sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Straffbestämmelsen är subsidiär till straffsanktionering som finns i andra författningar. trädde lagen om uppgiftsskyldighet rörande mottagande av olja i kraft. I lagen föreskrivs bl.a. att den som under ett kalenderår i en svensk hamn eller i en annan i belägen anläggning har tagit emot sammanlagt olja som har transporterats sjöledes till hamnen eller anläggningen ska lämna uppgift om den mottagna oljemängden till . Den som underlåter att fullgöra sin uppgiftsskyldighet enligt lagen eller som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktig uppgift kan dömas till böter (5 §). Lagens straffbestämmelse är subsidiär till BrB. Allmänt åtal får väckas endast efter anmälan från . Lagen om handel med utsläppsrätter, som infördes , till- kom för att genomföra EU:s handelsdirektiv (prop. 2004/05:18). Genom lagen infördes ett fullständigt regelverk för ett handels- system för utsläppsrätter avseende koldioxid. Med anledning av ändrade EU-regler har därefter lagens tillämpningsområde vidgats till att omfatta fler växthusgaser (prop. 2009/10:28). Lagen inne- håller bestämmelser om tillstånd, tilldelning, registrering och redo- visning av utsläppsrätter. Straffansvar föreskrivs bl.a. för den som driver en verksamhet som medför utsläpp av växthusgaser utan att verksamheten om- fattas av ett tillstånd och för den som lämnar oriktig eller vilse- ledande uppgift i en ansökan om tillstånd som skulle kunna föran- leda att tillstånd ges på felaktiga grunder (8 kap. 1 §). Såväl upp- såtliga som oaktsamma överträdelser omfattas av straffansvaret. I ringa fall döms dock inte till ansvar. Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse i högst . utvidgades det straffbara området till att även omfatta gärningar som innebär överträdelser av vissa artiklar i EU- förordningen nr 1031/2010 om tidschema, administration och andra aspekter av auktionering av utsläppsrätter för växthusgaser i enlig- het med och rådets direktiv /87/EG om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen. Dessa artiklar reglerar bl.a. insiderhandel, insider- information och otillbörlig marknadspåverkan. Syftet med införandet av de nya straffbestämmelserna var att uppfylla de krav som ovannämnda förordning uppställer (se prop. 2011/12:143 s. 27 och 38 ff.) Vissa överträdelser sanktioneras med avgifter i stället för straff. En verksamhetsutövare, som inte kan överlämna det antal utsläpps- rätter som motsvarar de sammanlagda utsläppen för anläggningen, Kartläggning av det specialstraffrättsliga området ska till staten betala en avgift i förhållande till de utsläpp för vilka utsläppsrätter inte överlämnats. Avgiften uppgår till per ton koldioxid som släpps ut från anläggningen och som verksam- hetsutövaren inte överlämnat utsläppsrätter för. Ansvaret är strikt. I lagen finns inte några bestämmelser om jämkning av avgifts- skyldigheten. Till de specialstraffrättsliga författningar som rör kärnteknisk verk- samhet, strålskydd och liknande hör lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet, lagen (2006:647) om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet, lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m., strål- skyddslagen (1988:220) och atomansvarighetslagen (1968:45). När lagen om kärnteknisk verksamhet trädde 1984 ersatte den bl.a. atomenergilagen (1956:306), lagen (1977:140) om särskilt tillstånd att tillföra kärnreaktor kärnbränsle m.m. (villkors- lagen) och lagen (1980:1123) om offentlig insyn i säkerhetsarbetet vid kärnkraftverken. Lagen syftar till att tillvarata säkerheten vid kärnverksamhet och att möjliggöra att de förpliktelser uppfylls som följer av internationella överenskommelser avseende förhindrande av spridning av kärnvapen (prop. 1983/84:60). Den innehåller bl.a. bestämmelser om uppförande och innehav m.m. av kärntekniska anläggningar samt befattning med kärnämnen och kärnavfall. Vid tillkomsten av lagen om kärnteknisk verksamhet överfördes till denna