sou · H0B393 · 2013-01-01 00:00:00 — Trots det hördes fem personer, förekom skriftlig utredning och hölls syn. Beaktas måste dock, anförde hovrätten, att bevisningen torde ha kommit att avse en förhållandevis begränsad fråga. Hovrätten anförde att målet var av sådan beskaffenhet att med den handlingsnorm som hovrätten rekommenderat så borde målet inte ha prövats av en ensam domare. Det ansågs dock inte uppenbart att tingsrätten över- skridit gränsen för avgörande med en domare. Parternas överkla- gande togs därför upp till prövning i hovrätten. I RH 2009:50 avgjorde tingsrätten ett tvistemål vid huvudför- handling med en ensam domare trots att ena parten hade motsatt sig det. Tvisten gällde ett entreprenadavtal. Huvudförhandlingen pågick i en och en halv dag och nio personer hördes. Hovrätten fann inledningsvis att det vid tingsrätten förekommit rättegångsfel bestående i att tingsrätten i sin dom lagt inte åberopad bevisning Utvärdering, överväganden och förslag till grund för domen. Vad gällde tingsrättens domförhet fann hov- rätten att målet inte i och för sig avsåg några mer svårtillämpade rättsregler. Emellertid pågick huvudförhandlingen i en och en halv dag och flera personer hördes. Därtill fann hovrätten att tingsrätten inte tagit ställning till en omständighet som ena parten åberopat. Hovrätten beaktade även rättegångsfelet vad gäller bevisningen. Målet ansågs därmed inte ha varit av så enkel beskaffenhet att det, trots att ena parten motsatt sig det, kunnat avgöras av en ensam domare. Hovrätten fann detta vara ett sådant rättegångsfel som kan antas ha inverkat på målets utgång. Det kunde inte utan väsentlig olägenhet avhjälpas i hovrätten, varför domen undanröjdes och målet återförvisades till tingsrätten. 3.3.5Uppgifter från , domstolarna och advokaterna Antalet övriga tvistemål (exklusive familjemål, förenklade tvistemål och fastighetsmål) som inkommer till Domstolar ökar. inkom cirka 18 000 övriga tvistemål. hade denna målgrupp ökat till nästan 24 000 mål. De balanserade övriga tviste- målen var cirka 13 500 mål och cirka 14 500 mål. Av statistik kan man skönja en liten ökning av antalet avgjorda övriga tvistemål med tre domare i tingsrätt och framåt. För tiden var utvecklingen ungefär densamma, men en jämförelse med statistiken för och tidi- gare kan endast ge en försiktig vägledning eftersom statistikunder- laget inte är fullt jämförbart. Av nedanstående tabeller framgår avgjorda övriga tvistemål med tre respektive en ensam domare i tingsrätt . Uppgifterna avser alla avgjorda mål, dvs. även de som inte sakprövats. Jämförelsevis kan nämnas att för – dvs. helårsbasis – avgjordes efter huvudförhandling ungefär 1 100 övriga tvistemål med tre domare och ungefär 1 300 övriga tvistemål med en domare. Utvärdering, överväganden och förslag SOU 2012:93 Antal avgjorda övriga tvistemål med tre domare, tingsrätt 2006 jan–juni 2007 jan–juni 2008 jan–juni 2009 jan–juni 2010 jan–juni 2011 jan–juni 2012 jan–juni Antal avgjorda övriga tvistemål med en domare, tingsrätt 2006 jan–juni 2007 jan–juni 2008 jan–juni 2009 jan–juni 2010 jan–juni 2011 jan–juni 2012 jan–juni tidigare nämnda rapport efter EMR tar också upp frågan om tingsrättens domförhet (DV 2010:3, s. 59 ff.). I rapporten anförs att det utvidgade systemet med pröv- ningstillstånd har fört med sig vissa konsekvenser för tingsrätternas verksamhet. Ett stort antal tingsrätter har enligt rapporten uppgett att parter numera mer eller mindre regelmässigt framställer en be- gäran om tre domare vid huvudförhandlingen i de dispositiva tviste- målen. Det anges också att någon sådan förändring inte framgår särskilt tydligt av statistik. Ser man enbart till antalet tvistemål som har avgjorts av tre domare har det ökat något . Emellertid har även det totala antalet tvistemål ökat liksom antalet tvistemål som har avgjorts av en domare. I rapporten gjordes bedömningen att totalt sett har andelen avgjorda tvistemål med tre domare endast ökat marginellt. Av rapporten framgår även att en