sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Bestämmelsen om bokföringsbrott (5 §) vidgades vid reform så att det blev möjligt att som gärningsman döma inte bara den som själv är bokföringsskyldig utan även den som faktiskt sköter bokföringen åt någon bokföringsskyldig. Straffansvaret för bokföringsbrott har därefter också vidgats något som en följd av att den antagna bokföringslagen har ett mer vidsträckt tillämpningsområde än den tidigare hade. Dessutom har utvecklingen i praxis haft betydelse för omfatt- ningen av det straffbara området för bokföringsbrott. I ett av- görande (NJA 2004 s. 616) utvidgade Högsta dom- stolen bestämmelsen genom att bedöma underlåtenhet att inom föreskriven tid upprätta årsredovisning som bokföringsbrott. Domen, som innebär att den omständigheten att en årsredovisning inte har upprättats kan föranleda ansvar för bokföringsbrott oberoende av om den löpande bokföringen ger en fullgod överblick över verk- samhetens resultat och ställning, har ådragit sig stark kritik från flera håll. I betänkandet Försenad årsredovisning och bokföringsbrott, m.m., SOU 2009:46, har föreslagits att bestämmelsen om bok- föringsbrott i ändras. Syftet med ändringen är att säkerställa att enbart den omständigheten att ett företag inte har upprättat årsredovisning inte är straffbart. För att ett straffbart åsidosättande av bokföringsskyldigheten ska föreligga menar utred- ningen att det bör krävas att företagets bokföring i övrigt är behäf- tad med sådana brister att det inte i huvudsak går att bedöma verk- samhetens resultat och ställning. De senaste mer omfattande ändringarna i kapitlet gjordes (se prop. 2004/05:69). Dessa innebar i huvudsak en utvidgning av det straffsanktionerade området. Exempelvis infördes i 1 § en bestämmelse som innebär att en gäldenär kan straffas i vissa situa- tioner även för underlåtenhet att medverka till att tillgångar som finns utomlands och som ingår i konkursen ställs till konkurs- förvaltningens disposition. Genom lagändringar infördes dock även en särskild ansvarsfrihetsregel i 2 § när det gäller brott mot upplysningsplikten (sådana brott sammanfördes i nämnda paragraf med den gemensamma rubriceringen försvårande av konkurs eller exekutiv förrättning). Bestämmelsen om ansvarsfrihet utgör en anpassning till om mänskliga rättigheter och rätten att tiga. Den innebär att ansvar inte ska utdömas för det fall gäldenären vid konkurs haft rätt att vägra yttra sig och omständigheterna innebär en skälig ursäkt för honom eller henne. Vidare ska ansvar inte utdömas om ett förtigande eller en oriktig uppgift vid konkurs, skuldsanering eller förhandling om offentligt ackord saknar bety- delse för det som saken avser. Bestämmelsen i 4 § om mannamån mot borgenärer modernise- rades språkligt och erhöll i samband med detta en ny brottsrubricering, otillbörligt gynnande av borgenär. 3.3.2.5Skadegörelsebrott (12 kap. BrB) I sin ursprungliga lydelse upptog 12 kap. BrB straffbestämmelser om skadegörelse (1 §), åverkan (2 §), grov skadegörelse (3 §) och tagande av olovlig väg (4 §). Kapitlet omfattar samma straff- bestämmelser. Brottsbeskrivningarna i bestämmelserna har inte ändrats sedan BrB infördes. 3.3.2.6Övriga förändringar i 8–12 kap. BrB Sedan BrB:s ikraftträdande har inte någon bestämmelse i 8–12 kap. om straffbeläggning av försök, förberedelse, stämpling och under- låtenhet att avslöja brott upphävts. I dessa kapitel har, i likhet med vad som ovan har konstaterats beträffande straffbeläggningen av osjälvständiga brottstyper i 3–7 kap., utvecklingen i stället gått i riktning mot en ökad kriminalisering av försök m.m. Som exempel kan nämnas att det infördes bestämmelser i 9 kap. 11 § som straffbelägger brotten grovt häleri och grovt penninghäleri på för- söks-, förberedelse- och stämpelnivå (se prop. 2000/01:133). Vidare har det tillkommit bestämmelser i 10 kap. 9 § och 11 kap. 6 § som straffbelägger förberedelse till grov förskingring och förberedelse till grovt bokföringsbrott (se