sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — När det gäller utvisning är det normalt sett en ingripande åtgärd mot den som mot sin vilja ska lämna landet. Det särskilda förfarandet förutsätter emellertid att yrkandet om utvisning har godtagits. Med hänsyn till begränsningarna som gäller för hur ingripande påföljder som kan dömas ut i det särskilda förfarandet bör också längden för det återreseförbud som är kopplat till utvisningsyrkandet vara begränsat till kortare tider i de fall som kan tänkas avgöras på det sättet. Utvisning bör således kunna beslutas om i den förenklade ordningen. I praktiken bör det vara ett fåtal mål i vilka utvisning aktualiseras. Om samtliga yrkanden inte har godtagits får målet avgöras efter huvudförhandling. Den enklare ordningen för handläggning vid huvudförhandling av erkända åtal som vi föreslår i avsnitt 11.4 kan då tillämpas. Det betyder att huvudförhandlingen i sådana fall kan koncentreras till prövningen av de yrkanden som den tilltalade inte har godtagit. I praktiken måste den tilltalade ha accepterat att dömas för det brott som åklagaren har angett för att målet ska avgöras i den enklare ordningen. Det beror på att rätten i realiteten är förhindrad att ändra brottets rättsliga beteckning utan att ge den tilltalade tillfälle att anpassa sitt försvar mot en anklagelse som innefattar en annan brottsrubricering (se NJA 2011 s. 611 samt avsnitt 5.5 och 9.2.6). Det kan i sammanhanget påpekas att rätten enligt vårt förslag har möjlighet att utan yrkande förordna att den tilltalade ska betala sådan avgift som avses i 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond. Våra skäl för det anges i avsnitt 5.7. Skulle åklagaren inte ha fram- ställt ett yrkande om sådan rättsverkan av brottet behöver den tilltalade följaktligen inte heller ta ställning i den frågan. 9.2.3Den tilltalade har samtyckt till att målet avgörs utan huvudförhandling Det följer av att den tilltalade har rätt att få saken prövad efter muntlig förhandling. Det bör krävas ett uttryck- ligt samtycke från den tilltalade till att rätten avgör målet i den förenklade ordningen för att den tilltalade ska kunna dömas till de påföljder som kan bli aktuella enligt vårt förslag. Den tilltalade bör alltså inte bindas av passivitet utan han eller hon ska ha avstått från en muntlig förhandling. Det ska därför vara en förutsättning att den tilltalade skriftligen till rätten eller muntligen inför den lämnar sitt samtycke till att målet avgörs på detta sätt. Det är inte till- räckligt att samtycket lämnas under förundersökningen eftersom det inte står helt klart vilket brott den tilltalade kommer att åtalas för och än mindre vilken påföljd som han eller hon riskerar. Däremot kan det ändå vara lämpligt att ta reda på den tilltalades åsikt om vilken processform som ska användas i tings- rätten redan under förundersökningen. 9.2.4Information om rådgivning har lämnats För att den tilltalades inställning ska kunna ges en ökad betydelse för målets handläggning anser vi att den tilltalade ska ha fått information om rätten till rådgivning av advokat. Vi föreslår i avsnitt 3.4 att det införs en rätt till rättsligt stöd i form av rådgivning i alla mål om allmänt åtal, i vilket åklagaren yrkar ett strängare straff än böter. Rådgivning behöver inte erbjudas särskilt till den som redan under förundersökningen har fått en offentlig försvarare förordnad för sig. Den offentlige för- svararen har då att inom ramen för sitt uppdrag lämna de råd som den tilltalade behöver. Det nya rättsliga stöd som vi föreslår innebär att den tilltalade har rätt till kostnadsfri rådgivning av advokat i högst i målet. Genom rådgivningen ska den tilltalade ges bättre förut- sättningar att ta ställning till åtalet och kunna förstå innebörden av att erkänna gärningen, godta påföljden och att samtycka till att målet avgörs efter huvudförhandling. Information om rätten till rådgivning ska lämnas dels i samband med att den misstänkte underrättas