konsekvens av att antalet dispo- sitiva tvistemål som avgörs med tre domare har ökat, i vart fall vid Utvärdering, överväganden och förslag några tingsrätter, har visat sig vara att notarier förordnas att delta i rätten i större utsträckning . Flera domstolar har uppgett att det är en nödvändig utveckling för att tingsrätterna ska kunna avgöra målen inom rimlig tid. Härvid hänvisas även till Domstols- verkets rapport och fiskalers arbetssituation (DV 2010:1, s. 48) i vilken det framgår att majoriteten av de intervjuade notari- erna har berättat att de deltagit eller skulle delta som tredjeman i tresits. Vid en stor tingsrätt har notarierna berättat att de regelbundet deltar i rätten vid tresits. Det redovisas även i rapporten att många domare upplever att bestämmelser lämnar alltför litet utrymme för domstolen att avgöra ett tvistemål med en domare när en part har begärt att det ska avgöras av tre domare. Vid en tingsrätt har enligt rapporten därför utarbetats riktlinjer för vilka mål som i regel lämpar sig för att avgöras av en domare. De ombud som ofta förekommer vid tingsrätten har informerats om riktlinjerna och synes ha accep- terat tillämpningen. Resultatet för tingsrätten anges ha blivit färre antal framställningar om tre domare i mål som omfattas av rikt- linjerna. Även andra tingsrätter har enligt rapporten fört liknande interna diskussioner. Enligt rapporten är det svårt att dra några säkra slutsatser när det gäller frågan om antalet tvistemål som avgörs av tre domare har ökat totalt sett. En sådan utveckling framgår inte av statistiken. Dock anses det svårt att bortse från de uppgifter som flera tingsrätter har lämnat. I rapporten görs därför bedömningen att det finns anled- ning för att överväga att utreda frågan närmare, särskilt som förändringen kan ha relativt stor betydelse för verk- samheten vid tingsrätterna och för tingsrätternas resursbehov. Oav- sett utvecklingstrend kan det konstateras att tillämpningen av rätte- gångsbalkens bestämmelser om rättens sammansättning i dispositiva tvistemål vållar tingsrätterna problem och innebär att tämligen okom- plicerade mål avgöras av tre domare. Det bedöms i rapporten som onödigt resurskrävande och kan leda till långa handläggningstider. Som förslag och rekommendationer nämns i rapporten att frågan om vilken betydelse det utökade kravet på prövningstillstånd har haft för tingsrätternas verksamhet och resursbehov bör utredas ytterligare. Vidare finns det anledning att se över bestämmelser om rättens sammansättning i tvistemålen för att minska parternas inflytande över frågan. Utvärdering, överväganden och förslag Vid utredningens kontakt med tingsrätterna har uppgifterna inte varit entydiga i fråga om utvecklingen av antalet tresitsar. Vid några av de större tingsrätterna har domstolscheferna uppgett att parterna numera i mycket stor utsträckning begär tresits och att det ofta hänvisas till PT-reformen som skäl för detta. Vid en tingsrätt upp- ges de verksamma advokaterna på orten i princip alltid begära tre- sits. I samband med reformens genomförande hänvisades därvid ofta till de nya bestämmelserna om prövningstillstånd. Vid flera av dessa tingsrätter har väntetiden för att få ut ett mål till huvudför- handling blivit mycket lång. Några har uppgett att tingsrätterna trots detta avgör ungefär samma antal mål som tidigare, eftersom organisationen ändå inte mäktar med mer. Från något håll har man pekat på att det kan finnas även andra bidragande orsaker till en ökad begäran om tresits, såsom en generationsväxling inom domar- kåren. Från andra tingsrätter anses antalet begärda tresitsar vara på en oförändrad nivå. Många anser dock att denna nivå är hög. En del domstolschefer har uppgett att man tillämpar ett slags tumregel om ett värde på tvisteföremålet om ca för att en tresits ska vara befogad och att parterna ofta accepterar detta. På andra håll anses frågan förhållandevis oproblematisk eftersom parterna inte i onödan begär tresits. På många håll uppmanas parterna att