prop. 2010/11:76). Även förberedelse till grovt givande av muta är kriminaliserat i 10 kap. 9 § (SFS 2012:301 och tidigare SFS 2011:511). Sammanfattningsvis har den ökade straffbeläggning av försök m.m. som skett sedan BrB infördes medfört en inte obetydlig ut- vidgning av det område som straffsanktioneras i kapitlen om för- mögenhetsbrotten. Beträffande sådana ändringar i 8–12 kap. som inte påverkar omfattningen av det straffbelagda området, men som ändå kan vara av intresse i sammanhanget, bör följande nämnas. som gått sedan BrB infördes har straffskalorna för flera av brotten i de aktuella kapitlen skärpts. Exempelvis har genom en lagändring bestämmelsen om häleri (9 kap. 6 §) ändrats så att straffmaximum för grovt brott höjts från fyra till fängelse. Vidare har, för att förebygga och bekämpa klotter, straffmaximum för skadegörelse (12 kap. 1 §) höjts från fängelse till (SFS 2003:857, prop. 2002/03:138). Som ytter- ligare exempel kan nämnas att fängelse har införts i straffskalan för ringa bokföringsbrott (11 kap. 5 §) (SFS 2005:242) och att i bestämmelsen om utpressning (9 kap. 4 §) har straffminimum för grovt brott höjts till lägst fängelse (SFS 2010:370). För några av de brott som upptogs i kapitlens ursprungliga lydelse har det införts en särskild straffskala för grova brott. Det gäller t.ex. olovlig kraftavledning (8 kap. 10 §) och olovligt bru- kande (10 kap. 7 §). Vad gäller bokföringsbrott (11 kap. 5 §) har tillkommit inte bara en särskild straffskala för grovt brott utan även en särskild brottsrubricering, grovt bokföringsbrott (SFS 2005:242). Avslutningsvis bör även förändringar avseende åtalsbestämmel- serna i 8–12 kap. beröras. Som tidigare nämnts, har åtalsbestämmel- serna betydelse för åklagares möjlighet och skyldighet att åtala för de olika brott som straffbeläggs i kapitlen. Vad gäller brott enligt 8–10 kap. fanns vid BrB:s ikraftträdande åtalsbegränsningsregler som innebar att åklagare beträffande fler- talet av brotten, om de begåtts mot närstående, fick väcka åtal endast efter angivelse av målsäganden eller om det var påkallat ur allmän synpunkt. Dessa åtalsbegränsningsregler gäller fortfarande. I 9 kap. har åtalsbestämmelserna genom lagändringar och utökats med bestämmelser om att bedrägeri och bedräg- ligt beteende som består i avtalsstridigt uttag på eget konto och s.k. snyltning (se 9 kap. 2 § andra stycket BrB) får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. I 10 kap. fanns vid BrB:s införande en bestämmelse om åtals- begränsning beträffande olovligt förfogande som avsåg gods som förvärvats på avbetalning med ägarförbehåll. För att åklagare skulle få åtala krävdes att åtal av särskilda skäl var påkallat ur allmän syn- punkt. Denna regel utvidgades så att åtalsbegränsningen numera också gäller vid brotten undandräkt och olovligt brukande samt beträffande hyrd egendom. I och med reform av korruptionsbrotten har även åtalsbegränsningsregler avseende tag- ande av muta, givande av muta, handel med inflytande och vårdslös finansiering av muta (SFS 2012:301) tillkommit i 10 kap. 11 kap. innehöll fram inga åtalsbestämmelser. Då infördes i 8 § en regel om åtalsbegränsning som fortfarande gäller. Den innebär att vårdslöshet mot borgenärer får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Den bestämmelse om åtalsbegränsning beträffande åverkan och tagande av olovlig väg som vid BrB:s införande upptogs i 12 kap. gäller fortfarande (6 §). Sammanfattningsvis har åtalsbegränsningsreglerna beträffande förmögenhetsbrott blivit allt fler sedan BrB:s ikraftträdande. Detta innebär att åklagarens rätt och plikt att åtala för denna typ av brott har inskränkts jämfört med vad som gällde när BrB infördes. Brotten mot allmänheten regleras i 13–15 kap. BrB. Gärningarna som straffbeläggs i dessa kapitel är tämligen olikartade men kan sägas ha det gemensamt att den brottsliga gärningen innebär en viss allmänfara. På grund av sin särskilda farlighet straffbeläggs brotten mot allmänheten på ett tidigare