sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Detta avser framför allt fall där det inträffar någon omständighet, efter det att riksåklagaren fått ärendet, som om den hade förelegat vid tiden för regerings prövning skulle ha föranlett avslag.21 Detta är en fråga som riksåklagaren inte får dele- gera till annan åklagare. Huvudregeln är dock att riksåklagaren eller förordnad allmän åklagare enligt 23 § IVF hos ansöker om rättens prövning av framställningen och att, om fram- ställningen bifalls, ny påföljd bestäms (9 och 35 §§ IVL). Riksåklagaren ska underrätta myndigheten i den andra staten om åtgärd som han vidtagit på grund av framställningen. Han ska också underrätta myndigheten när rättens avgörande i mål enligt 9 § IVL har vunnit laga kraft (6 § IVF). 1972:98 s. 115. Handläggningen sker enligt reglerna i om rätte- gången i brottmål. Rättens avgörande av saken sker genom dom (9 § första stycket IVL). Hänvisningen till bestäm- melser gäller både de allmänna reglerna om rättegången i brottmål och de särskilda reglerna om rättegången i olika instanser. Tings- rättens avgörande i målet kan alltså överklagas på vanligt sätt.22 Vid förhandlingen ska den dömde höras personligen, om han eller hon begär det. Är den dömde berövad friheten i den stat där domen meddelats, får dock förhandlingen äga rum i den dömdes frånvaro, även om han begärt att bli hörd personligen (9 § andra stycket IVL). Avsikten med undantaget är att den dömde inte ska överföras till förrän domstolen har godkänt framställningen.23 Rätten ska göra ytterligare en prövning av om det föreligger något hinder mot överförande av verkställigheten. De vägransgrun- der som prövas exklusivt av regeringen, dvs. hinder enligt 5 § andra stycket 8 och 6 § första stycket 1, 4, 5 eller 6 ska dock rätten inte pröva (10 § första stycket IVL). Domstolen är beträffande övriga grunder inte bunden av regeringens bedömning, som i princip inte innebär annat än ett konstaterande att det inte finns hinder mot att framställningen underkastas domstolsprövning.24 Om rätten kommer fram till att framställningen ska bifallas, ska den ersätta den ådömda påföljden med den påföljd som enligt svensk lag skulle ha ådömts för samma brott i . Domstolen är därvid bunden av den andra statens bedömning av skuldfrågan (10 § andra stycket och 11 § första stycket IVL). Om förhandling i saken har ägt rum i den dömdes frånvaro, får dock ny påföljd inte bestämmas förrän den dömde varit i tillfälle att bli personligen hörd i rätten (11 § andra stycket IVL). Den nya påföljden kan vara av annat slag eller annan varaktighet än den ursprungliga domen.25 Vid bestämmande av ny påföljd gäller endast den begränsningen att påföljden inte får bli strängare än påföljden i den utländska domen. Detta gäller även om den ådömda påföljden är lindrigare än den lindrigaste påföljd som enligt svensk lag kan följa på brotten (12 § IVL). Den nya påföljden, ska med hän- syn till samtliga omständigheter som har betydelse för verkställig- heten, bestämmas så att den dömdes situation vid verkställigheten 1972:98 s. 115. 1972:98 s. 116. 1972:98 s. 116. 1972:98 s. 117. här i landet inte blir sämre än den skulle ha varit om domen verk- ställts i domslandet.26 Vid bestämmande av påföljden ska rätten, i den mån det kan ske, beakta och räkna den dömde till godo dels vad den dömde kan ha utstått av den påföljd som ådömts genom den utländska domen, dels den tid som han eller hon varit anhållen eller häktad i den andra staten eller här i landet. Rätten får därvid bestäm- ma lindrigare straff än vad som är stadgat för gärningen eller helt efterge påföljden (13 § IVL). Den nya påföljden blir likställd med en dom i vanligt brottmål. Bestämmelsen i 15 § IVL om att svensk lag ska tillämpas vid be- dömning av vilket straff som är stadgat för eller kan följa på visst brott, har bedömts nödvändig för att domstolen inte ska behöva tveka om vilket lands strafflag som ska vara avgörande i processuellt hän- seende.27 Särskilt förfarande vid utevarodom I 