särskilt ange skälen för tresits och att frågan då ofta brukar bli enklare att hantera. De flesta är eniga om att en mycket stor andel mål som sätts ut med tre domare förliks före huvudförhandlingen vilket innebär att resurser har bundits upp i onödan. De allra flesta har ansett att nu- varande bestämmelser är svårtillämpade och att det finns för lite vägledning. Från många tingsrätter har uppgetts att i mål där man anser att det egentligen inte behövs en tresits förordnas ofta en notarie att sitta med som tredje domare vid huvudförhandlingen. Notarier och beredningsjurister har blivit ett alltmer vanligt inslag i tresitsarna. Från någon domstol har ett uttryckligt önskemål framförts att utredningen ska föreslå förändrade bestämmelser så att tvistemålen i större utsträckning kan avgöras av en domare, med hänvisning till att rättsväsendets resurser inte används på bästa sätt med nuvar- ande ordning. Utvärdering, överväganden och förslag Inte heller uppgifterna från advokaterna är helt entydiga. Det finns de som anser att antalet tresitsar inte har ökat. Från andra håll har framförts att många ombud begär tresits i större utsträckning på grund av reglerna om prövningstillstånd. Det har dock även upp- getts att detta inte gör sig gällande i lika stor utsträckning nu när de nya bestämmelserna tillämpats , särskilt sedan det kommit väg- ledande avgöranden från beträffande prövnings- tillstånd i hovrätt. Flera av advokaterna har invänt mot förslag. Det har anförts att parterna måste ha ett större inflytande på frågan om rättens sammansättning. En ändrad beloppsgräns för mål om mindre värden kan många däremot ställa sig bakom. Andra har på- pekat att även de mindre målen kan ha stor betydelse för parterna och tilltron till rättsväsendet är viktig även i dessa fall. Advokaterna har särskilt påpekat att det på vissa håll finns ett uttalat missnöje med tingsrätternas tvistemålshandläggning. Detta gäller främst de domstolar som fullt ut använder sig av en bered- ningsorganisation eller storrotlar. Den handläggning som en sådan organisation generellt sett står för anses missgynna en ändamåls- enlig och effektiv handläggning av tvistemålen och framför allt de större tvistemålen. Detta och det faktum att ombuden i dessa fall inte vet vilken domare som kommer att avgöra målet anses i stor utsträckning påverka att tresits begärs. 1.Domförhetsbestämmelsen i 1 kap. 3 a § RB ändras. Rätten ska – liksom nu – vara domför med en lagfaren domare om 1)parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, 2)målet är av enkel beskaffenhet, eller 3) huvudförhand- lingen hålls i förenklad form. I annat fall ska rätten bestå av två lagfarna domare, om inte målet med hänsyn till sin om- fattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. 2.I tingsrättinstruktionen anges i en ny bestämmelse att ord- föranden i tvådomarmålen ska vara ordinarie domare i tings- rätten. Om det behövs får hovrätten förordna en ordinarie Utvärdering, överväganden och förslag domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt eller den som har varit ordinarie domare att tjänstgöra som ordförande. Den andra ledamoten ska 1) vara eller ha varit ordinarie domare, 2) vara eller ha varit av regeringen anställd eller rådman, 3) vara hyresråd, 4) vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, 5) ha tjänstgjort som adjungerad leda- mot i hovrätt eller kammarrätt och bedömts vara lämplig att anställas som assessor eller 6) vara tingsfiskal. 3.Vid huvudförhandling med tre domare ska om det behövs även den som har varit ordinarie domare kunna förordnas av hov- rätten att tjänstgöra som ordförande. 4.Tingsnotarier och beredningsjurister ska inte kunna delta som ledamöter i flerdomarsammansättning vid huvudförhandling i tvistemål. Tingsfiskaler ska inte längre kunna delta vid huvud- förhandling med tre domare. 1.Andelen avgjorda tvistemål med tre domare som avgörs av tre domare vid huvudförhandling har endast ökat mar- ginellt efter EMR-reformen. 