stadium än vad som i regel är fallet med brotten mot enskild. Brotten mot allmänheten kan, till skillnad från vad som i allmänhet gäller vid brotten mot enskild, fullbordas utan att det är bestämt vare sig om det rör person eller egendom eller mot vem angreppet riktar sig. 13–15 kap. BrB innehåller i stort sett gemensamma bestämmelser om frihet från ansvar eller straff- nedsättning vid frivilligt avvärjande av faran. (Se L. m.fl., . Kap. 13–24, lösbladssystem, BrB 13 kap. s. 3.3.3.1Allmänfarliga brott (13 kap. BrB) I 13 kap. BrB upptas bestämmelser som straffbelägger framkallande av fara för en rad särskilt viktiga intressen, såsom människors liv och hälsa, särskilt betydelsefull egendom eller viktiga anläggningar m.m. I åtskilliga fall rör det sig om kvalificeringar av brott mot enskild, vilka kännetecknas av att fara kan riktas mot både person och egendom. (Se N. Jareborg, Brotten. Brotten mot allmänheten och staten, 1986, s. Vid BrB:s ikraftträdande omfattade kapitlet straffbestämmelser om mordbrand (1 §), grov mordbrand (2 §), allmänfarlig ödeläggelse (3 §), sabotage (4 §), grovt sabotage (5 §), allmänfarlig vårdslöshet (6 §), spridande av gift eller smitta (7 §), förgöring (8 §), vårds- löshet med gift eller smittämne (9 §) och underlåtenhet att avvärja allmänfara (10 §). Ingen av dessa straffbestämmelser har upphävts. Däremot har det skett en vidgning av det i kapitlet straffsanktionerade området dels genom att det har införts nya straffbud om kapning (5 a §), sjö- eller luftfartssabotage (5 a §) och flygplatssabotage (5 b §), dels genom att det subjektiva rekvisitet i bestämmelsen om vårds- löshet med gift eller smittämne (9 §) har ändrats från grov oakt- samhet till enbart oaktsamhet (se prop. 1987/88:85). De gärningar som straffbeläggs i 5 a § är vissa våldshandlingar riktade mot flygplan, fartyg i civil yrkesmässig sjöfart, bussar, tunga lastbilar, tåg, spårvagnar, tunnelbanetåg och havsplattformar. I 5 b § straffbeläggs våldshandlingar riktade mot flygplatser som är öppna för internationell trafik. Bestämmelserna, som har sin bak- grund i åtaganden enligt internationella dokument, har till- kommit i flera steg. Dessa redovisas nedan. Med anledning av tillträde till de s.k. Haag- och Montreal- konventionerna, som tar sikte på gärningar som begås ombord på eller är riktade mot flygplan under flygning och som därför äventy- rar flygsäkerheten, infördes en bestämmelse om kapning av luftfartyg i 5 a § (se NJA II 1971 s. 744) och tillades i denna paragraf ett andra stycke om luftfartssabotage (se prop. De gärningar som straffbelades som luftfartssabotage omfattades till stor del redan av bestämmelsen om sabotage i 4 §. gjordes bestämmelsen om allmänfarlig vårdslöshet i 6 § tillämplig på vållande av sådan skada som avses i bestämmelsen om luftfartssabotage. antogs i ett tilläggsprotokoll till Montreal- konventionen, i vilket uppställdes krav på kriminalisering av vissa våldshandlingar mot flygplatser. Som en följd av ratifi- kation av tilläggsprotokollet infördes straffbestämmelsen om flyg- platssabotage i 5 b § (se prop. 1989/90:130). Bestämmelsen om all- mänfarlig vårdslöshet i 6 § gjordes tillämplig också på skada som avses i bestämmelsen om flygplatssabotage. , antogs i en konvention om brott mot sjö- fartens säkerhet och ett anslutande protokoll om brott mot säker- heten för fasta plattformar på kontinentalsockeln. ratifika- tion av dessa instrument medförde behov av att vidga bestämmel- sen om kapning av luftfartyg och luftfartssabotage i 5 a § till att omfatta även våldshandlingar mot vissa fartyg som används i sjöfart och havsplattformar (se a. prop.). Brottsbenämningarna ändrades från kapning av luftfartyg och luftfartssabotage till kap- ning respektive sjö- eller luftfartssabotage. skedde den senaste utvidgningen av bestämmelsen i 5 a § (se prop. 2002/03:38). För att genomföra det inom EU antagna rambeslutet om bekämpande av terrorism ändrades då bestämmel- sen om kapning så att detta brott numera omfattar våldshandlingar även mot buss, tung lastbil och maskindrivet spårfordon på järnväg, spårväg eller tunnelbana, som används i förvärvsverksamhet för befordran av gods eller passagerare. infördes i kapitlet dels en bestämmelse om miljöbrott i 8 a §, dels en bestämmelse om vållande till miljöstörning i 9 §. Båda dessa straffbud ersattes av bestämmelser i den då införda (1998:808). 