att inhibera verkställigheten i dessa fall finns i 26 § ärendelagen. De invändningar en gäldenär gör i ett ärende om verkställighet av ett utländskt avgörande kan komma att handla om både sådant som utgör vägransgrunder enligt förordningen och som kan hän- föras till hinder mot verkställighet enligt nationella bestämmelser. Det är angeläget att gäldenären i sådana fall inte lider rättsförlust på grund av svårigheten att skilja på dessa invändningar och anföra dem vid rätt instans. För det fall en gäldenär till Kronofogde- myndigheten anger omständigheter som kan uppfattas som en begäran av en prövning av vägransgrunderna enligt förordningen, bör myndigheten åläggas en skyldighet att skriftligen underrätta gäldenären om möjligheten att ansöka om prövning av dessa vid tingsrätt. Det är av vikt att gäldenären i dessa situationer får till- gång till informationen så snart möjligt. Underrättelsen bör därför sändas till gäldenären utan dröjsmål efter det att uppgifter som tyder på att han eller hon begär en prövning av vägransgrunderna kommit in till . bör vara generös i sin tolkning och sända en underrättelse så snart det finns en indikation på att gäldenären önskar en prövning av vägransgrunderna. Underrättelseskyldigheten bör framgå av lag. Att underrättelse sänds hindrar inte att verkställigheten fortgår (jfr 2 kap. 19 § UB). är dock oförhindrad att avvakta eller avbryta verkställigheten, t.ex. på grund av att gäldenären även åberopat hinder mot verkställighet enligt 3 kap. 21 § UB, förutsatt att myndigheten funnit att invändningen inte kunnat lämnas utan avseende. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Det kan förekomma fall där en gäldenär, t.ex. efter att ha fått vetskap om att ett verkställighetsärende är aktuellt mot honom eller henne, väljer att direkt ansöka vid tingsrätt om en prövning av vägransgrunderna enligt förordningen. Domstolen bör i sådana fall ha en skyldighet att skriftligen underrätta om att en sådan ansökan kommit in. För det fall det finns en ansökan om verkställighet av avgörandet är det viktigt – för att minska risken för rättsförluster – att har kännedom om att det pågår en prövning av om erkännande eller verkställighet av avgörandet ska vägras. har ju dessutom möjlighet att i vissa fall avbryta handläggningen (se artikel 38 och 44.2). Underrättelseskyldigheten för domstolen bör gälla fall då en ansökan gjorts om att det inte finns någon grund för att vägra erkännande, en ansökan om vägran av erkännande lämnats in, och fall då en ansökan om vägran av verkställighet lämnats in. Att en domstol som förordnat att en exekutionstitel tills vidare inte får verkställas har en skyldighet att sända en kopia av beslutet till framgår av förordningen (1981:967) om skyldighet för domstol och Kronofogdemyndig- heten att lämna underrättelser om vissa beslut av exekutiv betyd- else. Skyldigheten gäller också i fråga om senare beslut av betydelse för verkställigheten. För det fall en gäldenär, inom ramen för en ansökan om pröv- ning av vägran av erkännande eller verkställighet vid domstol, åbe- ropar omständigheter som kan hänföras till en invändning mot verkställighet enligt 3 kap. 21 § UB åligger det domstolen, inom ramen för sin serviceskyldighet, att hänvisa sökanden till rätt instans. Någon särskild bestämmelse om detta behövs därmed inte. Parallella ärenden vid domstol Som redogjorts för ovan kan det vid domstolen uppstå parallella ärenden i de fall en gäldenär överklagar ett beslut av Kronofogde- myndigheten i verkställighetsärendet och vid domstol ansöker om prövning av vägransgrund enligt förordningen. Exempelvis kan tänkas att gäldenären dels invänder att han har rätt att kvitta mot en fordran som fastställts genom en dom som meddelats senare än ursprungs- Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen domen (3 kap. 21 § UB), dels att han i ursprungsstaten inte delgavs stämningsansökan på ett sådant sätt att han kunde förbereda sitt svaromål (artikel 45.1 b) I-förordningen). Problemet ska dock inte överdrivas, då antalet fall där en pröv- ning av vägransgrunderna aktualiseras inte är fler än knappt 40 stycken (se avsnitt 3.2.1). Någon dramatisk ökning av antalet ärenden kan, som ovan påpekats, inte förutses. En invändning mot verkställighet kommer under en domstols prövning efter överklagande av beslut. En ansökan om prövning av vägransgrunder enligt förordningen görs direkt till domstolen. Ärendena kan komma in i nära anslut- ning till varandra, men det behöver inte nödvändigtvis vara så. Mot bakgrund av att ärendena initieras på olika sätt kommer de att hand- läggas som separata ärenden. Det finns dock inget som hindrar att ärendena handläggs och av samma domare. Detta är tvärt- om i flertalet fall en fördel för handläggningen. Utredningen ser inte något behov av särskilda bestämmelser med anledning av dessa parallella förfaranden. Beslut om att skjuta upp verkställigheten m.m. får avbryta handläggningen av ett verk- ställighetsärende helt eller delvis med direkt stöd i förordningen, se artikel 38 och 44 2. När en ansökan om prövning av vägransgrunderna kommit in till domstol kan också domstolen på olika sätt begränsa eller inhibera verkställigheten. Detta följer av bestämmelser i förordningen (se t.ex. artiklarna 44.1 och 51.1). Möjligheten att avbryta handläggningen, kräva säkerhet, skjuta upp eller begränsa verkställighetsförfarandet eller att låta handlägg- ningen av ärendet vila följer direkt av den nya I-förord- ningen.