sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Byggnadsavgift och särskild avgift tillföll kommunen, medan tilläggsavgift tillföll staten. Den som drabbades av byggnadsavgiften var fastigheten ägare. Tillsynsavgift uttogs normalt också av ägaren, men det fanns möjlighet att välja även annat ansvarigt subjekt. Vad gällde särskild avgift åvilade avgiftsskyldigheten den person som hade begått överträdelsen. Frågan om byggnadsavgift och särskild avgift prövades av , medan tilläggsavgift besluta- des av allmän förvaltningsdomstol på talan av nämnden. Gemen- samt för alla avgifterna var att de kunde jämkas om särskilda skäl förelåg. Sanktionssystemet sågs över i samband med tillkomsten av plan- och bygglag (prop. 2009/10:170). Det framkom då bl.a. att många kommuner uppfattade systemet som svårt att överblicka med olika avgifter och olika mottagare. Det visade sig också att kommunernas intresse av att besluta om tilläggsavgift hade sjunkit drastiskt. Systemet med tilläggsavgift, som skulle prövas av läns- rätten på talan av , medförde nämligen kostnader för kommunerna som avgiften tillföll staten. Översynen resulterade i att en ny sammanhållen byggsanktions- avgift ersatte de tre tidigare avgiftsmöjligheterna (se 11 kap. 51–63 §§ lag). Liksom enligt den tidigare regleringen tas avgift ut om någon vidtar en åtgärd eller underlåter att vidta en åtgärd och därigenom bryter mot en byggbestämmelse i lagen. Nytt jämfört med den äldre regleringen är dels att avgiften tas ut även om den byggbestämmelse som har överträtts framgår av föreskrift eller beslut som har meddelats med stöd av vissa bemyndiganden i lagen eller i en EU-förordning om krav på byggnadsverk eller bygg- produkter. En nyhet lag är också att byggsanktionsavgiftens storlek ska framgå av föreskrifter som regeringen meddelar. I lagen anges att avgiften ska uppgå till högst 50 prisbasbelopp och att när avgiftens storlek bestäms ska hänsyn tas till överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som överträdelsen avser. Rege- ringen har meddelat föreskrifter om byggsanktionsavgifternas stor- lek m.m. i plan- och byggförordningen (2011:338). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området består i många fall av en fast del (t.ex. 0,5 prisbasbelopp) jämte en tilläggsdel som är relaterad till den yta som den olovliga åtgärden omfattat (t.ex. 0,025 prisbasbelopp per kvadratmeter av tillbygg- nadens sanktionsarea). Om en byggsanktionsavgift har beslutats för en överträdelse och den avgiftsskyldige därefter inte vidtar rättelse ska enligt förordningen en ny avgift för överträdelsen tas ut med det dubbla belopp som följer av föreskrifterna (den samman- lagda avgiften för överträdelsen får dock högst uppgå till 50 pris- basbelopp). Avgiftsskyldigheten bygger liksom tidigare på strikt ansvar med möjlighet till jämkning i vissa fall. Avgift kan tas ut av ägaren till fastigheten eller det byggnadsverk som överträdelsen avser, den som begick överträdelsen eller den som har fått fördel av över- trädelsen. Det är tillsynsmyndigheten som beslutar om avgiften. En byggsanktionsavgift som beslutas av tillfaller kommunen. Redovisningen av den specialstraffrättsliga regleringen på miljö- området inleds med . Därefter genomgås författningarna på området uppdelade på fyra undergrupper. Den första gruppen omfattar reglering rörande bl.a. avgaser, buller och gaturenhållning. I andra gruppen finns författningar som avser kärnteknisk verksam- het, strålskydd m.m. Grupperna tre och fyra innehåller reglering som rör särskilda geografiska områden, såsom ekonomiska zon och , respektive reglering om producentansvar m.m. Genom , som trädde i kraft , samordnades miljölagstiftning som med tiden hade blivit alltmer svåröverskådlig och i vissa fall även motstridig (prop. 1997/98:45). Till det femton- tal lagar vars bestämmelser sammansmältes i hörde bl.a. naturvårdslagen (1964:822), miljöskyddslagen (1969:387), ren- hållningslagen (1979:596), hälsoskyddslagen (1982:1080), vatten- lagen (1983:291), lagen (1985:426)om kemiska produkter, lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. och lagen (1994:1818) om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Det övergripande syftet med reformen var att för- stärka det miljörättsliga skyddet i allmänhet. Som en del i reformen ingick att förstärka det straffrättsliga skyddet av miljöanknutna intressen. Straffbestämmelserna i de miljölagar som arbetades in i miljölagen (nästan alla lagarna inne- höll straffbestämmelser) samlades i ett särskilt kapitel i (29 kap.). Dit fördes också bestämmelser om miljöbrott och vållande till miljöstörning, som fanns i 13 kap. 8 a § och 9 § andra stycket BrB. Sistnämnda bestämmelser hade införts i BrB (prop. 1980/81:108) och då delvis inneburit en ny- kriminalisering. hade föreslagit (se SOU 1996:103) att de straffbestämmelser som fanns i BrB skulle få stå kvar där bl.a. för att det klart borde framgå hur allvarligt samhället ser på ifråga- varande brottslighet. Regeringen ansåg dock (prop. 1997/98:45 s. 520 f.) att alla miljöbrottsbestämmelser borde samlas på ett ställe. Vad gällde frågan om miljöbrottsbestämmelserna skulle placeras i eller i BrB anförde regeringen att avgörande var vilka sakliga skäl som talade för den ena eller andra lösningen från bl.a. effektivitetssynpunkt. Vissa av de aktuella brotten var blankett- straffbud, vilka fick sitt innehåll genom materiella bestämmelser. Regeringen framhöll att straffbestämmelsernas karak- tär av blankettstraffbud inte stämde överens med systematiken och utformningen av brotten i BrB. Om brotten med miljörättslig anknytning arbetades in i så skulle deras centrala betydelse i miljösammanhang tydliggöras och myndigheternas verksamhet underlättas. Dessutom skulle inte bara miljöstraffrätten utan också hela miljörättens regelsystem bli mera sammanhållet och lätt att överblicka om straffbestämmelserna integrerades i . Vid utformningen av straffbestämmelser efter- strävades, för att öka deras tydlighet, att straffbestämmelserna så långt möjligt skulle få fullständiga brottsbeskrivningar och egna brottsbenämningar (se a. prop. s. 522 ff.). När det t.ex. gällde överträdelser av förbud och föreskrifter visade det sig dock vara svårt att åstadkomma brottsbeskrivningar som var så tydliga att de var godtagbara ur legalitets- och rättssäkerhetssynpunkt. Även kom därför att innehålla flera blankettstraffbud. Straffskalorna i de äldre miljölagarnas straffbestämmelser varie- rade mycket, t.ex. stadgades i vissa av bestämmelserna enbart böter, medan andra föreskrev ett straffmaximum om två års fängelse. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I infördes gemensamma straffskalor, för flertalet brott böter eller fängelse i högst , vilket innebar en straffskärpning för vissa typer av brott. har straffbestämmelser ändrats ett flertal gånger. Mer omfattande lagändringar har skett (prop. 2005/06:182), (prop. 2007/08:80) och (prop. 2011/12:59). ändringar innebar att flertalet straffbestämmelser i arbetades om och att ett antal nya bestämmelser skapa- des. Reformen syftade bl.a. till att förtydliga och bättre avgränsa straffbestämmelserna för att säkerställa att de uppfyllde grund- läggande legalitetskrav. Blankettstraffbuden hörde till de straff- bestämmelser som ägnades uppmärksamhet, då vidsträckta sådana ansågs kunna göra det svårt för den enskilde att se vad som var straffbart. Beträffande blankettstraffbud som innehöll hänvisningar till EU-förordningar gjordes bedömningen att dessa borde förtyd- ligas och avgränsas genom att det i straffbestämmelsen angavs vilka artiklar i EU-förordningarna som var straffsanktionerade (se prop. 2005/06:182 s. 41 f.). Av betydelse ändringar var också att Högsta dom- stolen i NJA 2005 s. 33 hade prövat frågan om blankettstraff- budens överensstämmelse med regeringsformen i vissa fall. Av avgörandet framgår att det inte är förenligt med grundlagen att ett blankettstraffbud, där den straffbelagda gärningen anges helt eller i det väsentliga av en