3.3.3.2Förfalskningsbrott (14 kap. BrB) Straffbestämmelserna i 14 kap. BrB syftar till att allmänt skydda till- tron till främst skriftliga handlingar och vissa andra slag av objekt. Enligt kapitlets ursprungliga lydelse straffbelades urkundsför- falskning (1 §), förvanskning av urkund (2 §), grov urkundsför- falskning (3 §), undertryckande av urkund (4 §), signaturförfalsk- ning (5 §), penningförfalskning (6 §), märkesförfalskning (7 §), förfalskning av fast märke (8 §), brukande av något förfalskat (9 §) och olaga spridande av efterbildning (10 §). Sedan BrB:s ikraftträdande har en straffbestämmelse tillkommit. infördes en bestämmelse i 6 a § om olovlig befatt- ning av falska pengar. Svensk lag anpassades därmed till krav som uppställts i en inom antagen kon- vention för bekämpande av penningförfalskning, som tillträtts av . Införandet av bestämmelsen innebar även en anpassning till motsvarande krav i ett rambeslut inom EU om förstärkning av det straffrättsliga och övriga skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron. (Se prop. 1999/2000:85 och prop. 2000/01:40.) I 6 a § straffbeläggs att anskaffa, lämna, ta emot, transportera eller ta annan liknande befattning med falsk sedel eller falskt mynt som avses i 6 §. Bestämmelsen innebär bl.a. att vissa förfaranden med falska sedlar och mynt som tidigare möjligen varit att bedöma som osjälvständiga brott, t.ex. förberedelse till brukande av falsk sedel eller mynt eller förberedelse till bedrägeri, numera faller in under en självständig brottsbeskrivning. En viss utvidgning av det straffsanktionerade området synes följa med den nya bestämmelsen. I övrigt har endast mindre ändringar gjorts i kapitlet. Exempel- vis har i bestämmelsen om undertryckande av urkund i 4 § lagts till ett stadgande som gör brottet subsidiärt till bokföringsbrott (SFS 1982:150). Vidare har skyddet för penningsedel eller mynt i 6 § utsträckts till att gälla även sedlar och mynt som beslutats för ut- givning men som ännu inte är gällande (se prop. 2000/01:40). Lag- ändringen var ett led i genomförandet av det inom EU antagna rambeslut som nämnts ovan. Genom att begreppet urkund har kommit att ges en mycket vidsträckt innebörd i praxis (se t.ex. NJA 2009 s. 111) har dock skett en påtaglig utökning av det område som straffbeläggs i kapitlet. I lagrådsremissen Förfalsknings- och sanningsbrotten (överläm- nad ) anför regeringen att det har rått oklar- heter kring i vilken utsträckning elektroniska handlingar har status som urkunder och således straffskydd enligt 14 och 15 kap. Vidare anförs att syftet med bestämmelserna är att allmänheten ska kunna förlita sig på äktheten av vissa handlingar och sanningsenligheten i vissa uppgifter och att det därför finns ett behov av att stärka det straffrättsliga skyddet i den elektroniska miljön. I lagrådsremissen föreslås bl.a. att det straffskydd som finns för traditionella hand- lingar även ska gälla för uppgifter och handlingar som förekommer i en elektronisk miljö. Det föreslås även att begreppet urkund ska utvidgas och förtydligas. Förslaget innebär att fler handlingar som upprättats, översänds och lagras i elektronisk form ska omfattas av urkundsbegreppet och således ska kunna bestraffas som urkunds- Vidare föreslås en modernisering av brottsrubrice- ringen undertryckande av urkund. Enligt förslaget ska brottet i stället benämnas hindrande av urkundsbevisfunktion. Förslaget innebär sammanfattningsvis en utvidgning av det straffsanktione- rade området. Förslaget i lagrådsremissen bygger delvis på betän- kandet Urkunden , SOU 2007:92. 