19–22 §§ IVL finns särskilda bestämmelser om förfarandet vid utevarodom. Med utevarodom förstås enligt 4 § andra stycket IVL dom eller annat avgörande, vars verkställighet ska prövas enligt brott- målsdomskonventionen, som meddelats här i landet eller i främmande stat av domstol eller annan myndighet utan att den dömde eller den mot vilket beslut om förverkande riktats har varit personligen när- varande vid förhandling i saken inför domstol. Det särskilda förfarandet tillämpas enbart om utevarodomen med- delats på talan av annan än den dömde (19 § IVL). Undantag görs alltså för en dom som har meddelats efter talan av den dömde. I första hand avses fall då en utevarodom har meddelats av en högre instans. I vissa stater kan samma instans ompröva ett tidigare av- görande. Undantaget omfattar även den situationen att det efter om- prövning på den dömdes begäran domen fastställs eller ny dom meddelas i den dömdes frånvaro.28 När en framställning om verkställighet av utevarodom enligt 8 § IVL överlämnats till riksåklagaren, ska den dömde personligen del- ges domen och underrättas om att han eller hon från delfåendet kan begära omprövning av domen (opposition). Begär den dömde inte opposition inom föreskriven tid, tillämpas förfa- 1972:98 s. 117 f. 1972:98 s. 120. 1972:98 s. 124. randet enligt 9–16 §§ (20 § första stycket IVL). Vid delgivningen av utevarodomen ska den dömde underrättas om att fram- ställning om verkställighet av domen har gjorts enligt IVL, att han kan anhängiggöra talan om omprövning (opposition) antingen hos domstol i den stat som har meddelat domen eller hos svensk dom- stol, vad han har att iakttaga vid opposition, och rättsverkningarna av att oppositionen inte görs inom föreskriven tid (8 § IVF). Ett exemplar av underrättelsen ska vidare sändas till myndigheten i den andra staten. Underrättelsen ska av riksåklagaren skickas till Justitie- departementet som vidarebefordrar den till den andra staten. Even- tuell översättning ombesörjs av (8 § och 24 § IVF). Om den dömde anför opposition inom föreskriven tid med be- gäran att talan prövas av behörig domstol i den andra staten, ska riksåklagaren överlämna handlingarna i ärendet till Justitiedeparte- mentet, som sänder över handlingarna till behörig myndighet i den andra staten (20 § andra stycket IVL). Om den utländska domstolen tar upp opposition till saklig prövning förfaller framställningen om verkställighet av påföljden. Avvisar den utländska domen opposi- tionen och domen vinner laga kraft, tillämpas förfarandet enligt 9– 16 §§ IVL (22 § IVL). Om den dömde vid oppositionen begär prövning vid svensk dom- stol eller inte anger var prövningen ska ske, ska riksåklagaren vid ansöka om förhandling för prövning av den dömdes talan (20 § andra stycket och 35 § IVL). Rätten kallar därefter till förhandling. Förhandlingen får inte, utan den dömdes samtycke, hållas förrän förflutit från det den dömde personligen delgivits kallelsen. Om den dömde uteblir från förhandlingen eller om rätten av annat skäl finner att opposi- tionen inte kan tas upp till prövning, ska den dömdes talan avvisas. Exempel på annat skäl är om den dömde återkallar sin talan eller då närmare utredning visar att den aktuella domen inte kan betecknas som en utevarodom.29 När avvisningsbeslutet vunnit laga kraft tilläm- pas förfarandet enligt 9–16 §§ IVL (21 § första och andra stycket IVL). Om rätten ska ompröva utevarodomen ska rätten göra en ny prövning i sak av målet i dess helhet enligt svensk lag (21 § tredje stycket IVL).30 Detta är alltså ett undantag från huvudprincipen om att en ny prövning av skuldfrågan inte får göras. Av 21 § IVL fram- 1972:98 s. 126. 