sou · H1B360 · 2013-08-23 00:00:00 — Den rädsla och oro som finns bland många fårproducenter är befogad på så sätt att får och lamm är de tamdjur som påverkas allra mest av dödade, skadade och saknade djur till följd av rovdjur. De största ekonomiska skadorna till följd av rovdjur kan kopplas till nedgång i produktionen och ökad arbetsbörda. Ändå är det bara en liten del av alla producenter som faktiskt drabbas av skador, vilket innebär att konsekvenser för fårnäringen i stor utsträckning handlar om fördelningseffekter – vissa producenter kan drabbas mycket hårt av rovdjursangrepp men som grupp betraktad ser vi baserat på litteraturen inga entydiga tecken på att en ökad rovdjursförekomst i sig skulle leda till omfattande nedläggningar inom näringen. Den här frågan bör dock utredas vidare utifrån scenarier kring ökningar av rovdjursstammarna och i kontakt med näringen. Påverkande faktorer är t.ex. rovdjurens fördelning över landet vid en ökning, vilka rovdjur som ökar samt den ekonomiska känsligheten hos näringen. Värt att notera i sammanhanget är dock fårbetningens bidrag till biologisk mångfald, som kan påverkas negativt om fårnäring tvingas upphöra. Vidare har svensk lamm- och fårproduktion en betydelse i termer av att bibehålla en nationell produktion av kött. Om produktionen påverkas negativt av ökade rovdjursbestånd kan det därmed förväntas att en välfärdsförlust inträffar då färre konsumenter får tillgång till svenskt lamm- och fårkött. Ett intressant resultat från en enkätundersökning till fårägare var att andelen fårägare som vill att rovdjursstammarna ska vara av samma storlek som eller öka är lika stor som den andel som vill att de ska minska eller försvinna, dvs. det fanns inget som helt entydigt pekade på ett kompakt motstånd till rovdjur inom gruppen. Ett annat viktigt resultat var att det bland fårägarna finns ett samband mellan graden av acceptans för varg och lodjur i sin närhet och huruvida fårägaren har fått bidrag till rovdjursstängsel, eller inte. Om fårägaren har fått nödvändigt ekonomiskt stöd finns även en större acceptans. Slutsatsen som kan dras av detta är att om det är önskvärt att acceptansen för rovdjur ökar inom grupper som påverkas negativt av rovdjur så verkar det vara av stor vikt att nödvändigt ekonomiskt stöd från samhället finns på plats. Fäbodbruket utgör en del av det vidare begreppet utmarksbete. Fäbodbruk och övrigt utmarksbete har en flertusenårig historik i vårt land och har i olika former tidigare varit mycket omfattande: från skärgårdsområden, hed- och skogslandskapen och upp i fjälltrakterna. finns i omkring 200 aktiva fäbodar med djur- hållning i någon form. Huvuddelen av dessa fäbodar ligger i och , Även , och har ett antal aktiva fäbodar (SOU, 2012:22; , 2003). Det finns också enstaka fäbodar i och . De stora rovdjuren förekommer mer eller mindre i samtliga dessa län. Fäbodbruk utgör en delverksamhet i ett som regel året-runt verksamt småjordbruk. Fäbodbruk kännetecknas i huvudsak av en typ av gårdsbruk där gårdens nötdjur, getter och får tas till utmarksbete . Eftersom betet vanligtvis sker på areellt vidsträckta skogs- eller fjällområden på långt avstånd från hemgården, uppförs en sommargård med bland annat boende-, stall- och mjölktillverkningsbyggnader, den så kallade fäbodbebyggelsen. På grund av det fria betet är fäbodbruket mer sårbart för rovdjursangrepp än konventionell djurhållning. Därmed kan rovdjursförekomst påverka fäbodbruket och dess djurhållning (, 2012; , 2003; SOU, 2012:22). Utmarksbetet utnyttjar den ekosystemtjänst som genereras av naturligt växande grödor. På så sätt kan produktionsmetoden anses vara långsiktigt hållbar. (in press) menar att potentialen att utöka utmarksbetet är stor och att detta är en betydande potentiell samhällsekonomisk tillgångspost. Vidare genereras ekosystemtjänster av betningen på så sätt att biodiversitet genereras. Fäbodbruket besitter också ett viktigt biologiskt kulturarv (, 2011; , 2003; , 2010). är fäbodbruket