2.Uppgifter från främst domstolarna tyder dock på att parter på vissa håll i ökad utsträckning begär att tvistemålen ska av- göras av tre domare. Detta har vid en del tingsrätter orsakat alltför långa handläggningstider. 3.Det nya systemet med prövningstillstånd åberopas ibland som skäl för att inte godta ensamdomare vid huvudförhandlingen. Skälen för förslagen och bedömningarna Utredningen har fått i uppdrag att undersöka om reformen har inneburit att parterna i ökad utsträckning begär att tvistemål i tingsrätt ska avgöras av tre domare och överväga om det finns skäl att förändra nuvarande ordning i detta hänseende. Som bakgrund anges att i sitt betänkande har ansett att tings- rätten i större utsträckning själv ska avgöra frågan om rättens sam- mansättning i tvistemål (SOU 2010:44). Utvärdering, överväganden och förslag Vad som framkommit under utredningen genom statistik och uppgifter från domstolarna och advokaterna spretar åt olika håll. Även om det på vissa håll verkar finnas en ökad tendens att begära tresits är detta inte en generell och tydlig utveckling över hela landet. Därtill kommer att statistiken över antalet avgjorda tvistemål med tre domare endast visar en marginell ökning. Även om en koppling till EMR-reformen sannolikt kan göras på de ställen där en ökning har märkts går det inte att med säkerhet att säga att detta enbart beror på de nya bestämmelserna. Det finns sannolikt andra bidrag- ande orsaker. Å andra sidan har det, främst från de större tings- rätterna, framhållits att tresitsarna är avsevärt mer resurskrävande än statistiken utvisar. Statistiken visar bara antalet mål som har av- gjorts av tre domare och säger ingenting om i vilken utsträckning som huvudförhandlingar har bokats upp med tre domare. I de många fall där tvistemål förliks kort före eller vid själva huvudförhand- lingen har domstolen fått reservera tre domare som annars kunde ha utnyttjats för andra uppgifter. Tresitsar utgör alltså ett beman- ningsproblem som sträcker sig vida utöver de mål som slutligt av- görs med tre domare. Detta är en bidragande orsak till de mycket långa väntetiderna för huvudförhandlingar med tre domare. Även om det alltså inte går att med någon säkerhet påstå att EMR-reformen har ökat antalet begärda tresitsar är utredningens uppdrag inte begränsat till att endast överväga förändringar om ett sådant samband kan påvisas. Utredningen tar därför upp frågan om domförheten i tvistemål, för att saken är viktig för effektiviteten, kostnaderna och snabbheten och således av betydelse både för parterna och för staten. På många håll anses dessutom bestäm- melserna svårtillämpade. Det innebär sannolikt att domstolarna i en del fall inte beslutar om ensamdomare mot en parts begäran om tresits, för att inte riskera återförvisning. Naturligtvis påverkar allt detta arbetsläget i ett längre perspektiv. Det är inte heller det bästa sättet att utnyttja domstolarnas begränsade resurser. Vid remiss- behandlingen av förslag tillstyrkte alla tingsrätter utom en utredningens förslag till förändring av domförhetsreglerna. Bedömningarna i efter EMR (DV 2010:3) går i samma riktning. Den nuvarande ord- ningen är uppenbarligen inte tillfredsställande. De nya bestämmelserna som genomfördes vid EMR-reformen har varit i kraft . Den förändrade hovrättsprocessen har fallit väl ut (se avsnitt 3.4). Det finns därför anledning att nu söka finna en varaktig lösning av domförhetsfrågan. Utvärdering, överväganden och förslag Ska huvudregeln vara en eller flera domare? Den första frågan som måste ställas är vilken huvudregel som bör gälla. Ska utgångspunkten vara att tvistemålen vid huvudförhand- ling avgörs av en ensam domare eller av en juristkollegial samman- sättning? Och vilken inverkan ska parterna ha på denna fråga? Frågan har som framgått stötts och blötts i tidigare lagstiftningsärenden. I rättegångsutredningens betänkanden (SOU 1987:46 och SOU 1982:25–26) resonerades kring avvägningen mellan de olika intressen som gör sig gällande i frågan. Hänsynen till