1972:98 s. 126. går vad rätten har att beakta vid sin prövning bl.a. att bestämmelser om jurisdiktion, åtal och åtalspreskription inte utgör hinder mot om- prövning av målet. Den svenska domstolen är oförhindrad att döma till strängare påföljd än vad som ålagts av den främmande statens domstol.31 En sådan omprövning i domstol är i praktiken mycket ovanlig. När det har förekommit har det dock varit problematiskt på grund exempelvis av att målsäganden och vittnen befinner sig i den andra staten samt att det gått sedan det åtalade brottet. Om en stat som har tillträtt brottmålsdomskonventionen har med- delat att den har för avsikt att göra en framställ- ning, eller om en sådan framställning gjorts, så kan riksåklagaren under vissa förutsättningar anhålla den dömde. Dessa bestämmelser syftar till att säkerställa den dömdes närvaro vid den förhandling som ska ske inför domstol för att bl.a. omvandla påföljden. Förutsätt- ningarna är att det enligt svensk lag kan följa fängelse eller däröver på brott motsvarande den gärning påföljden avser och det finns risk för att den dömde ska avvika eller, då fråga är om utevaro- dom, att han undanröjer bevis. På ansökan av åklagaren kan rätten, under motsvarande förutsättningar besluta om häktning, reseförbud eller anmälningsskyldighet. Reseförbud eller anmälningsskyldighet får beslutas även om det svåraste straff som följer av svensk lag för motsvarande brott är lindrigare än fängelse . Oberoende av brottets beskaffenhet får den dömde anhållas, häktas eller underkastas reseförbud eller anmälningsskyldighet, om han saknar hemvist i och det finns risk för att han genom att bege sig från landet undandrar sig påföljd (17 § första stycket IVL). I 17 § andra stycket IVL finns hänvisning till vilka delar av 24 och 25 kap. som är tillämpliga. Vid tillämpningen av 24 och 25 kap. bör vad som där föreskrivs om tid för åtals väckande gälla tid för ansökan enligt 9 § IVL.32 1972:98 s. 127. 1972:98 s. 123 f. Verkställighet regleras på samma sätt som när överförandekonven- tionen tillämpas, se avsnitt 3.2.1 under rubriken verkställighet. Bestämmelsen i 23 § första stycket IVL innebär skydd för den dömde mot rättsliga åtgärder i form av åtal och andra frihetsberö- vanden på grund av tidigare brottslighet då verkställighet av påföljd överförs till och den dömde är berövad friheten i den andra staten. Förbudet mot rättsliga åtgärder avser i princip varje inskränk- ning av den personliga friheten som föranleds av ett tidigare brott. Bestämmelsen utgör emellertid inte hinder mot omhändertagande som innebär frihetsberövande, t.ex. psykiatrisk tvångsvård, när helt andra omständigheter än de dömdes föregående brottslighet moti- verar sådan åtgärd.33 Undantag från specialitetsprincipen gäller om den behöriga myn- digheten i den andra staten lämnat tillstånd till åtgärden eller den dömde av haft möj- lighet att lämna landet men inte gjort detta eller efter att ha lämnat landet frivilligt återvänt hit. Vidare utgör principen inte hinder mot att åtgärder vidtas för att verkställa beslut om den dömdes avvisning eller utvisning eller för att avbryta åtalspreskription (23 § första och andra styckena IVL). 3.2.3Andra överenskommelser och förordnande för visst fall De andra överenskommelser som avser verkställighet av frihets- berövande påföljder är överenskommelsen mellan och och överenskommelsen mellan och . Fängelsestraff får enligt dessa verk- ställas i om påföljden har dömts ut eller beslutats i den andra staten (21 § första stycket IVF). Förfarandet enligt överförande- konventionen ska i dessa fall tillämpas (21 § tredje stycket IVF). Även om det inte finns någon överenskommelse med viss stat om överförande av straffverkställighet, kan det finnas starka skäl, exempelvis humanitära, sociala eller liknande, att i ett konkret fall 1972:98 s. 128. kunna föra över verkställighet av en utländsk påföljd till . Regeringen kan förordna om ett sådant överförande om synnerliga skäl föreligger (3 § IVL). Ett sådant förordnande kan i och för sig avse flera än ett fall men måste avse konkreta och i förordnandet angivna fall. Förordnandet får alltså inte vara av generell natur.34 Ett sådant ärende initieras ofta genom den dömde via den svenska ambassaden. När det gäller själva förfarandet meddelar regeringen i sitt förordnande bestämmelser om prövningen av frågan om verk- ställighet. Detta