hårt ansträngt och rovdjursförekomst anses vara ett allvarligt hot mot näringen (, Föreningen , pers. 5.2.2.2 Kvalitativ identifiering av konsekvenser För fäbodbrukare kan flertalet konsekvenser uppstå vid närvaro av något av de stora rovdjuren björn, järv, lodjur och varg. De kostnader som beskrivs nedan antas uppstå till följd av ett ökningsscenario. I ett minskningsscenario är det rimligt att konsekvensen blir det omvända (kvalitativt). Konsekvenserna är sammanslaget listade för samtliga rovdjur. Dessa konsekvenser beskrivs utförligare under avsnitt 5.2.2.3. Här presenteras en fördjupning av de konsekvenser som listades i tabell 5.2.2.2, ovan. Från näringen beskrivs att björn och varg har störst effekt på fäbodbrukets djurhållning. Lodjur orsakar konsekvenser i vissa enskilda områden. Järven är inget stort problem för fäbodbruket i . Däremot ser brukare att järvens spridning söderut, till exempel orsakat av en ökning i antal, kan ha en negativ inverkan på fäbodverksamheten (, 2003; et al, 2000). Enligt en representant för näringen (, pers. har ett stort antal fäbodbruk tvingats att helt eller delvis avveckla sin verksamhet på grund av rovdjursförekomst under . Rovdjursnärvaro kan ha en effekt på det kött som produceras. som förlorar sin moder, och inte naturligt ersätter sitt diande hos något annat får eller på konstgjord väg, har generellt lägre slaktvikt än andra lamm. Det också visat sig att lamm på bete i områden med björn och varg har en lägre slaktvikt än lamm i områden utan närvaro av dessa rovdjur. Det uppkommer även konsekvenser för får och tackor om de förlorar sina lamm. Dels kan de få juverinflammation och dels en större ackumulation av fett, eftersom de förlorat lamm som diar. En större fettmängd ger ett lägre marknadspris för fårköttet, och därmed sänks den förväntade inkomsten för djurägaren (Asheim och Mysterud, 2004; Asheim och Eik, 2005). Enligt näringen (, pers. så är det de indirekta skadorna som är av störst betydelse för de kvarvarande brukarna och den extensiva betsdriften. I sammanhanget anger man också att det är ett betydande problem att det saknas metoder att hantera dessa frågor samt att värdera dessa följder. Därför finns det skäl att anta att en betydande del av rovdjursbelastningen är något som i praktiken får bäras av de enskilda brukarna. Fördelen med att fäbodarnas djur går på fritt bete är att djuren ges möjlighet att beta en mängd olika grässorter och örter, vilket påverkar smaken på den mjölk och det kött som produceras. Kött från djur på utmarksbete anses av konsumenten vara värt mer, på grund av just denna bättre smak och högre kvalitet. Utmarksbete förväntas även höja omega-3 och omega-6-kvoterna i produkter från djuren, såsom mjölk och kött (Fäbodriksdagen, 2007; Asheim och Eik, 2005; Asheim och Mysterud, 2004). Om det finns stor risk för rovdjursangrepp kan det bli så att brukaren undviker att släppa djuren till betesskogen eller fäboden, varvid fäbodbruket går miste om en kvalitetshöjning av de produkter man ämnar att sälja (, Föreningen , pers. Merarbete (t.ex. ökad tillsyn, eftersök, skyddsjakt) I den situation där djur på bete blivit skrämda av ett rovdjur är det troligt att de tar till flykt. Eftersök och samling av djuren är en kostnad som åläggs djurhållaren, dvs. Kostnaden för detta merarbete kan vara omfattande då sökning och hämtning kan vara en tidskrävande process (Fäbodriksdagen, 2007; , pers. komm.). Även (SOU, 2012:22) fastslår att fäbodbruk i rovdjurstäta områden kräver detta merarbete för djurhållaren. Dels i form av arbete såsom att hålla ihop och flytta hjorden, och dels sökarbete vid faktiskt angrepp eftersom hjorden lätt skingras då ett eller flertalet djur den blivit angripna. En aspekt är också att betesdjuren om de har möjlighet undviker de områden där rovdjuren vistas. Det kan då innebära att de söker sig till andra eller nya betesområden vilket kan vara till olägenhet för brukaren och betesnyttjandet (, pers.komm. En annan form av merarbete