förvaltningsmyndighet eller kommun, upptar fängelse i straffskalan. Om överträdelser av myndighetsföreskrifter ska vara förenade med straffansvar, får alltså endast böter före- komma i straffskalan. Avgörandet föranledde vissa ändringar i straffbestämmelser, bl.a. togs fängelse bort ur straff- skalan för vissa brott. ändringar företogs främst med anledning av EU:s nya kemikalielagstiftning (en förordning kallad Reach) som ersatte mycket av det som tidigare reglerades med nationella bestämmelser och som för del fanns i regeringens förordningar och Kemikalieinspektionens föreskrifter. För att kunna straffsanktionera överträdelser av EU-förordningen gjordes relativt omfattande ändringar i och vissa kompletteringar till straffbestäm- melser. skedde ytterligare några ändringar i straff- bestämmelser. Syftet med ändringarna var att anpassa straffbestämmel- SOU 2013:38 Kartläggning av det specialstraffrättsliga området serna så att de överensstämde med (se prop. 2011/12:59). Ändringarna ledde till att en rad olika straffbestämmelser utvidgades. Det är ett mycket omfattande område som är kriminali- serat genom straffbestämmelserna i 29 kap. . Generellt om denna straffsanktionering kan sägas att den till betydande del har sin bakgrund i omfattande internationell reglering (främst kon- ventioner) och EU-reglering som gäller miljön. Straffbestämmelserna avser miljöbrott och grovt miljöbrott (1 §), brott mot områdesskydd (2 §), förseelse mot områdesskydd (2 a §), artskyddsbrott och grovt artskyddsbrott (2 b §), miljöfarlig kemikalie- hantering (3 §), olovlig kemikaliehantering (3 a §), kemikalie- registreringsbrott och grovt kemikalieregistreringsbrott (3 b), otillåten miljöverksamhet (4 §), otillåten avfallstransport (4 a §), försvårande av miljökontroll (5 §), bristfällig miljöinformation (6 §), nedskräpning (7 §) och nedskräpningsförseelse (7 a §). Dess- utom straffbeläggs genom blankettstraffbuden i 8–9 §§ en mängd olika gärningar som inte har några egna brottsbenämningar. I samtliga bestämmelser straffbeläggs såväl uppsåtliga som oakt- samma gärningar (i något fall krävs att oaktsamheten är grov). Straffbestämmelserna är subsidiära till BrB och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. För flertalet straffbestämmelser gäller att ringa brott inte är straffbara (11 §). Straffskalan sträcker sig i de flesta bestämmelserna från böter till fängelse i högst . För de grova brotten varierar straffmaximum mellan fyra och fängelse. Ett fåtal bestämmelser stadgar endast böter. finns det dessutom en straff- bestämmelse med enbart penningböter i straffskalan, nämligen 7 a § om nedskräpningsförseelse. Genom införandet av bestämmelsen om nedskräpningsförseelse fördes lindrigare varianter av nedskräpning, som tidigare hade omfattats av 7 §, över till en självständig straffbestämmelse. I pro- positionen till lagändringen anförde regeringen (prop. 2010/11:125 s. 14 f.) att nedskräpning var ett allvarligt samhällsproblem och att det mot denna bakgrund var viktigt att skapa förutsättningar för ett effektivt genomslag av nedskräpningsförbud. En egen straffbestämmelse för lindrigare överträdelser skulle underlätta en i högre grad differentierad straffvärdesbedömning, bidra till att för- bättra effektiviteten i bekämpningen av nedskräpning och skapa förutsättningar för ett enklare sätt att lagföra den som skräpar ner (vad som åsyftades var införande av ordningsbot). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området också att en effektiv sanktion mot nedskräpning utgjorde en tydlig markering från samhällets sida om nedskräpningsförbudets betydelse. är försök och förberedelse till grovt miljö- brott och grovt artskyddsbrott kriminaliserat (prop. 2010/11:76). Denna utvidgning av det straffbelagda området syftade till att genomföra rådets rambeslut (2008/841/RIF) om kampen mot organiserad brottslighet. I övrigt straffbeläggs i osjälv- ständiga brott i mycket liten utsträckning. Det handlar om försök till otillåten avfallstransport i vissa fall (kriminaliserat , se prop. 2009/10:35) och försök till vissa brott enligt blankettstraff- budet i 8 §. I betänkandet Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form, SOU 2011:18, föreslår att strålskyddslagen (1988:220) och lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet ska upphävas och att reglerna i lagarna ska föras in i . Utredningen anför som skäl till förslaget att reglerna i lagarna i flera avseenden är överlappande. Det föreslås att 12 kap. miljö- balken ska upphöra att gälla och ersättas av materiella bestämmelser som rör kärnsäkerhet och strålskydd under en ny rubrik Strål- skydd. I betänkandet föreslås att flera av de nuvarande straff- bestämmelserna i ska utvidgas och att ett antal nya ska införas i syfte att bl.a. föra in ett antal av de straffbestämmelser som föreskrivs i strålskyddslagen och lagen om kärnteknisk verk- samhet i (a. bet. s. 753 ff.). Vid tillkomst togs det i 30 kap. in bestämmelser om att en särskild avgift, miljösanktionsavgift, skulle betalas av en näringsidkare som bl.a. åsidosatte bestämmelser i balken, eller i föreskrifter meddelade med stöd av denna, om tillståndsplikt eller anmälningsplikt för en verksamhet. En liknande avgift, benämnd miljöskyddsavgift, kunde utgå med stöd av den tidigare miljö- skyddslagen. Båda avgifterna syftade till att skapa effektiva sanktioner som kunde träffa juridiska personer. För att en miljösanktionsavgift skulle kunna påföras vid en överträdelse krävdes dock inte, vilket var fallet med miljöskyddsavgiften, att en ekonomisk fördel hade uppkommit till följd av överträdelsen. En annan skillnad var att miljösanktionsavgiftens storlek inte var relaterad till den ekonomiska fördelens omfattning. I förarbetena anfördes (prop. 1997/98:45 s. 535) att miljösanktionsavgiften skulle vara en repressiv sanktion. Dess syfte skulle inte vara vinsteliminering, utan enbart att vara styrande och på så sätt verka för att upprätthålla en hög standard i miljöpåverkande näringsverksamhet. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Bestämmelserna om miljösanktionsavgift finns kvar, men har ändrats i flera viktiga avseenden sedan infördes. Till de delar av regleringen som är oförändrade hör att det inte framgår av vilka överträdelser som kan föranleda sanktionsavgift, utan regeringen bemyndigas i stället att föreskriva för vilka överträ- delser avgift ska tas ut och hur stor avgiften ska vara. Likaså gäller fortfarande att avgift ska tas ut även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Ansvaret är alltså strikt. Sedan systemet infördes har det också funnits en bestämmelse som ger visst utrymme för att inte påföra avgift om detta vore oskäligt (2 §). Bestämmelsens utformning har ändrats . Bland de viktigare förändringar som har genomförts bör nämnas att sanktions- systemet numera omfattar inte bara näringsidkare utan även fysiska personer (se prop. 2005/06:182). Vidare ska avgifterna, som ursprung- ligen skulle uppgå till och högst , fastställas till och högst . När miljösanktionsavgifterna infördes kunde de påföras såväl för mindre straffvärda som för mycket allvarliga överträdelser. Avgift kunde utgå helt parallellt med straff. Detta har dock kommit att modifieras. infördes en åtalsprövningsregel (prop. 2002/03:54) som innebär att när det gäller vissa gärningar som straffbeläggs i miljö- balken, som kan föranleda miljösanktionsavgift och som inte kan antas leda till annan påföljd än böter, får åtal väckas bara om det är påkallat från allmän synpunkt. Regeringen anförde då att det fanns starka skäl för att mildra dubbelbestraffningssituationerna (a. prop. s. 21). I samband med lagstiftningsärende (se ovan) gjordes ändringar som syftade till att renodla sanktionssystem på ett sådant sätt att de allvarligaste överträdelserna skulle omfattas av straffansvar, medan de mindre allvarliga i stället skulle fångas upp av andra sanktioner, som t.ex. miljösanktionsavgift (prop. 2005/06:182). Att straff är samhällets mest ingripande och kraft- fulla medel mot oönskade beteenden talade enligt regeringen (a. prop. s. 43) i sig för att straff skulle vara reserverat för de över- trädelser som var mest straffvärda och där det inte fanns några andra alternativ att tillgå. Det kunde dessutom ifrågasättas om det var rimligt att de allvarligaste och mest straffvärda överträdelserna var förenade med miljösanktionsavgift, bl.a. med hänsyn till att utrymmet för nyanserade straffrättsliga bedömningar var förhåll- andevis litet. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området En uttalad strävan i lagstiftningsärendet var att undvika att samma gärning omfattades av dubbla sanktioner i form av straff och miljösanktionsavgift (se a. prop. s. 1 och s. 42 f.). Detta mot bakgrund av att det bedömdes som sannolikt att Europakonven- tionens förbud mot dubbelbestraffning gäller miljösanktions- avgifter (a. prop. s. 44 f.). De ändringar som genomfördes var bl.a. att det i 30 kap. 2 § togs in en uppräkning av omständigheter som kan föranleda befri- else från avgiftsskyldighet, däribland att överträdelsen har föran- lett straff enligt bestämmelserna i 29 kap. Åtalsprövningsregeln utvidgades vidare till att omfatta fler gärningar. I bestämmelsen om otillåten miljöverksamhet i 29 kap. 4 § infördes ett stadgande om att ansvar inte ska dömas ut enligt paragrafen om ansvar för gär- ningen kan dömas ut enligt 1 § eller om gärningen omfattas av en föreskrift som regeringen har meddelat med stöd av 30 kap. 1 § om skyldighet att betala miljösanktionsavgift. Sistnämnda får sägas ha inneburit en viss avkriminalisering. Bilagan till förordningen (1998:950)om miljösanktionsavgifter, där regeringen föreskrev för vilka överträdelser sanktionsavgift skulle utgå och med vilka belopp, byttes vidare ut i sin helhet fr.o.m. (SFS 2006:1300). Ändringarna innebar dels att de allvarligare överträdelserna togs bort och därefter endast träffades av straff, dels att det i bilagan fördes in ett antal nya över- trädelser som riktades mot privatpersoner. Som exempel kan nämnas att enligt den äldre bilagan skulle miljösanktionsavgift bl.a. betalas av näringsidkare som utan tillstånd anlade fabrik, annan inrättning eller annan miljöfarlig verksamhet som angetts i bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet. Avgifts- beloppen uppgick till mellan och . lydelse av bilagan till förordningen om miljösanktionsavgifter fanns nämnda överträdelse inte med. Däremot belades det i den nya bilagan med miljösanktionsavgift bl.a. att utan tillstånd inrätta en avloppsanordning när krav på tillstånd föreskrevs i förordningen om miljöfarlig verksamhet. Avgiften uppgår till . ersattes förordningen (1998:950) om miljösank- tionsavgifter med en ny förordning (2012:259) om miljösanktions- avgifter. I korthet innebar ändringen att bilagan till den tidigare förordningen togs bort och att det nu direkt i förordningen anges beloppen (miljösanktionsavgift) för olika överträdelser. Vidare innebar ändringen att nya miljösanktionsavgifter infördes för över- trädelser av EU-förordningen nr 1005/2009 om ozonnedbrytande Kartläggning av det specialstraffrättsliga området ämnen (8 kap. 1 §) och EU-förordningen nr 1107/2009 om ut- släppande av växtskyddsmedel på marknaden. 4.13.2Avgaser, buller, gaturenhållning m.m. De författningar som kommer att beröras i det följande är lagen (1998:1707) om åtgärder mot buller och avgaser från mobila maskiner, avgasreningslagen (2011:318), drivmedelslagen (2011:319), lagen (1998:814) med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning, terrängkörningslagen (1975:1313), förordning (1993:1053) om användning av vattenskoter, lagen (1975:1083) om uppgifts- skyldighet rörande mottagande av olja och lagen (2004:1199) om handel med utsläppsrätter. infördes lagen om åtgärder mot buller och avgaser från mobila maskiner (prop. 1998/99:13). Lagen, som föranleddes av nya EU-regler i det s.k. arbetsmaskinsdirektivet, syftar till att före- bygga att mobila maskiner och motorer till dessa skadar eller