straffbestämmelse som fanns i atomenergilagen. Från sistnämnda lag överfördes även en bestämmelse om att det krävdes anmälan av tillsynsmyndigheten för att allmän åklagare skulle få väcka åtal. En sådan regel ansågs lämplig eftersom frågor om kärn- teknisk verksamhet i stor omfattning krävde speciella kunskaper och avsåg, särskilt vad gällde kärnkraftverk, avancerade tekniska system (se a. prop. s. 100). Sedan ikraftträdandet har det vid ett flertal tillfällen gjorts ändringar i lagen. Det straffsanktionerade området har vidgats vid i huvudsak två tillfällen, dels i samband med att lagen modernise- rades och skärptes (se prop. 1992/93:98), dels i samband med ändringar som företogs för att bl.a. uppfylla EU- rättsliga förpliktelser på området (se prop. 2008/09:121). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Den ovan nämnda åtalsbestämmelsen togs bort . I för- arbetena framhölls att en motsvarande bestämmelse saknades i strålskyddslagen och att det var viktigt att reglerna i kärnteknik- lagen inte utformades så att de kunde skapa intrycket av att en särskild restriktivitet skulle gälla vid tillämpningen av straffreglerna på kärnsäkerhetsområdet (se prop. 1992/93:98 s. 37 f.) I stället infördes en bestämmelse om att ringa brott inte är straffbara. I lagen stadgas straffansvar bl.a. för den som med uppsåt eller av oaktsamhet bedriver kärnteknisk verksamhet utan föreskrivet tillstånd (25 §). Straffskalan omfattar böter eller fängelse i högst , eller, om brottet begåtts uppsåtligen och är att anse som grovt, fängelse i lägst och högst . Vidare föreskrivs böter eller fängelse bl.a. för den som upp- såtligen eller av grov oaktsamhet lämnar tillsynsmyndigheten orik- tiga uppgifter (27 §). Dessutom innehåller lagen straffsanktione- ring (böter) av överträdelser av bestämmelser i ett par EU-förord- ningar (27 a och 27 b §§). Som nämnts ovan omfattar straffansvaret enligt lagen inte gärningar som är ringa (29 §). Till ansvar döms inte heller om strängare straff för gärningen kan dömas ut enligt BrB eller om ansvar kan dömas ut enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling. I betänkandet Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form, SOU 2011:18, föreslår att lagen ska upphävas och att många av de materiella bestämmelserna och av straff- bestämmelserna ska föras in i . Utredningen anför som skäl för de föreslagna ändringarna att reglerna i lagarna i flera avseenden är överlappande. Utredningen föreslår också att det ska införas en lag om kärnämneskontroll m.m. med en kompletterande förordning. Den föreslagna lagen avser att ta till vara intresset av att de förpliktelser fullgörs som följer av internationella åtaganden i överenskommelser som avser att förhindra att kärn- vapen sprids till länder som inte redan har sådana. Enligt förslaget ska lagen innehålla vissa bestämmelser, bl.a. straffbestämmelser, som motsvarar de som redan föreskrivs i lagen om kärnteknisk verksamhet. Några nya straffbestämmelser föreslås däremot inte i lagen om kärnämneskontroll m.m. (a. bet. s. 760 ff.). Lagen om finansiella åtgärder för hanteringen av restprodukter från kärnteknisk verksamhet, som trädde 2007, syftar till att säkerställa finansieringen av de allmänna skyldigheter som enligt lagen om kärnteknisk verksamhet åvilar den som har tillstånd till sådan verksamhet. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om skyldig- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området het att betala kärnavfallsavgift och ställa säkerhet. I lagens enda straffbestämmelse stadgas böter för oriktigt uppgiftslämnande i vissa fall (19 §). I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller grov oakt- samhet. En straffbestämmelse som liknar den nämnda finns i lagen om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. Enligt denna lag, som tillkom , är den som har tillstånd att inneha och driva en kärnkraftsreaktor skyldig att betala viss avgift till staten som ett bidrag till kostnaderna för bl.a. hante- ring