är att fäbodens mjölk- och köttdjur blir mer svårskötta då de i kölvattnet av ett rovdjursangrepp eller rovdjursstress tenderar att bli aggressiva, nervösa och skygga. Det kan även uppstå svårigheter med att få djuren dräktiga. sig själva som djurhållare, först och främst, och vill därmed ge djuren möjlighet att på ett tryggt sätt kunna utnyttja betesresursen. Detta syfte och arbete försvåras om djuren känner inte känner sig trygga i sin livsmiljö om än med sin ägare (Fäbodriksdagen, 2007; , pers. Ofrivillig förändring av verksamhetsdriften Som konsekvens av ett ökat antal rovdjur i fäbodområden är det många fäbodbrukare som anpassar sin produktion för att klara av de kostnader som rovdjuren orsakar verksamheten. En yttring av sådan anpassning är den senareläggning av betessläpp som sker ofta för att undvika björnens predation och födosök innan vegetationen utvecklats. På motsvarande sätt tar många brukare hem betesdjuren tidigare för att undvika det då hastigt stegrande födobehovet från vargkullarna. I växande utsträckning måste fäbodbrukarna också sluta med mjölkande djur eftersom störningar och oro skapar stress hos djuren. Vissa byter från mjölktill köttdjur, trots att mjölkproduktion är den produktion som fäbodbruket traditionellt sysslat med. Då predationen är störst på får är det dessa djur man väljer bort i första hand. Andra brukare har fått minska antalet djur för att ha möjlighet att ta in djuren i nattfålla eller lagård. Om brukaren måste avveckla verksamheten så finns möjlighet att använda fastigheten på traditionsenligt sätt och som brukaren önskar. Risken finns också att fastigheten förlorar värde (SOU, 2012:22; , pers. komm). Skadade och dödade djur Konsekvenser av rovdjursnärvaro för fäbodbrukare i uppstår också genom att björn, varg eller lodjur dödar eller skadar betesdjur och enligt (SOU 2012:22) är det relativt vanligt med rovdjursangrepp på fäbodbrukets djur. Skadade och dödade djur är dock enligt näringen inte det största problemet i sammanhanget för de ännu kvarvarande fäbodarna (, pers.komm.). Enligt Viltskadecenters statistik från 2009-2011 är det främst får på fjäll- eller skogsbete som angrips. Fördelningen är sådan att av rovdjursangreppen sker på får, medan består av angrepp mot getter och nötdjur. Enligt Viltskadecenter (2013b) visar även statistik för angrepp på tamdjur på fäbodbete att det främst är får som angrips av rovdjur. Det rovdjur som stod för flest angrepp på fäbodbrukens djur var björn (7 angrepp), följt av varg (5 angrepp), lodjur (2 angrepp) och järv (1 angrepp). Fäbodbrukarna (, pers. uppger att det befintliga ersättningssystemet fungerar hjälpligt för de skadade och dödade djur som återfinns, men att det ibland kan vara svårt att komma överens om rätt värdenivå på andra djur än får och lamm som ersätts enligt schablon. Ersättning för ej återfunna djur har ifrågasatts vid många tillfällen, liksom att det som regel är svårt att få ersättning för indirekta skador. Därför är det ett problem att det inte finns bättre kunskaper för kvantifiering och värdering av indirekta skador. Fäbodbrukarna anger också att det ibland hänvisats till resursbrist för förebyggande åtgärder, och man beskriver även ett starkt behov av att utveckla kunskaperna för bättre fungerande förebyggande åtgärder. Mysterud och (1997) undersökte björnpredation på lamm på utmarksbete i . Djur i tre hjordar försågs med transmittorer i syfte att undersöka vilken dödsorsak som var vanligast för lamm under sommarens utmarksbete. För det första var predationsmönstret mer eller mindre stereotypiskt, vilket implicerar att det vid varje skadetillfälle var det ett ensamt djur (i det här fallet en björn) som verkade. För det andra visade det sig att björnpredation stod för av förlusten av lamm i studieområdet. Men, det är just i som problemet mellan björn och får på fritt bete är som störst. Swenson et al. (1998) och Swenson (2003) menar att problemet med björnpredation i är större än i pga. att antalet