3.3.3.3Mened, falskt åtal och annan osann utsaga (15 kap. BrB) I 15 kap. BrB behandlas olika former av sanningsbrott. Syftet är att skydda människors tillit till uppgifter inför domstol eller i hand- lingar. När BrB infördes upptogs i kapitlet straffbestämmelser om mened (1 §), osann partsutsaga (2 §), ovarsam partsutsaga (3 §), falskt åtal (5 §), obefogat åtal (5 §), falsk angivelse (6 §), obefogad angivelse (6 §), falsk tillvitelse (7 §), vårdslös tillvitelse (7 §), bevisförvanskning (8 §), underlåtenhet att avvärja rättsfel (9 §), osann försäkran (10 §), vårdslös försäkran (10 §), osant intyg- ande (11 §), brukande av osann urkund (11 §), missbruk av urkund (12 §) och förnekande av underskrift (13 §). Med undantag för menedsbestämmelsen är dessa bestämmelser oförändrade. I den ursprungliga menedsbestämmelsen stadgades ansvar för den som under laga ed eller under försäkran som avgavs i eds ställe lämnade osann uppgift eller förteg sanningen. Sedan edsformuläret fått ändrad avfattning blev dock vad som stod i paragrafen om för- säkran som avgavs i eds ställe obehövligt och togs därför bort (se NJA II 1975 s. 741 f.). Ändringen var således utan betydelse för omfattningen av det kriminaliserade området. I kapitlet har införts två paragrafer som utvidgar det straff- sanktionerade området; 4 a § om osann respektive ovarsam utsaga inför nordisk domstol och 4 b § om osann respektive ovarsam utsaga inför en internationell domstol. Genom bestämmelsen om osann respektive ovarsam utsaga inför nordisk domstol (4 a §), som tillkom (se NJA II 1974 s. 657), utsträcktes ansvaret för osanna eller ovarsamma utsagor till att gälla också gärningar inför domstol i , , eller . Bestämmelsens tillkomst stod i samband med till- komsten av lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt m.m. infördes en bestämmelse (4 b §) om ansvar för osann respektive ovarsam utsaga inför (se prop. 1992/93:81). Bakgrunden till bestämmelsen var att hade undertecknat ett avtal med Europeiska gemenskaperna EG och dess medlemsstater om ett europeiskt ekonomiskt samarbets- område, det s.k. . För att uppfylla åtagandena enligt det särskilda avtalet om var det nödvändigt att ut- forma de svenska reglerna så att vittnen och sakkunniga som inför bröt mot en ed kunde behandlas på samma sätt som om brottet begåtts inför svensk domstol. När inträdde i Europeiska unionen utvidgades bestämmelsen till att omfatta ut- saga inför och förstainstansrätten (prop. 1994/95:133), genom Lissabonfördraget numera Europeiska unionens domstol. Bestämmelsen har därefter utvidgats ytterligare, , så att ansvaret för osann utsaga (men inte för ovarsam utsaga) inför en internationell domstol numera även omfattar sådana utsagor som avges inför (prop. 2008/09:226). I lagrådsremissen Förfalsknings- och sanningsbrotten, som behand- lats under avsnittet om 14 kap. BrB, föreslås även att sannings- brotten i 15 kap. 10–15 §§ ska bli uttryckligen tillämpliga på upp- gifter som lämnas i elektronisk form och att straffbestämmelser i specialstraffrätten som rör elektroniskt uppgiftslämnande ska upphävas som en följd av utvidgningen av straffsanktioneringen i 15 kap. BrB. 3.3.3.4Övriga förändringar i 13–15 kap. BrB Vad gäller brott som för BrB:s införande upptogs i 13–15 kap. har straffbeläggningen av försök, förberedelse, stämp- ling och underlåtenhet att avslöja brott inte förändrats alls . Några av de nya straffbestämmelser som har införts har dock kompletterats med bestämmelser som stadgar ansvar för en eller flera osjälvständiga brottstyper (se 13 kap. 12 § och 14 kap. 12 §). Det handlar om straffbestämmelserna om kapning och sjö- eller luftfartssabotage (13 kap. 5 a §), flygplatssabotage (13 kap. 5 b §) och olovlig befattning med falska pengar (14 kap. 6 a §). Det sagda har medfört en inte obetydlig utvidgning av det område som straffsanktioneras i de aktuella kapitlen. Utvidgningen har främst sin bakgrund i åtaganden enligt internationella överens- kommelser. Liksom i 3–12 kap. (se ovan) har det i 13–15 kap. gjorts vissa