knyter normalt an till brottmålsdomskonventionen eller överförandekonventionen. Förfarandet för överförande av verkställighet av frihetsstraff ut- dömt i , , eller till är betydligt enklare än vad som gäller i IVL. Bestämmelser om förfarandet och beslutsordningen finns i 5–7, 24–26, 26 a–d och 28–31 §§ NVL och 5, 5 a, 5 b, och 9 §§ NVF. Framställning om verkställighet av en nordisk dom om frihetsstraff i Överförande av verkställighet av frihetsstraff förutsätter alltid att en framställning om detta görs av myndigheten i domslandet till myn- digheten i den verkställande staten. En framställning om överförande av frihetsstraff från en annan nordisk stat prövas av Kriminalvården (25 § NVL). Handläggningen av framställningen sker genom direktkontakt med Kriminalvården i de andra nordiska staterna och i genom Klientkontoret. Om framställningen inte innehåller tillräckliga uppgifter för att bedöma ärendet, ska sådana begäras hos den myndighet som gjort framställningen (5 § NVF). 1972:98 s. 108. Användningen av tvångsmedel regleras i 5 a–5 c §§ NVL och 5 a och 5 b §§ NVF. Bestämmelserna motsvarar i stort de som finns i 25 c–25 e §§ IVL avseende överförandekonventionen. Om en dömd person som genom att fly till försöker att helt eller delvis undandra sig verkställighet av ett frihetsstraff och fallet kan föranleda framställning om överförande av verkställighet, får den dömde, på begäran av den andra staten, anhållas och häktas om det finns risk för att vederbörande avviker eller på annat sätt undandrar sig verkställighet av påföljden. Ett sådant beslut får även meddelas efter det att framställningen om överförande av verkstäl- lighet gjorts eller beviljats (5 a § första stycket NVL). Om syftet kan uppnås genom reseförbud eller anmälningsskyldighet kan i stället ett beslut om sådant tvångsmedel meddelas (5 b § NVL). En begäran om tvångsmedel ges in av domslandet till Kriminal- vården som i sin tur överlämnar begäran till Riksåklagaren eller, om den dömdes vistelseort är känd, till den åklagare inom vars område den dömde har sin hemvist (5 a § NVF). Kriminalvården ska hållas underrättad om de åtgärder som vidtas till följd av begäran. Kriminal- vården har att underrätta domslandet om vilka åtgärder som vidtagits och att beslutade tvångsåtgärder hävs om inte en framställning om överförande av verkställighet görs från beslutet om tvångsmedel (5 b § NVF). Beträffande tvångsåtgärderna gäller vad som föreskrivs i rätte- gångsbalken om brottmål. Det är dock endast en begränsad del av bestämmelserna i 24 och 25 kap. som tillämpas (5 a § andra stycket och 5 b § NVL). Enligt 36 § NVL kan offent- ligt biträde förordnas i ärenden där 5 a och b §§ tillämpas. Vad som i föreskrivs om offentlig försvarare ska tillämpas beträffande offentligt biträde. Vid frihetsberövande torde det, utom i rena undantagsfall, finnas behov av biträde.35 Tvångsåtgärderna gäller till dess ärendet om överförande av verk- ställighet har avgjorts eller, om framställningen bifalls, till dess att påföljden har börjat verkställas i om beslutet inte hävts (5 c § första stycket NVL). Om beslut om tvångs- medel fattas före en framställning gjorts, ska åklagaren eller rätten häva beslutet om inte en framställning om överförande av verkställig- het görs (5 c § andra stycket NVL). 1999/2000:45 s. 39. den dömde varit häktad eller anhållen ska avräknas från det straff som ska verkställas (5 c § tredje stycket NVL). Kriminalvårdens beslut och överklagande Om framställningen bifalls omvandlas straffet till fängelse på lika (6 § NVL). Kriminalvårdens beslut överklagas hos allmän förvaltningsdom- stol. Beträffande överklagande och omprövning se avsnitt 3.1.2 under rubriken slutligt beslut om överförande av straffverkställighet och överklagande. Överförande av den dömde Det finns inte någon reglering i NVL om vem som bär ansvaret för att hämta personer som ska verkställa frihetsstraff i . Utred- ningen om transporter av frihetsberövade personer har föreslagit att det i NVL tas in en bestämmelse