rättssäkerheten talade för att mer än en domare ska sitta i rätten. För endomaralternativet talade effektivitetshänsyn av annan art, så- som snabbhet och kostnader. Den givna teoretiska utgångspunkten var att inget mål ska avgöras av fler domare än som är motiverat i det enskilda fallet. Dessa grundläggande principer gör sig gällande vid avvägningen även . En viktig förändring som har tillkommit efter 1980-talets dom- förhetsändringar är EMR-reformens bestämmelser om prövnings- tillstånd i hovrätt. Denna förändring har bl.a. tydliggjort att tyngd- punkten i processen ligger i tingsrätten. Naturligtvis är det då fort- farande av största vikt, och kanske än mer tydligt , att varje mål bör avgöras i den sammansättning som är motiverad i det enskilda fallet. Även om det är naturligt att lägga även statsfinansiella aspekter på frågan måste allmänhetens och parternas tilltro till rättsväsen- dets hantering av tvistemålen tillmätas stor betydelse. I de riktigt omfattande och komplicerade tvistemålen råder det sällan någon tvekan om att de bör avgöras av mer än en domare i tingsrätten. För parterna i dessa mål finns dessutom ofta som alternativ att lösa tvisten genom skiljeförfarande. Det är inte dessa mål som vållar gränsdragningsproblem i fråga om sammansättningen. Däremot förekommer en stor mängd mål som tillhör en mellan- kategori där det inte är lika självklart vilken sammansättning som rätten ska ha. Dessa mål kan vara av mycket skiftande slag. Parterna kan vara såväl enskilda som näringsidkare. Tvisteföremålets värde kan ibland röra förhållandevis stora belopp utan att det för den skull krävs tre domare. Å andra sidan kan ett sådant mål mycket väl lämpa sig bäst för flera domare, med hänsyn till grunder, invänd- ningar, bevisning eller rättsfrågor som är aktuella i målet. Är målet något mer omfattande i dessa avseenden är det ofta inte tillräckligt med en domare, särskilt som en ensamdomare ska vara både ord- Utvärdering, överväganden och förslag förande och referent. Detta belyses på ett bra sätt i de hovrätts- avgöranden som utredningen redogjort för. För parterna i dessa mål finns normalt inte heller skiljeförfarande som ett realistiskt alternativ. I detta sammanhang ska nämnas den kritik som från advokathåll har framförts mot att tvistemålen hanteras i anonyma beredningsorganisationer och storrotlar som anses minska bered- villigheten att godta ensamdomare. Det är av största vikt att tingsrätterna även framöver kan erbjuda en tvistelösning som innebär en kvalificerad prövning av varje en- skilt mål och med bibehållet förtroende hos parterna. Detta gäller inte minst med tanke på att parterna efter tingsrättens prövning inte automatiskt kan räkna med att få en fullständig överprövning i hovrätten. Även om det finns skäl från effektivitets- och resurs- synpunkter som talar för ensamdomare är det svårt att därutöver hitta övertygande argument för en förändring som gör ensamdomar- alternativet till en huvudregel som det ligger i rättens hand att ensamt bestämma om. En sådan förändring framstår således inte som rätt väg att gå. Tingsrätterna måste även i fortsättningen kunna erbjuda flerdomar- sammansättning i stor utsträckning. Antalet ledamöter i flerdomarsammansättning Även med detta sagt är det uppenbart att nuvarande bestämmelser vållar tillämpningsproblem. Det är utan tvivel så att det ibland förekommer tresits där det inte behövs. Det är å andra sidan också troligt att det i en pressad arbetssituation kan förekomma ensam- domare i mål som egentligen borde ha belysts i kollegial samman- sättning. I mål där tingsrätten felbedömt målets svårighetsgrad och ansett det vara av enkel beskaffenhet finns en risk att målet inte blivit tillräckligt genomlyst och att detta påverkat utgången. Detta belyses i de tidigare redovisade rättsfallen. Risken för återförvis- ning på grund av rättegångsfel må visserligen enligt förarbetena vara liten men är en återhållande realitet för den praktiske tings- rättsdomaren. Det finns alltså anledning att