om skälig misstanke om brott (23 kap. 18 § första stycket RB), dels i samband med att åtalet väcks. Att den tilltalade har fått information om rätten till rådgivning utgör en garanti för att rättssäkerheten kan upprätthållas vid avgörande i den föreslagna ordningen. Vi redogör för våra överväganden avseende rådgivning och hur ett sådant rättsligt stöd ska lämnas i avsnitt 3.4. Åklagarens yrkande om påföljd ska användas för att bestämma om förfarandet är tillämpligt i det aktuella målet. För att handlägg- ningen inte ska kompliceras av förberedande åtgärder i form av skriftväxling eller sammanträden förutsätts det i praktiken att åklagarens påföljdsyrkande är precist för att målet ska hanteras i det särskilda förfarandet. Åklagarens påföljdsyrkande är en enkel, tydlig och lättillämpad avgränsning. Påföljdsyrkandet ger uttryck för åklagarens upp- fattning om hur straffvärt brottet är, efter beaktande av sådana för- mildrande och försvårande omständigheter samt övriga för- hållanden som får tas hänsyn till vid straffmätningen enligt 29 kap. BrB. Vår utgångspunkt är att åklagarens uppfattning om brottslig- hetens allvar och valet av påföljd ska vara avgörande för om målet kan avgöras efter handläggning i en enklare ordning. I de allra flesta fall ger påföljdsyrkandet ett klart uttryck för hur allvarligt brottet eller den samlade brottsligheten är enligt åklagarens uppfattning. Det är också åklagarens påföljdsyrkande som den tilltalades svar ska korrespondera mot. Med en sådan avgränsning står det helt klart vilken påföljd som kan bli aktuell i det särskilda förfarandet. Enligt 1 kap. 3 § BrB finns det fem påföljder för brott. Straffen böter och fängelse samt de övriga påföljderna: villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. De olika påföljd- erna kan kombineras och förses med särskilda föreskrifter. Det innebär att det finns en stor mängd möjliga påföljdskombinationer. Vi redogör nedan för våra överväganden avseende förfarandets tillämpningsområde och utvecklar våra resonemang om vilka påföljder i det nuvarande påföljdssystemet som kan bli aktuella att döma till i det särskilda förfarandet. Den avgränsning som detta innebär överensstämmer i allt väsentligt med den som enligt våra förslag ska gälla vid avgörande av mål i den tilltalades utevaro i tingsrätt samt vid avgörande av mål utan huvudförhandling i hovrätt. Vi har emellertid undantagit rättspsykiatrisk vård från handläggning enligt ordningen i 10 b §. Skälen till det återkommer vi till nedan. Vidare föreslår vi att samma principer ska tillämpas vid sammanträffande av brott enligt 34 kap. BrB som vi har använt för att avgränsa vilka mål som kan avgöras efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro i tingsrätt eller utan huvudförhandling i hovrätt, se avsnitt 11.6.8. Det innebär bl.a. att åklagarens yrkande om förordnande att en tidigare utdömd påföljd ska gälla också det nya brottet, ska likställas med ett yrkande om sådan påföljd. Inte längre fängelsestraff än Enligt vår bedömning bör förfarandet inledningsvis omfatta mål i vilka det inte är aktuellt att döma till ett längre fängelsestraff än . Vi menar att det är förenligt med att avgöra målet utan huvudförhandling när den tilltalade sam- tycker till det och fråga inte är om ett strängare straff än så. är en yttre gräns som för rena fängelsestraff sällan kommer att bli aktuell. Dels är de flesta fängelsestraffen kortare, dels är det mindre sannolikt att den tilltalade godtar ett så långt straff annat än i speciella fall. Vikten av att saken blir belyst vid en muntlig förhandling är, som tidigare nämnts, större ju strängare straff som är aktuellt. Vi är i och för sig inte främmande för att rätten skulle kunna döma till ett längre fängelsestraff än utan huvudförhandling. För att föreslå ett vidare tillämpningsområde bör förfarandet emellertid först tillämpas och utfallet av den nya hand- läggningsformen utvärderas. Med en gräns på fängelse kan förfarandet poten- tiellt