som innebär att om en frihets- berövande påföljd enligt 5 § ska verkställas i , ska polismyn- digheten se till att den dömde förs hit.36 Straffet verkställs som om det hade ådömts genom en svensk laga- kraftvunnen dom. Om straffet har börjat verkställas i den stat, där domen meddelats, ska strafftiden räknas från verkställighetens början i den staten (7 § NVL). Uppkommer sedan framställningen bifallits fråga om hinder mot verkställighet på grund av preskription, ska denna fråga prövas en- ligt lagen i den stat, där domen meddelats. Bestämmelser i svensk lag om nåd i brottmål ska såvitt avser verkställighet här, äga mot- svarande tillämpning beträffande dansk, finsk, isländsk och norsk dom. Beslutar den stat som meddelat domen ett beslut om nåd ska detta gälla här (31 § NVL). 36 SOU 2011:7 s. 461. 3.2.5Överförande av verkställigheten till följd av en europeisk arresteringsorder Som redogjorts för i avsnitt 2.4.3 kan det i två situationer vid be- gäran om överlämnande enligt en arresteringsorder bli aktuellt att överföra verkställigheten av en utländsk dom om frihetsberövande påföljd till (2 kap. 6 § och 3 kap. 2 § lagen om en europeisk arresteringsorder). Vid lagstiftningsarbetet fann regeringen det olämpligt att införliva regler om överförande av straffverkställighet i IVL utan valde att införa bestämmelser härom i bl.a. 7 kap. lagen om en europeisk arresteringsorder.37 Beslut om överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljd Har rätten med stöd av 2 kap. 6 § avslagit en begäran om överläm- nande, ska den ansvariga myndigheten i besluta om över- förande av verkställigheten hit, om inte den utfärdande medlems- staten motsätter sig det (7 kap. 1 § första stycket). Vidare ska när någon som har överlämnats från ska återföras i enlighet med ett sådant villkor som avses i 3 kap. 2 §, den ansvariga myndigheten i besluta om överförande av verkställigheten av påföljden hit (7 kap. 2 § första stycket). De ansvariga myndigheterna är Kriminalvården, vid fängelse, , vid rättspsykiatrisk vård, och Statens institutions- styrelse, vid sluten ungdomsvård (23 § från-förordningen). Dessa myndigheter har att fatta beslut som går ut på att få in den dömda personen i det svenska verkställighetssystemet. De ska inte pröva om det finns förutsättningar för att verkställigheten ska ske i . Det grundläggande beslutet – att avslå en begäran om överläm- nande för att verkställigheten ska ske här eller att ställa villkor om att personen ska få avtjäna påföljden i – har redan fattats av domstol. Om den ansvariga myndigheten behöver ytterligare information för att kunna fatta beslutet om överförande av verkställigheten till , kan den kontakta behöriga myndigheter i domslandet eller via åklagaren begära den kompletterande informationen. Om det krävs för att verkställigheten ska kunna ske i , får den ansvariga myndigheten, när den beslutar om överförande av verkställigheten av påföljden i , antingen själv meddela de 2003/04:7 s. 144 f. närmare föreskrifter som behövs eller överlämna åt åklagaren att göra en framställning hos rätten om att ny påföljd ska bestämmas (7 kap. 3 § ). Bestämmelsen har sin förebild i § IVL. Enligt förarbetena torde verkställigheten i flertalet fall kunna över- föras till utan att det meddelas närmare föreskrifter eller att det sker påföljdsomvandling. Närmare föreskrifter kan dock behöva meddelas, om det till den utländska påföljden finns en motsvarig- het i svensk lag, men där den utländska påföljden inte direkt låter sig verkställas i någon av de verkställighetsformer som förekommer enligt svensk lag, exempelvis sluten ungdomsvård. Om den utländska påföljden saknar motsvarighet i svensk lag kan påföljdsomvandling bli nödvändig, exempelvis vid påföljdsformer för psykiskt störda lag- överträdare.38 Vid påföljdsomvandling ska rätten i en ny dom bestämma en fri- hetsberövande påföljd som motsvarar den utländska påföljden, sär- skilt i fråga om dess art och längd. Med påföljdens längd avses främst frågan om hur lång verkställighetstid