orsakar olägenheter för människors hälsa eller för miljön genom utsläpp av avgaser och andra föroreningar samt genom buller (1 §). I lagen straffbeläggs att saluföra mobila maskiner eller motorer till dessa som inte uppfyller föreskrivna krav, att förse en motor till en mobil maskin med märke om att den överensstämmer med ett EU- typgodkännande trots att så inte är fallet, och att ändra eller göra ingrepp i utrustning som reglerar utsläpp av avgaser på en EU- typgodkänd motor till en mobil maskin så att motorn inte längre uppfyller kraven för det typgodkända utförandet. Såväl uppsåtliga som oaktsamma gärningar omfattas av kriminaliseringen. Straff- skalan omfattar böter eller fängelse . Genom införandet (prop. 2010/11:51) av drivmedelslagen och avgasreningslagen delades reglering som tidigare fanns i en lag, lagen (2001:1080) om motorfordons avgasrening och motor- bränslen, upp på två lagar. Bakgrunden till den ändrade lagstift- ningen var att regelverket behövde anpassas till nya EU-bestäm- melser på området. Samma skäl hade föranlett tillkomsten av såväl lagen om motorfordons avgasrening och motorbränslen, som dess föregångare, bilavgaslagen (1986:1386). Straffbestämmelserna i drivmedelslagen (25 §) och avgasrenings- lagen (38 §) motsvarar straffbestämmelserna som fanns i lagen om motorfordons avgasrening och motorbränslen (27 respektive 27 a §§). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I drivmedelslagen straffbeläggs att uppsåtligen eller av oaktsam- het bryta mot lagens förbud mot att saluföra bensin eller diesel- bränsle som inte uppfyller kraven för vissa miljöklasser. Straff- skalan omfattar böter eller fängelse i högst . När denna straff- bestämmelse togs in i lagen om motorfordons avgasrening och motorbränslen ersatte den en äldre bestämmelse i (prop. 2001/02:31). Enligt straffbestämmelsen i avgasreningslagen stadgas böter bl.a. för den som med uppsåt eller av oaktsamhet i samband med ett typgodkännandeförfarande undanhåller en uppgift, lämnar en oriktig uppgift, förfalskar ett testresultat m.m. och därigenom bryter mot tillverkarens skyldigheter enligt vissa EU-förordningar. Kriminali- seringen av de gärningar som omfattas av avgasreningslagens straff- bestämmelse tillkom (prop. 2009/10:35). Lagen med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skylt- ning tillkom med (prop. 1997/98:45). I lagen sammanfördes ett antal bestämmelser som hade funnits i renhåll- ningslagen och i naturvårdslagen och som inte ansågs passa in i . Gemensamt för bestämmelserna är att de rör frågor om säkerhet och snygghet på allmänna platser eller annars utom- hus, t.ex. strövområden och andra naturområden, eller tomter. Vissa av bestämmelserna, som härrör från naturvårdslagen, har också ett vidare syfte i det avseendet att de avser att skydda land- skapsbilden. (Se a. prop. Straffbestämmelserna i lagen (14 §) härrör från de båda ovan nämnda lagarna. Vad som är kriminaliserat är t.ex. att som fastig- hetsägare uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgöra vissa före- skrivna skyldigheter angående gaturenhållning, snöröjning m.m. Att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot föreskrivet till- ståndskrav för varaktig uppsättning utomhus av bl.a. reklamskyltar, är ett annat exempel på en straffsanktionerad gärning. Straffskalan upptar enbart böter. Terrängkörningslagen, som trädde 1976, syftar främst till att skydda mark och vegetation mot skador. Den innehåller bl.a. generellt förbud mot körning för annat ändamål än jordbruk och skogsbruk i terräng med motordrivet fordon på barmark. I lagen stadgas böter för uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av för- bud mot körning i terräng. fall är undantagna från ansvar. I förordningen om användning av vattenskoter, som infördes , straffbeläggs med penningböter bl.a. överträdelser av förord- ningens bestämmelser om var vattenskotrar får användas och hur Kartläggning av det specialstraffrättsliga området framförande av vattenskotrar ska ske.