tillämpas i ett stort antal mål. utgjorde fängelse huvudpåföljden i drygt 12 700 domslut. Bland samtliga domslut med påföljden fängelse bestämdes fängelsestraffet i av fallen . I 11 800 domslut bestämdes huvud- påföljden till villkorlig dom och i 7 280 domslut till skyddstillsyn (Kriminalstatistik 2011, BRÅ). Kriminalstatistiken visar att en stor andel fängelsestraff bestäms . Detta har flera orsaker. En är att brottet grov olovlig körning, som kan leda till fängelse vid återfall, har ett straffmaximum om fängelse . En annan faktor som har betydelse är att domstolarna vid gradindelade brott mycket sällan för den lägre graden av brottet dömer till straff som ingår i straffskalan för den högre graden. Ett exempel på detta är stöld. För det brottet gäller straffskalan till . Det är mycket sällan någon som fälls till ansvar för stöld döms till fängelse eller mer, eftersom fängelse är straff- minimum för grov stöld. Motsvarande straffskalor gäller för många av de övriga förmögenhetsbrotten. I många mål som avgörs i dom- stolarna är alltså den straffskala som tillämpas i praktiken till sex månader.1 Erfarenheter från det finska skriftliga förfarandet i brottmål talar för att längre fängelsestraff än sällan döms ut utan huvudförhandling. Detta trots att fängelse får dömas ut i , om den tilltalade getts tillfälle att avge en muntlig utsaga. Det talar för att det även i i 1 Inställda huvudförhandlingar i brottmål II. Sjunde promemorian från arbetsgrupp för processrättsliga frågor, s. 33. praktiken framförallt skulle bli aktuellt att avgöra kortare fängelse- straff i den enklare ordningen. Särskilt om förverkande av villkorligt medgiven frihet Om åklagaren yrkar att villkorligt medgiven frihet vid fängelse- straff ska förverkas bör målet inte avgöras utan huvudförhandling om den sammanlagda strafftiden överstiger fängelse . Effekten för den tilltalade av att dömas till ett tre månaders fängelsestraff som av en tidigare villkorligt medgiven frihet förverkas, är densamma som att dömas till ett sex månaders fängelsestraff. Avgränsningen innebär visserligen att möjligheten att avgöra ett mål genom förfarandet enligt 10 b § blir mindre om den tilltalade har begått ett nytt brott under en pågående prövotid, än vad som annars varit fallet. Det kan synas som en underlig konsekvens att den som dömts till ett fängelse- straff och återfaller i brott inte i motsvarande utsträckning som andra tilltalade kan få saken avgjord i den förenklade ordningen. Vi har emellertid gjort bedömningen att det avgörande bör vara konsekvensen för den tilltalade av att godta påföljden och att den tilltalade därigenom inte ska kunna godta ett fängelsestraff som överstiger fängelse . Vi för motsvarande resonemang vid avgörande av mål i den tilltalades utevaro i tingsrätt utifrån den praxis som har utvecklats i sådana mål, se avsnitt 11.6.8, samt vid avgörande av mål utan huvudförhandling i hovrätt. Man skulle kunna argumentera för att det vid sammanträffande av brott enbart är fråga om en mer allvarlig konsekvens av den nya brottsligheten och att den tilltalade bör vara väl medveten om konsekvensen av att återfalla i brott, dvs. att det som huvudregel leder till att den återstående tiden vid villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff förverkas. Lika allvarlig ny brottslighet, som om något förverkande inte vore aktuellt, skulle med ett sådant resone- mang kunna prövas i det särskilda förfarandet med ett förverkande av strafftid. Ett sådant förslag skulle innebära att rätten kunde döma till ett sammanlagt fängelsestraff utan att hålla huvudförhandling. Vi har i detta skede valt att inte föreslå en så långtgående möjlighet för den tilltalade att underkasta sig ett fängelsestraff, utan att frågan prövas vid huvudförhandling. Om åklagaren anser att straffet bör bestämmas till böter ska åklagaren enligt vårt förslag som huvudregel utfärda ett strafföre- läggande. I avsnittet om bötesmål utvecklar vi vår syn på hand- läggningen i