norska får på utmarksbete bete är mycket större än antalet får på fäbod i . Mängden får i kan därmed hjälpa till att förklara variationen i födointaget för björnar i och över året. Våren är den period då energiintaget hos norska och svenska björnar liknar varandra till störst del och huvudfödan är då klövvilt och andra klövdjur. livnär sig den svenska björnen främst på annan föda, medan de björnar som befinner sig i har får som huvudföda. Hösten innebär främst bär i den svenska björnens näringsintag medan den norska har både bär och får som huvudföda. är björnen inte aktiv som predator eftersom den då ligger i Sagør et al. (1997) fann inget positivt samband mellan antalet betande får och antalet förlorade får. Däremot fastställer de ett signifikant samband mellan antalet förlorade fritt betande får/tackor och det förväntade antalet björnar i betesområdet. Det samstämmer med vad fäbodbrukarna själv förväntar sig av ett ökat antal björnar: ett ökat antal skulle kunna skapa en situation där björnen kommer närmre bebyggelse och djur. poängterar fäbodbrukarna att det kan finnas mycket björn i ett område utan att det orsakar problem, beroende på om det är för fäbodbruket icke-problematiska individer. I är fäbodbruk inom järvrevir nästan icke-existerande varvid järven inte är något stort problem för fäbodbruket i . Däremot ser brukare att järvens spridning till skogslandet och söderut, till exempel orsakat av en ökning i antal, kan ha negativ inverkan på fäbodverksamheten (, 2003; et al., 2000). Dock rör sig järven allt oftare där det finns varg eftersom den äter rester av vargens byten. Med en ökande rovdjurpopulation kan dock varg och järv bli konkurrenter om föda och då kan fäbodarna drabbas allt mer av järven (, pers. Gällande lodjursnärvaro fastställer et al. (1998) att lodjurspredation på fritt betande får handlar om lodjurets kön snarare om att det specifika djuret skulle vara en problemindivid. För lodjur med tillgång till fritt betande får inom sitt revir visade det sig att lodjurshannar dödar får mer frekvent än honor som de dödar fler djur per tillfälle. Från fäbodbrukarnas sida nämner man dock att det är just en eller ett flertal särskilda problemindivider som orsakar problem då de vistas i närheten av de betande djuren (, 2003; , pers. Närvaro av varg utgör ett problem för fäbodbruket, vilket kan bero på dess årliga jaktcykel och vargfamiljen inte är så aktiv när den har valpar eftersom valparna då diar och inte livnär sig Under slutet av sommaren förändras dock jaktmönstret för flocken då valparna övergår från att dia till att konsumera kött. Beroende på övrig tillgång till bytesdjur påverkas fäbodbruket och dess djur på ett varierande sätt (, pers. Förlust av natur- och kulturvärden De produkter som faller ut av fäbodbruket innefattar inte bara mejeri- och köttprodukter utan här ingår även ekosystemtjänster som bygger på natur- och kulturvärden. Hit hör exempelvis biologisk mångfald, bevarande av kulturhistoriskt värdefulla miljöer, bevarande av lantraser och hotade hävdberoende växter (, 2003; , 2010). Fäbodbruket anses ha ett högt miljövärde i och med den speciella och artrika fauna som ofta omger aktiva fäbodar. Ett bevis på att miljön är värdefull är att fäbodbruk i viss utsträckning bedrivs på mark med skyddsvärda naturtyper, enligt art- och habitatdirektivet (SOU, 2012:22). Dock kan närvaro av rovdjur bidra till att djuren blir betande på slåttervallen istället för att gå ut i skogen till den faktiskt betesmarken. Det ökar betestrycket på slåttervallen vilket förändrar dess flora, vilket kan påverka den biologiska mångfalden på fäboden (, pers. (2011) betonar däremot att det är svårt att svara generellt på frågan gällande vilket betydelse utmarksbete i allmänhet, och fäbodbruk i synnerhet, har spelat för betesskogarnas och fäbodens biologiska mångfald . Han menar att det kanske främst beror på att fäbodbruket förändrats otaliga gånger under de århundraden som denna form av lantbruk funnits i . uttrycker , i linje med (2003) och (2010) att fäboden besitter ett biologiskt kulturarv värt att värna om. Detta arv yttrar sig bland annat i form av de naturtyper, vegetationstyper och artsammansättningar som är speciella för fäboden och dess omgivningar. Exempelvis finns här kulturväxter och växtarter som uppkommit genom förädling och varieteter av vilda växter, men även kreatursraser och andra djur som mer eller mindre gynnas av utmarksbetet. Kulturarv och dess värden kan även uttryckas i bevarandet av lokalsamhällen och den traditionella kunskap som fäbodbrukarna bär med sig. Fäbodbrukarna själva sammanfattar att bevarandet av den traditionella kunskapen är viktig för att vidmakthålla den kulturella mångfalden och värna om samhällets olika kulturella identiteter. Om fäboden har möjlighet att leva vidare överförs och bevaras det kulturarv som fäboden enligt tradition utgör. Denna traditionella kunskap innefattar flera komponenter, men några av de mest grundläggande är djurhållning, livsmedelshantering, nyttjande av skog, mark och byggnader samt naturahushållning med ett ekologiskt långsiktigt hållbart levnadssätt (Fäbodriksdagen, 2007). Hur förekomsten av de fyra stora rovdjuren påverkar natur och kulturvärden, genom fäbodbruket, är svårbedömt. Lokalt sett kan givetvis natur- och kulturhistoria påverkas av en förändrad, eller avvecklad, drift på de ca 200 fäbodar som finns i men omfattningen av denna effekt samt rovdjurens betydelse för effekten är svår att kvantifiera. Om en ökad rovdjursförekomst leder till försämrade förutsättningar för fäboddrift och utmarksbete så begränsas också på ett grundläggande plan möjligheterna att bevara fäbodkulturen och angränsande värden, vilka är värdefulla både för samhället i stort och för de individer som bedriver fäbodbruk. Kulturvärden låter sig dock ofta inte lätt beskrivas i samhällsekonomiska termer. Vidare är de psykosociala aspekterna en faktor som är svårmätbar. Fäbodbrukarna själva beskriver situationen såhär: De enskilda som ägnar sitt liv för dessa verksamheter påverkas naturligtvis i sin självbild och i sin ställning i samhället genom den roll man tilldelas och det utrymme fäbodbruket får i förhållande till, som exempel, rovdjurspolitiken. Graden av tillerkännande, de villkor man ges och det livsutrymme man i praktiken tilldelas har en avgörande betydelse för de enskildas välbefinnande, kulturella medvetenhet och stolthet samt naturligtvis på rekryteringen till dessa verksamheter. Den livssituation som så framträder har betydelse också för dessa människors välbefinnande. Det gäller på ett grundläggande plan, och det gäller explicit när man möter rovdjurspolitikens konkreta och ibland dramatiska skeenden med skadade och dödade djur och de följder det kan få. Dels genom en stundom social marginalisering, men också genom en belastning i den psykosociala arbets- och livssituationen i och med att man har svårt att själv påverka dessa faktorer. Och för framtiden finns förstås också den väsentliga frågan om ungdomarna kan känna tillförsikt och identifiera skäliga möjligheter och en rimlig livssituation i vägvalet att ägna sina liv åt detta kulturarv med aktivt småjordbruk och fäbodddrift. För att belysa de potentiella konsekvenserna för en enskild fäbodbrukare av rovdjursangrepp lyfts nedan fram ett exempel på skadeberäkning efter ett vargangrepp mot dikor i , 2009. Det bör noteras att det här angreppet inte nödvändigtvis är representativt för samtliga rovdjursangrepp mot djur som hålls i fäboddrift. Fäbodbrukaren bedriver köttproduktion och naturvård med dikor. revs en ko och två kalvar. Producenten uppskattar kostnaderna i samband med angreppet enligt nedan. A) 26 djur är ej dräktiga B) Kalv konstateras dödad C) Ökad djurtillsyn E) Merarbete för att samla in stressade djur F) Arbete förknippat med utfodring G) Ökade utgifter för biltransport H) Uteblivna intäkter pga merarbete I) Extra foderkostnader pga förändrad betning De konsekvenser som identifierats ovan kan