och slutförvaring av kärnavfall m.m. När nuvarande strålskyddslag infördes (prop. 1987/88:88) ersatte den en strålskyddslag (1958:110). Den nya lagen tillkom mot bakgrund av att den tekniska utvecklingen på olika områden i samhället hade lett till ett förändrat behov av skydd mot strålning. Lagen syftar till att skydda människor, djur och miljö mot skadlig verkan av all slags strålning (joniserande och icke-joniserande). Liksom sin föregångare bygger lagen på grund- principen att strålningsverksamhet ska stå under samhällets kon- troll genom en särskild strålskyddsmyndighet. Denna myndighet är . Straffbestämmelserna i strålskyddslagen (35–37 §§) motsvarar i huvudsak den straffbestämmelse som fanns strålskydds- lag (23 §). I 35 § strålskyddslagen straffbeläggs vissa uppsåtliga eller grovt oaktsamma överträdelser av lagens bestämmelser om allmänna skyldigheter. Dessa bestämmelser innebär att vissa allmänna akt- samhetsregler gäller för den som bedriver verksamhet med strål- ning och den som tillverkar, till landet inför, överlåter eller upplåter radioaktiva ämnen eller tekniska anordningar som kan alstra strål- ning. Enligt paragrafen kan vidare den straffas som bryter mot en bestämmelse om hantering m.m. av radioaktivt avfall. Straffskalan omfattar i böter eller fängelse i högst . Straffbestämmelsen i 36 § upptar samma straffskala, men i denna paragraf är det för straffbarhet tillräckligt att gärningen begåtts av oaktsamhet. Vad som straffbeläggs är bl.a. att bryta mot förbudet mot att sysselsätta en person som är i verksamhet som är förenad med joniserad strålning, att bryta mot den tillståndsplikt som föreskrivs i lagen när det gäller radioaktiva ämnen och tekniska anordningar som kan och är avsedda att sända ut joniserande strålning samt att åsidosätta vissa föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I 37 § stadgas böter för vissa uppsåtliga eller oaktsamma över- trädelser. Att anlita en arbetstagare som inte genomgått föreskriven läkarundersökning och att lämna oriktiga uppgifter i en ansökan som avges enligt lagen är exempel på gärningar som straffbeläggs i paragrafen. fall är undantagna från strålskyddslagens straffsanktione- ring (38 §). Lagens straffbestämmelser är subsidiära till BrB och lagen (2000:1225) om straff för varusmuggling. I betänkandet Strålsäkerhet – gällande rätt i ny form, SOU 2011:18, föreslår att lagen ska upphävas och att många av de materiella bestämmelserna och straffbestämmelserna som finns i lagen ska föras in i . Utredningen anför som skäl att reglerna i lagarna i flera avseenden är överlappande. Atomansvarighetslagen grundar sig på två internationella konven- tioner. Det handlar dels om 1960 års Pariskonvention om skade- ståndsansvar på atomenergins område (), dels om en i avslutad tilläggskonvention till Paris- konventionen (tilläggskonventionen). I finns grundläggande regler om anläggningshavarens skadeståndsansvar och i tilläggskonventionen finns regler om supplerande statsansvar för atomskador. I atomansvarighetslagen finns en straffbestämmelse (40 §) som gäller anläggningshavarens skyldighet att inneha en ansvarsförsäk- ring eller att ställa sådan annan säkerhet som föreskrivits med stöd av lagen. Den som försummar denna skyldighet döms enligt bestäm- melsen till böter eller fängelse . Atomansvarighetslagen kommer att ersättas av lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor, som grundas på och tilläggskonventionen i deras lydelser efter ändringsprotokoll som avslutades (prop. 2009/10:173). Den nya lagen träder i kraft den dag regeringen bestämmer. När så kan ske beror på när ratifikationsförfarandet avseende tilläggsprotokoll är klart. Den nya lagen innehåller en straffbestäm- melse som motsvarar den i atomansvarighetslagen. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området De specialstraffrättsliga författningar som rör särskilda geografiska områden är lagen (1992:1140) om ekonomiska zon och lagen (2006:924) om . Lagen om ekonomiska zon har sin grund havsrättskonvention (prop. 1992/93:54). Genom lagen inrättade en ekonomisk zon omfattande visst havsområde utanför territorialgränsen. Detta innebar att fick en exklusiv rätt att utnyttja havets och havsbottens naturtillgångar inom zonen och rätt att – under iakttagande av folkrättsliga grundsatser som att tillåta oskadlig genomfart för främmande fartyg – införa miljö- skyddsregler inom zonen. I 16 § straffbeläggs med böter bl.a. att underlåta att iaktta en föreskrift som med stöd av lagen har meddelats för att skydda och bevara den miljön, att bryta mot det i lagen uppställda kravet på tillstånd för att få bedriva viss verksamhet i den ekono- miska zonen och att fortsätta att bedriva en verksamhet efter det att tillsynsmyndigheten har förbjudit den. Straffansvaret omfattar såväl uppsåtliga som oaktsamma gärningar. lag om (1993:1614) var den första lag som för svenskt vidkommande reglerade vad som gällde för vistelse eller verksamhet i (prop. 1992/93:140). Lagen, som byggde på Antarktisfördragets miljöprotokoll, ersattes av nuvarande lag om . Bakgrunden till den nya lagen var dels att regleringen behövde anpassas efter de s.k. Stockholmsreglerna om miljöansvar i som beslutades vid Antarktisfördragets konsultativa möte (ATCM) i , dels att det fanns ett allmänt behov av att se över och modernisera den äldre lagen (prop. 2005/06:179). Jämfört med lag innebar den nuvarande lagen en klar vidgning av det straffsanktionerade området. Dessutom skärptes straffskalorna och ett grovt brott infördes. Straffbestämmelserna finns i 34–35 §§. Till de gärningar som straffbeläggs i 34 § hör bl.a. att utan föreskrivet tillstånd vistas eller bedriva verksamhet i , att placera radioaktivt avfall i och att från ett fartyg släppa ut oljor, oljehaltiga ämnen m.m. i havet i . I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet. Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse i högst . För grova brott föreskrivs fängelse i lägst och Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Straffansvaret enligt 34 § omfattar även försök till brott. fall är undantagna från det straffbara området. Straffskalan i 35 § innehåller endast böter. I paragrafen straff- beläggs bl.a. att uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryta mot en bestämmelse om avfallshantering som regeringen eller en myndig- het har meddelat med stöd av lagen. Straffansvaret enligt 35 § omfattar inte ringa fall. En handfull förordningar på miljöområdet innehåller bestämmelser om producentansvar för olika produkter. Det handlar om förord- ningen (2000:208) om producentansvar för glödlampor och vissa belysningsarmaturer, förordningen (2005:209) om producentansvar för elektriska och elektroniska produkter, förordningen (2007:185) om producentansvar för bilar, förordningen (2007:193) om producent- ansvar för vissa radioaktiva produkter och herrelösa strålkällor samt förordningen (2008:834) om producentansvar för batterier. I de flesta av förordningarna åläggs producenterna bl.a. att utforma och fram- ställa produkterna på ett sådant sätt att uppkomsten av avfall före- byggs och, i fråga om det avfall som ändå uppkommer, att till- handahålla system för insamling eller mottagning av avfallet. Samtliga förordningar innehåller straffbestämmelser som stadgar böter för den som med uppsåt eller av oaktsamhet inte fullgör sina skyldigheter enligt respektive förordning. Straffbestämmelserna är i flertalet fall subsidiära till . Avslutningsvis ska även bilskrotningsförordningen (2007:186) beröras. Den avser visserligen inte producentansvar, men har ändå visst samband med de ovan nämnda förordningarna eftersom den syftar till att uttjänta bilar ska omhändertas på ett sådant sätt att återanvändning, återvinning och miljöriktigt bortskaffande främjas (1 §). Förordningen innehåller bl.a. bestämmelser om auktorisation av bilskrotare, utfärdande av mottagningsbevis och skrotnings- intyg. I förordningen stadgas böter bl.a. för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet obehörigen utger sig för att vara auktoriserad bilskrotare eller som utfärdar ett mottagningsbevis eller skrot- ningsintyg utan att vara behörig till det (52 §). Straffbestämmel- serna är subsidiära till . Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Till de mer centrala specialstraffrättsliga författningarna på jord- bruksområdet hör lagen (1994:1710) om EG:s förordningar om jordbruksprodukter och växtskyddslagen (1972:318). Lagen om EG:s förordningar om jordbruksprodukter tillkom med anledning av att blev medlem i EU. Den gemensamma jordbrukspolitiken regleras i en mängd EU- förordningar. Även om dessa är direktverkande, måste de för att genomföras kompletteras av vissa nationella bestämmelser, t.ex. om tillsyn och straff. Lagen om EG:s förordningar om jordbruks- produkter innehåller sådana kompletterande bestämmelser som behövs för att EU:s politik på jordbruksområdet ska kunna genom- föras. Utöver bemyndiganden för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela kompletterande före- skrifter till EU-förordningarna, innehåller lagen bl.a. två straff- bestämmelser (12–13 §§). I straffbestämmelserna stadgas bl.a. att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot vissa föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen eller mot EG:s förordningar om jordbruksprodukter i fråga om kvalitetsnormer döms till böter eller fängelse . Samma straff föreskrivs för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktiga eller ofull- ständiga uppgifter i vissa fall. I ringa fall döms inte till ansvar enligt lagen. Straffbestämmelserna är subsidiära till både BrB och lagen om straff för smuggling. (I sammanhanget kan nämnas att när det gäller gärningar som har att göra med EU-bidrag är den mest betydelsefulla bestämmelsen den om subventionsmissbruk i 9 kap. 3 a § BrB.) Före EU-inträdet fanns det nationell reglering om jordbruks- politiken, som också innehöll straffsanktionering, se t.ex. lagen (1967:340) om prisreglering på jordbrukets område. Innan växtskyddslagen infördes fanns det inte någon särskild lag för växtskyddet i . De bestämmelser rörande växtskyddsverksamhet som fanns var spridda i ett stort antal olika författningar (se prop. 1972:89 s. 5 ff.). Flera av författningarna innehöll straffbestämmelser med enbart böter i straffskalan. Som exempel kan nämnas kungörelsen (1969:116) om bekämpande av päronpest. I kungörelsen fanns bl.a. bestämmelser om att drabbade markägare inte fick föra bort smittade växter från växt- eller för- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området varingsplatsen och att de var skyldiga att ge tillträde för bekämp- ningsåtgärder. I kungörelsen angavs att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bröt mot nämnda regler kunde dömas till böter. Genom växtskyddslagen infördes en ramlag för växtskyddsverk- samhet, som skulle göra det möjligt för myndigheterna att snabbt ingripa om nya farliga växtskadegörare uppträdde. Nedan redogörs för de bestämmelser i lagen som är kopplade till straffsanktioner. Lagen innehåller en anmälningsskyldighet till behörig myndig- het för den som har anledning att anta att växtskadegörare angripit växt på mark som han eller hon äger eller brukar eller växt som han eller hon innehar för försäljning (4 §). För vilka växtskadegörare som anmälningsskyldigheten föreligger specificeras i lägre författ- ningar. Anmälningsskyldigheten är straffsanktionerad och den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot den kan dömas till böter (10 § 1 p). I lagen bemyndigas regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer att vidta ett flertal åtgärder för att bekämpa och hindra spridning av växtskadegörare (5 §). Behörig myndighet kan bl.a. förelägga fastighetsägare eller nyttjanderättshavare att vidta bekämpningsåtgärder, förordna om smittrening beträffande lokaler och transportmedel m.m., förbjuda sådd och plantering samt med- dela föreskrifter om odling eller skörd av växt. Den som upp- såtligen eller av oaktsamhet inte följer ett föreläggande eller bryter mot en föreskrift eller ett förbud som meddelats med stöd av bemyndigandet kan dömas till böter (10 § 2 p). , i samband med inträde i EU, gjordes ändringar i lagen i syfte att EU-anpassa den (prop. 1994/95:145). Ändringarna innebar bl.a. att två nya bemyndiganden infördes och att det straffsanktionerade området vidgades. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fick genom det ena nya bemyndigandet rätt att bl.a. meddela vissa föreskrifter för att kart- lägga förekomst av, fastställa frihet från och kontrollera spridning av växtskadegörare (5 a §) samt genom det andra nya bemyndigan- det rätt att meddela föreskrifter om sundhetsintyg (7 a §). Uppsåt- liga eller oaktsamma överträdelser av föreskrifter som meddelats med stöd av bemyndigandena är straffsanktionerade med böter (10 § 2 p). Slutligen straffbeläggs i växtskyddslagen också att uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätta föreskriven skyldighet för innehavare av mark, transportmedel m.m. att lämna tillträde för åtgärder enligt lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen (6 § och Kartläggning av det specialstraffrättsliga området 10 § 3 p). Straffet är böter. omfattar denna straff- sanktionerade skyldighet att lämna tillträde även EU:s institutioner och av institutionerna utsedda inspektörer och experter (prop. 2005/06:128). I departementspromemorian Ändringar i växtskyddslagen, Ds 2012:38, föreslås en utvidgning av det straffsanktionerade området. Förslaget innebär att det blir straffbart bl.a. att utfärda sundhets- intyg utan att utfärdaren har fått uppgiften överlämnad till sig och att överträda föreskrifter om åtgärder avseende oreglerade växt- skadegörare. Straffet ska vara böter (a. a. s. 36 ff.). I förslaget anförs även att det inom EU pågår en översyn över växtskyddsområdet och att detta kan leda till att bestämmelserna i växtskyddslagen kan behövas ses om på nytt samt att det vid en sådan översyn kan det finnas anledning att överväga om det straffrättsliga sanktionssystemet i växtskyddslagen helt eller delvis kan ersättas av administrativa sanktioner, som exempelvis sanktionsavgifter eller viten (a.a. s. 53). väntas regeringen lämna en proposition om ändringar i växt- skyddslagen. I anslutning till redogörelsen för växtskyddslagen kan nämnas att det även finns en straffbestämmelse i förordningen (2006:817) om växtskydd m.m. Förordningen innehåller kompletterande bestäm- melser till nämnda lag, däribland bemyndiganden för Jordbruks- verket i ett antal frågor som rör växtskydd. I förordningens straffbestämmelse stadgas böter för den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot bestämmelserna i förordningen eller före- skrifter som meddelats med stöd av denna (23 §). Utöver de ovan redovisade författningarna finns det ytterligare dryga tiotalet specialstraffrättsliga författningar som hänför sig till jordbruksområdet. Dessa berörs nedan. Lagen (1992:1684) om EG-gödselmedel innehåller komplette- rande bestämmelser till en EU-förordning om gödselmedel. Genom lagen är det straffbelagt med böter att marknadsföra handelsgödsel under beteckningen EG-gödselmedel utan att de villkor för detta som föreskrivits i förordningen eller i svenska kompletterande föreskrifter är uppfyllda. Både uppsåtliga och oaktsamma brott är straffbelagda. I ringa fall döms inte till ansvar. Straffbestämmelsen är subsidiär till BrB. Lagen (1995:551) om EG:s förordning om ekologiskt framställda produkter kompletterar rådets förordning (EEG) nr 2092/91 om ekologisk produktion av jordbruksprodukter och uppgifter därom Kartläggning av det specialstraffrättsliga området på jordbruksprodukter och livsmedel. I lagen stadgas böter bl.a. för den leverantör som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud som har meddelats med stöd av EU-förordningen och som innebär att produkter inte får marknadsföras med uppgift om att de är ekologiskt framställda. I förarbetena till lagen (prop.