sådana mål, avsnitt 10. I de fall en ordningsbot har utfärdats men inte godkänts av den misstänkte bör emellertid ett åtal kunna väckas utan att åklagaren meddelar ett strafföreläggande. Ett sådant mål skulle kunna avgöras i det sär- skilda förfarandet. Under ett måls handläggning kan det vidare inträffa att någon av parterna ändrar uppfattning. Åklagaren kan beakta nya omständig- heter och komma fram till att straffet bör bestämmas till böter i stället för någon strängare påföljd som angetts i åtalet. Den till- talade kan också under målets handläggning i tingsrätten ändra uppfattning och erkänna gärningen i ett utfärdat strafföreläggande. För att det särskilda förfarandet ska kunna tillämpas även i sådana fall bör även mål där åklagaren yrkar att straffet ska bestämmas till böter kunna avgöras i förfarandet. Villkorlig dom och skyddstillsyn Villkorlig dom och skyddstillsyn, även i förening med andra påföljder eller särskilda föreskrifter, som samhällstjänst och s.k. kontraktsvård, är mindre ingripande påföljder än fängelse. I de fall åklagaren yrkar en frivårdande påföljd med samhällstjänst eller s.k. kontraktsvård ska målet dock enligt vår uppfattning inte kunna avgöras utan huvudförhandling om det s.k. alternativstraffet är mer än fängelse . Alternativstraffet ger uttryck för hur allvarligt åklagaren ser på den brottslighet som den tilltalade är åtalad för. Det innebär att det allmänna intresset av att brottslig- heten behandlas vid huvudförhandling inte bör skilja sig från ett fall då åklagaren yrkar att den tilltalade ska dömas till ett lika långt fängelsestraff. En föreskrift om samhällstjänst eller kontraktsvård anpassas också efter vilket alternativstraffet är. När det gäller sam- hällstjänst sker det genom att antalet timmar samhällstjänst bestäms utifrån det fängelsestraff som den tilltalade annars skulle ha dömts till. Vid kontraktsvård görs en bedömning av om den föreslagna behandlingen är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens samlade straffvärde. av en samhällstjänst eller kontraktsvård är huvudregeln att påföljden ska omvandlas till ett fängelsestraff som motsvarar alter- nativstraffet. Villkorlig dom och skyddstillsyn förekommer regelmässigt som påföljder i mål med straffvärden som överstiger fängelse . Med hänsyn till att villkorlig dom eller skyddstillsyn som inte har förenats med en föreskrift om samhällstjänst eller kontrakts- vård får anses vara mindre ingripande påföljder än fängelsestraff, anser vi att förfarandet enligt 10 b § ska vara tillämpligt även i dessa fall. Det kan dock finnas fall i vilka det konkreta straffmätnings- värdet, sedan hänsyn tagits till förmildrande omständigheter och s.k. billighetshänsyn enligt 29 kap. 5 § BrB, motsvarar fängelse eller därutöver. Det kan i det enskilda fallet vara ett särskilt skäl mot att avgöra målet i den förenklade ordningen. När det gäller skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB betraktas även en sådan skyddstillsyn normalt sett som en lindrigare påföljd än fängelse. Påföljden ska dock användas när ett fängelsestraff är oundgängligen påkallat med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller den tilltalades tidigare brottslighet (30 kap. 11 § BrB). Med det uttrycket har lagstiftaren markerat att det krävs starka skäl för att använda påföljdskombinationen. Ett s.k. 28:3-fängelse utnyttjas i praktiken nästan uteslutande i de fall alternativet är att döma den tilltalade till ett längre fängelsestraff. Det är oftast fråga om mål i vilka längden av det fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut i det enskilda fallet överstiger . När åklagaren yrkat att påföljden ska bestämmas till skyddstillsyn i förening med fängelse är det alltså i huvudsak fråga om brott med ett sådant straffvärde att ansvarsfrågan enligt vårt synsätt bör avgöras efter huvudförhandling. Vi har därför valt att undanta möjligheten att döma till skyddstillsyn i förening med fängelse från det särskilda