kopplas till de scenarier som presenteras i avsnitt 4 i syfte att försöka avgöra konsekvensens storlek för intressenten själv och samhället i stort. Fäbodbrukarna själva menar att de indirekta effekterna av rovdjur, i termer av t.ex. försämrad produktion, väger tyngre än effekten från skadade och dödade djur. Sannolikt leder en ökning av populationerna av de respektive djuren – framförallt björn och varg – till en ökad risk för att fäbodbrukarens djur ska skadas eller dödas. , lodjur och varg är predatorer på framförallt får och lamm och med en ökning av dessa rovdjur är det också troligt att angreppen på dessa djur ökar. är inte järven vanligt förekommande i de regioner där fäbodbruk till större del bedrivs, men en ökning i antal kan mycket väl betyda en spridning söderut så att järven blir vanlig i närheten av fäbodar. Då det existerar geografiska skillnader för hur fäbodarna påverkas av de respektive rovdjuren går det också att föreställa sig att effekten av en ökning av rovdjuren skulle fluktuera beroende på hur spridningen sker: verksamhetsidkare i norra delar av landet skulle troligen påverkas mer än södra. Skador och förlust av djur konstateras därför vara en konsekvens som i första hand drabbar enskilda brukare, beroende på om och vilket rovdjur som etablerar sig i fäbodens närområde. Lika individuell är skattningen av hur stora dessa konsekvenser kan tänkas bli i ekonomiska termer. Den risk för skador och förlust av djur som föreligger vid rovdjursnärvaro antas vidare orsaka fäbodbrukaren en hel del merarbete, bland annat i form av sökning, samling och flyttning av betesdjuren. Tidsåtgången för medarbete är dock svårbedömd och inget som undersökningen lyckats fastställa. Därmed är konsekvensens storlek komplicerad att skatta i förhållande till scenarierna i avsnitt 4, men också i förhållande till en totalt sett ökande rovdjurspopulation. Det kan även vara rimligt att anta att tidsåtgången för varje enskild fäbodbrukares merarbete varierar beroende på rovdjur, betesdjur och terräng. Som tidigare konstaterats leder en ökad rovdjursnärvaro till att risken ökar för angrepp på fäbodens djur. Därför är det också möjligt att brukarens val av verksamhet och produktion påverkas då fäboden ska vara lönsam att driva. Här verkar det inte gå att kvantifiera de respektive rovdjurens effekt, men en ökning i samtliga djur (var för sig eller totalt sett) kan leda till att fäbodbrukare i högre utsträckning frångår mjölkproduktion till fördel för köttproduktion, samt att fler djur hålls i nattfålla eller betandes på slåttervallen. De ovan nämna effekterna för verksamhetsdriften kan i sin tur leda till en försämrad produktion. Vidare -- relativt ökningsscenarierna i avsnitt 4 kan konsekvenserna förväntas bli att brukarens mjölk och kött får en generellt lägre kvalitetsgrad, beroende på vilken typ av livsmedelsproduktion som fäboden bedriver. Om brukaren förändrar sin verksamhet så att utmarksbetet minskar till förmån för slåttervallsbete riskerar smak och kvalitet på den produkt som produceras att försämras eftersom djuren går miste om att beta värdefulla grässorter och örter. Rovdjurens isolerade effekt på risken att behöva avveckla verksamheten är dock svårbedömd. Storleken på de ekonomiska konsekvenserna som rovdjuren orsakar förväntas variera mellan varje enskilt bruk, vilket grundar sig i att det är individuellt från fäbod till fäbod vilket i vilken omfattning man drabbas av ett eller flera av rovdjuren. Dock anger fäbodbrukarna själva att de flesta brukare redan förändrat sin drift och/eller djurhållning som konsekvens av rovdjursnärvaro. En avslutande konsekvens, som kan tänkas falla ut som en positiv biprodukt av ett aktivt fäbodbruk, och påverkas negativt av ökningar i rovdjurspopulationerna, är natur- och kulturvärden. nämndes att en ökning av rovdjurstätheten kan ha effekt på driftsformen och i yttersta fallet kan bruket avvecklas helt, vilket skulle kunna förändra förutsättningarna för dessa värden att bestå.