det utländska straffet innebär med beaktande av när villkorlig frigivning kan antas ske. Den nya påföljden får inte vara strängare än den utländska påföljden. Frihets- berövanden som föregått domen ska tillgodoräknas vid bestäm- mande av längden på den nya påföljden. Prövningen ska inte omfatta frågan om personen har begått gärningen och hur gärningen ska bedömas. Det saknar vid bedömningen betydelse om gärningen inte är straffbar i eller att gärningen inte framstår som straffvärd eller särskilt allvarlig. För rättens handläggning gäller i tillämpliga delar regler, t.ex. i fråga om möjligheten att över- klaga domen. Däremot ska inte bestämmelser om anhållande och häktning tillämpas. I avvaktan på beslutet om överförande av verkställigheten, får den ansvariga myndigheten besluta att den eftersökte eller den som åter- förts till , tas i förvar av polismyndighet. Detta om det behövs för att verkställigheten av påföljden ska kunna påbörjas i . Förvaret upphör så snart myndigheten har beslutat om verkstäl- lighet i . Då ska enligt 7 kap. 4 § påföljden normalt befordras till verkställighet , om inte myndigheten har beslutat 2003/04:7 s. 204 f. något annat.39 Förvar ska anses som tid under vilken den utdömda påföljden verkställts i anstalt (7 kap. 5 § första stycket). Offentligt biträde ska förordnas för den som tas i förvar i ett ärende om överförande eller påföljdsomvandling på- går, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (7 kap. 7 §). Ett sådant fall kan enligt förarbetena vara att förvaret förväntas bli kortvarigt, t.ex. över en helg, eller om den försvarstagne avstår från ett biträde och förvaret inte kan antas komma att dra ut på tiden.40 I 7 kap. 5 § finns hänvisningar till IVL i fråga om verkställighet i av en påföljd som överförts hit. Dessa innebär att beslut om bl.a. nåd eller amnesti som fattas i domslandet innebär att verkställig- heten i ska upphöra (jfr 24 § andra stycket IVL). Vidare ska domen i huvudsak verkställas som om den var en svensk brottmåls- dom (jfr 25 § första stycket IVL). Den dömde får inte åtalas på nytt för en gärning som omfattas av den överförda påföljden (jfr 38 § IVL). Själva beslutet om överförande av verkställigheten kan inte över- klagas. Detta har prövats i tingsrättens beslut om överlämnande. Tingsrättens beslut om överlämnande med villkor om att eventuell frihetsberövande påföljd ska överföras till kan överklagas enligt reglerna om överklagande av domstols beslut i brottmål. Ett beslut att inte bevilja överlämnande när den eftersökte är svensk medborgare och begär att påföljden ska verkställas i får dock inte överklagas (se 5 kap. 2 och 9 §§ lagen om en europeisk arreste- ringsorder). Beslut av den ansvariga myndigheten att meddela närmare före- skrifter, beslut om när verkställigheten ska påbörjas och beslut om förvar överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Beslut av en för- valtningsdomstol gäller om inte annat förordnas. Pröv- ningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. 2003/04:7 s. 203. 2003/04:7 s. 207. Om den ansvariga myndigheten har överlämnat åt åklagare att göra en framställning hos tingsrätten om att ny påföljd ska bestäm- mas är det bestämmelser om rättegången i brottmål som ska tillämpas (7 kap. 3 § andra stycket), dvs. överklagandet reg- leras genom . 3.3Överförande av verkställighet av bötesstraff och beslut om förverkande Det är endast brottmålsdomskonventionen som möjliggör över- förande av verkställighet av bötesstraff till och från . Över- förande av beslut om förverkande möjliggörs däremot genom en rad olika internationella överenskommelser, se avsnitt 2.1.3. Dessa om- fattar delvis olika fordringar och exekutionstitlar. Samtliga innehåller bestämmelser som tillåter tillämpning av andra överenskommelser. Vid sammanfallande tillämpningsområden kan därför Kronofogde- myndigheten i regel välja vilken förverkandekonvention som ska tillämpas. Verkställighet utomlands av svensk brottmålsdom om bötesstraff eller beslut om förverkande