förfarandet. En del av förslag till ett förändrat påföljds- system är att ytterligare minska de skillnader i ingripandenivå som gäller vid frivårdande påföljder och fängelsestraff i anstalt. Ju högre brottslighetens straffvärde är desto mer ingripande ska den straffrättsliga påföljdssanktionen vara. Vi bedömer att den avgräns- ning av tillämpningsområdet som vi har beskrivit ovan är väl för- enlig med förslag. Om ett sådant system införs bör alltså gränsen sättas vid ett högsta fängelsestraff som omfattar såväl villkorligt, som ovillkorligt fängelse. Överlämnande till särskild vård enligt 31–32 kap. BrB Överlämnande till särskild vård enligt 31 och 32 kap. BrB – för- utom sluten ungdomsvård – är inte att anse som en svårare eller lindrigare påföljd än någon av de andra påföljderna. Det följer av omröstningsreglerna i 29 kap. 3 § tredje stycket RB och reglerna om reformatio in pejus 51 kap. 25 § första stycket RB. Det är kon- sekvent eftersom det är fråga om påföljder som ska kunna tillämpas om den tilltalade är i behov av sådan vård. Det kan följaktligen vara svårt att utläsa brottets eller den samlade brottslighetens allvar med utgångspunkt i åklagarens påföljdsyrkande. Överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall (31 kap. 2 § BrB) är en påföljd som tillämpas mycket sällan. dömde tingsrätten till sådan påföljd i endast nio fall, vilket stämmer väl överens med hur det sett ut (Kriminalstatistiken 2011, BRÅ). Om den tilltalade är i så dåligt skick att det är aktuellt att tvångsomhänderta honom eller henne för missbruk bör det allmänt sett vara tveksamt om han eller hon kan anses vara i stånd att ta ställning till åklagarens åtal. I praktiken lär utredningen om den tilltalades personliga för- hållanden medföra att målet behöver avgöras efter huvudför- handling. Vi kan emellertid inte se att det finns behov av en särskild reglering avseende fall i vilka åklagarens yrkande avser över- lämnande till sådan vård. Vad gäller rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § BrB så bör det inte komma i fråga att avgöra ett mål i det särskilda förfarandet om åklagaren bedömer att påföljden bör bestämmas till sådan vård. Påföljden bör enligt vår uppfattning undantas från förfarandets tillämpningsområde. Det beror på att det krävs en grundlig utred- ning om den tilltalades personliga förhållanden för att åklagaren ska kunna avge ett välgrundat påföljdsyrkande. Det är rätten som får förordna om läkarintyg enligt 7 § lag (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. Med hänsyn till det ingrepp i den personliga integriteten som ett beslut om sådan utredning innebär så föreslår vi ingen ändring av den bestämmelsen. Det är inte rationellt att handlägga ett mål i en enklare ordning om det finns skäl att begära in läkarintyg enligt nämnda bestämmelse. I prakti- ken torde det också vara sällsynt att det vid tiden för åtalets väckande finns ett utfärdat läkarintyg som åklagaren kan lägga till grund för sitt påföljdsyrkande. I många fall kan dessutom den tilltalade antas sakna förmåga att förstå följderna av ett erkännande. Det i sig utesluter att målet avgörs utan huvudförhandling. Ungdomsvård eller ungdomstjänst kan i vissa fall komma i fråga för den som begått brott innan han eller hon fyllt . Vid valet av påföljd ska ungdomsvård väljas framför ungdomstjänst. Ungdoms- vård, även i förening med ungdomstjänst eller böter, får dömas ut endast om de åtgärder som planerat är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. Ungdomstjänst ska väljas framför böter om påföljden inte är alltför ingripande (32 kap. 2 § tredje stycket BrB). Som framgår av avsnitt 9.1 föreslår vi ingen ändring av bestäm- melsen i 27 § fjärde stycket LUL att tingsrätten ska hålla huvud- förhandling i mål mot den som inte fyllt . Med hänsyn till det är det ett mindre antal fall i vilka det över huvud taget kan bli aktuellt med någon ungdomspåföljd. Endast i undantagsfall får den som är dömas till ungdomstjänst. Det