ändringar som, trots att de inte påverkar omfattningen av det straffbelagda området, kan vara av intresse. Här bör nämnas att straffskalorna för flera av brotten i 13 kap. (de som upptar livstids fängelse som straffmaximum, t.ex. grov mordbrand i 2 § och grovt sabotage i 5 §) har ändrats så att straffet på viss tids fäng- else kan bestämmas till högst i stället för de tidigare stad- gade tio åren (se SFS 2009:396). Vidare har i bestämmelserna om mordbrand (1 §) och allmänfarlig ödeläggelse (3 §), som för huvud- fallen stadgar lägst två och högst fängelse, införts särskilda straffskalor som föreskriver lägst ett och högst fängelse för mindre allvarliga fall (prop. 1992/93:141). Vid BrB:s ikraftträdande fanns inga åtalsbegränsningsregler för brotten mot allmänheten. Detta förhållande har inte ändrats. I de återstående kapitlen i BrB (16–22 kap.) regleras brotten mot staten. Det handlar om brott som främst riktar sig mot statens existens, mot det i regeringsformen fastlagda demokratiska styrelse- skicket eller andra grundläggande värden, som staten har att skydda, eller mot särskilt viktig statlig verksamhet. I de aktuella kapitlen finns dock ett flertal brott som närmast har karaktär av ordnings- förseelse. (Se N. Jareborg, Brotten. Brotten mot all- mänheten och staten, 1986, s. 3.3.4.1Brott mot allmän ordning (16 kap. BrB) I 16 kap. BrB straffbeläggs i huvudsak gärningar som innebär att allmän ordning störs på vissa platser eller , andra hot mot samhällelig ordning och säkerhet samt andra sedlighets- brott än de som finns i 6 kap. BrB (se a.a.). Vid BrB:s införande straffbelades i kapitlet upplopp (1 §), våld- samt upplopp (2 §), ohörsamhet mot ordningsmakten (3 §), störande av förrättning eller av allmän sammankomst (4 §), uppvigling (5 §), samhällsfarlig ryktesspridning (6 §), skymfande av rikssymbol (7 §), hets mot folkgrupp (8 §), brott mot trosfrid (9 §), brott mot griftefrid (10 §), sårande av tukt och sedlighet (11 §), förledande av ungdom (12 §), djurplågeri (13 §), dobbleri (14 §), fylleri (15 §) och förargelseväckande beteende (16 §). Kapitlet har ändrats . Ändringarna har inne- burit såväl avkriminaliseringar som nykriminaliseringar. Fyra av de ovan angivna straffbestämmelserna har utmönstrats helt ur kapitlet. upphävdes bestämmelsen om skymfande av rikssymbol i 7 §. Borttagandet av bestämmelsen motiverades av departements- chefen med att den inte längre hade någon egentlig funktion att fylla. Det fick anses tillräckligt att reglerna om förargelseväckande beteende och skadegörelse kunde tillämpas i förekommande fall (NJA II 1970 s. 550 f.). upphävdes straffbestämmelsen om brott mot trosfrid i 9 § (SFS 1970:225). I denna bestämmelse, som var vad som åter- stod av religionsbrotten i svensk rätt, straffbelades att offentligen skymfa sådant som av eller annat i riket verksamt trossamfund hölls heligt. Imitten togs även bestämmelserna om samhälls- farlig ryktesspridning i 6 § och fylleri i 15 § bort (SFS 1976:509 respektive 1976:510). Förstnämnda bestämmelse ansågs inskränka den allmänna yttrandefriheten onödigt mycket (se NJA II 1976 s. 408). Upphävandet av sistnämnda bestämmelse sammanhängde med att den akut berusade ansågs vara sjuk och i behov av medi- cinska insatser i stället för straff (se SOU 1968:55 och 56 samt NJA II 1976 s. 526). Ikapitlet har, utöver att de ovan nämnda straffbestämmelserna tagits bort, även gjorts vissa andra ändringar som inneburit in- skränkningar i det område som straffsanktionerades vid BrB:s in- förande. Så är t.ex. fallet med de ändringar som gjorts i 11 §, liksom med vissa ändringar som genomförts i bestämmelserna om upp- vigling i 5 § och dobbleri i 14 §. Vid BrB:s ikraftträdande straffbelades i 11 § att såra tukt och sedlighet genom framställning i skrift eller bild eller genom att saluhålla, förevisa eller på annat sätt sprida skrift eller bild. Straff- ansvar stadgades även för den som på allmän plats eller annars offentligen, i ord eller handling sårade tukt och sedlighet.