överväga en mer nyanserad ut- formning av domförhetsbestämmelserna. Den kollegiala sammansättningen innebär att tre domare sätter av tid för huvudförhandlingen i samtliga fall som inte anses kunna prövas av ensamdomare. Frågan är emellertid om valet måste Utvärdering, överväganden och förslag stå mellan en eller tre domare. Vad som bör övervägas är om det generellt eller i vissa mål går att minska antalet ledamöter till två. Denna fråga övervägdes i slutbetänkande. Utredningens majoritet stannade för att man inte helt borde avstå från den rättssäkerhetsgaranti som utgörs av att tingsrätten kan bestå av tre lagfarna ledamöter. Möjligheten att införa en-, två- eller tredomarsystem allt efter målets beskaffenhet avfärdades med hän- syn till att tillämpningsproblem förutsågs. Risken för att tillämp- ningen skulle bli oenhetlig bedömdes också som mycket stor. Även anser att ordningen med tre domare behövs för de riktigt omfattande och komplicerade målen. I de riktigt stora tvistemålen krävs det helt enkelt en arbetsfördelning mellan den som är ordförande och de två övriga ledamöterna, varav en som referent har haft huvudansvaret för förberedelsen och är särskilt insatt i processmaterialet. I sådana mål brukar också dom- skrivningen ofta – helt eller delvis – fördelas på alla tre ledamöterna. Till skillnad från vill inte avfärda möjligheten att i vissa mål minska antalet ledamöter till två. Utredningen ser många fördelar med ett sådant system. På många håll är det svårt att få ut tredomarmålen till huvudförhandling. Det beror ofta på domarbrist. Det har lett till långa handläggningstider på flera håll. har parterna inte samma uppfattning i sammansättningsfrågan och det är ofta en part som anser sig ha mer att vinna på att avgörandet dröjer. För den som har ett berättigat krav kan det alltså innebära att det tar innan denne kan ta sitt krav i anspråk. Resurs- kostnads- och effektivitetsskäl talar alltså starkt för möjligheten att avgöra vissa mål, där det inte räcker med ensamdomare, med två domare i stället för tre. Som nämns i och Eklyckes välmotiverade reservation i slutbetänkande inträder de avgörande för- delarna med en flerdomarsammansättning när målet ska avgöras. Det är i detta skede som möjligheterna till diskussion rörande olika lösningar och motiveringar för dessa som den större sammansätt- ningen ger ett väsentligt försteg framför endomaralternativet. Det skapas därvid även möjligheter till muntlig överläggning och till kontroll av referentens domskrivning. Det möjliggörs således en muntlig diskussion rörande olika möjliga domslut och motiveringar och till kritisk granskning av upprättade domsutkast. Detta kan dock i ett stort antal mål uppnås redan vid en tvådomarsammansättning. Som och anför i reservationen gör den tillkom- Utvärdering, överväganden och förslag mande ledamoten sin främsta insats genom att låta den andre leda- moten pröva styrkan i sina argument och formuleringar. Naturligtvis finns även fördelar före själva avgörandet. Före huvud- förhandlingen är det en fördel om en kollegial sammansättning kan överväga processuella frågor som uppkommer. Det kan dock ofta räcka att referenten tillsammans med ytterligare en domare tar ställning till dessa frågor. Vid själva huvudförhandlingen finns stora fördelar med en flerdomarsammansättning, men även här kan det räcka med två ledamöter. Jämfört med en ensam domare vid huvudförhandlingen finns klara fördelar med två domare, framför allt för att man i större utsträckning kan undvika att en och samma domare är både ordförande och referent. Det har även skett förändringar sedan betänkande lades fram som ökat skälen för en mer nyanserad domförhetsregel. Det tekniska stödet för domarna är i dagens digitaliserade domstol väsentligt bättre än då och utgör ett mycket användbart hjälpmedel för den enskilde domaren. Exem- pelvis kan domaren vid sin arbetsplats när som helst under dom- skrivningen gå tillbaka till ljud- och bildupptagningarna för att stämma av lämnade uppgifter.