krävs särskilda skäl för det, 32 kap. 2 § andra stycket BrB. Särskilda skäl kan exempelvis vara att brottet begåtts och det blir aktuellt att bestämma påföljden kort efter att den unge fyllt . Det innebär att utrymmet för åklaga- ren att yrka att påföljden ska bestämmas till ungdomstjänst är begränsat. Vid ungdomstjänst ska den dömde åläggas att utföra arbete eller delta i verksamhet i ett visst antal timmar, lägst 20 och högst . I förarbetena till reglerna om ungdomstjänst finns vissa ut- talanden om hur antalet timmar ska beräknas (se prop. 2005/06:165 s. 75 f och 32). Vid straffmätningen ska hänsyn tas till den till- talades ungdom enligt 29 kap. 3 och 7 §§ BrB. har i rättsfallen NJA 2007 s. 624 och 2007 s. 636 slagit fast att utgångspunkten för om ungdomstjänst är en tillräckligt ingripande påföljd är att det fängelsestraff som skulle ha dömts ut i det enskilda fallet, om fängelse hade valts som påföljd, inte överstiger . Den som fyllt kan undantagsvis dömas till ungdomsvård enligt motiven. Överlämnande till sådan vård torde framförallt kunna komma i fråga om någon redan är föremål för sådan vård pga. tidigare brottslighet. I påföljdshänseende är ungdomsvård inte graderat i svårighetsgrad i jämförelse med ett fängelsestraff. Vi har tagit åklagarens påföljdsyrkande till utgångspunkt vid bestämmandet av hur allvarliga brott som ska kunna handläggas i den förenklade ordningen. Eftersom i varje fall bestämmelsen i 29 kap. 7 § BrB om strafflindring på grund av den tilltalades ung- dom regelmässigt tillämpas vid straffmätningen av brott som någon begått innan han eller hon fyllt , bör ett yrkande om ett visst antal timmars ungdomstjänst i det enskilda fallet inte läggas till grund för bedömningen av om målet kan avgöras i det särskilda förfarandet. Det skulle innebära att allvarligare brott kan avgöras i det särskilda förfarandet om den tilltalade är än vad som gäller övriga vuxna. Det är inte en acceptabel ordning. På mot- svarande sätt bör inte innehållet i ett ungdomskontrakt eller en vårdplan granskas av rätten för att bedöma hur allvarlig brottslig- heten är som åklagaren yrkat att den unge ska dömas till ungdoms- vård för. För att rätten ska kunna döma till ungdomstjänst eller ung- domsvård utan huvudförhandling bör det i stället krävas att brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde för en vuxen person enligt åklagarens uppfattning inte överstiger fängelse . Det förutsätter att åklagaren i åtalet, utöver att yrka ett visst antal timmars ungdomstjänst, även anger sin syn på straff- värdet. Vi ser då inget formellt hinder mot att målet avgörs utan huvudförhandling. Motsvarande skulle kunna gälla i den ovanliga situation att åklagaren yrkar sluten ungdomsvård i mål mot någon som fyllt vid tiden för åtalet men inte vid tiden för brottet. Vid bestäm- ning av den tid som en tilltalad ska vara frihetsberövad i form av sluten ungdomsvård är utgångspunkten att en bedömning gjorts att påföljden ska bestämmas till fängelse av viss längd. Rätten förut- sätts vid den bedömningen tillämpa bestämmelserna i 29 och 30 kap. BrB. Av pedagogiska skäl och då det krävs synnerliga skäl för att fängelse ska komma i fråga, bör målet alltid avgöras efter huvudförhandling om åklagaren yrkar att påföljden bestäms till sluten ungdomsvård. Vi har svårt att föreställa oss en situation i vilken åklagaren i stället för att begära sådan förhandling ska ange ett straffvärde för brottet. 9.2.6Förfarandet kan inte tillämpas om åklagaren eller den tilltalade har begärt huvudförhandling eller sådan förhandling behövs av särskilda skäl Ytterligare en förutsättning för att målet ska kunna avgöras i det särskilda förfarandet är att åklagaren eller den tilltalade inte har begärt huvudförhandling eller att sådan förhandling inte behövs av särskilda skäl. Rätten till muntlig förhandling följer av artikel 6 i Europa- konventionen. En tilltalad som begär det har en undantagslös rätt att få målet avgjort efter huvudförhandling.