sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — ska då lämna ett bevis om anmälan. En öppen idrottsarena, det vill säga en arena som inte har stängsel runt om är en offentlig plats och vid ett arrangemang ska man ansöka om tillstånd. Kan en match spelas utan fara för ordningen och säkerheten eller för trafiken får arrangören befrias från anmälningsplikten. Det innebär att det är främst vid fotbolls- och ishockeymatcher som en anmälan ska lämnas och det gäller då ett fåtal matcher i förhållande till alla matcher som spelas. Det är formellt länspolismästaren som beslutar om vilka matcher som kräver anmälan. I vissa fall kan man få bevis om anmälan för en hel serie eller för en säsong i taget. När det rör sig om elitmatcher med risk för stör- ningar måste man normalt anmäla inför varje match så att polis- myndigheten kan bestämma vilka villkor som ska gälla för respek- tive match. Även i en lägre serie kan det vid säkerhetsanalysen framkomma en hög hotbild och trafikstörningar. En bedömning måste göras med utgångspunkt i det enskilda fallet. Är det fråga om en högriskmatch är det dock enligt polisen helt uteslutet att med- dela undantag från anmälningsskyldigheten. Anmälan bör lämnas in senast före en match för att klubben ska hinna få beviset. Det är dock enligt polisen önskvärt att anmälan lämnas in så att polismyndigheten kan klargöra vilka villkor som gäller och för att klubben ska hinna vidta åtgärder. Enligt polisen bifogar arrangören inte någon informa- tion om vad denne själv avser vidta för åtgärder för att trygga ord- ningen och säkerheten. Detta medför att polismyndigheten enligt sin egen uppfattning ser sig tvingad ställa villkor och bedöma uttag av polisresurser på ett mycket bristfälligt underlag. Enligt många arrangörer av elitmatcher inom fotboll och ishockey slarvar å andra sidan ofta polismyndigheten med att motivera uttag av poliser och ordningsvakter. Man menar vidare att polisens hotbildsanalyser är bristfälliga, dåligt motiverade och att de i onödan ofta hemligstämplas för samverkande parter. Mening- arna är således på denna punkt delade men leder enligt parterna till att villkoren och resursuttaget inte blir väl avvägda. För att söka ensa den administrativa hanteringen har RPS tagit fram ett formulär avsett för anmälan av ett idrotts- arrangemang. Av formuläret framgår vad anordnaren ska bifoga till anmälan, som exempelvis säkerhetsplan/-analys, uppgifter om vem som är säkerhetsansvarig, förväntat antal besökare med mera. Av formuläret framgår också vilka villkor som en polismyndighet normalt kommer att meddela till arrangören av ett större idrotts- arrangemang och särskilt vid högriskmatcher. Trots vad som här angivits som bakgrund har det förekommit att matcher spelats utan att så kallade polisvillkor utfärdats. I vissa fall synes det ha handlat om administrativa till- kortakommanden hos polisen. I andra fall – till exempel vad avser Hammarby Fotboll – har det handlat om att polis och idrottsklubb varit oense om vilken som är anordnare av arrangemanget (ideell förening eller IdrottsAB). Klagomålet från klubbarna är att deras bedömningar av hotbilder m.m. alltför ofta inte tas på allvar av polisen. Man menar att polisen alltför ofta överdimensionerar sina insatser. Motsättningarna i denna fråga tillspetsas naturligtvis när klubbarna ska stå för kostnaderna. Det kan i sammanhanget nämnas att en ordningsvakt sett med ett klubbperspektiv kostar mindre än hälften av vad en motsvarande polisinsats kostar. Anmälans- rutinerna har skiftat mellan olika regioner liksom polisens sätt att ställa villkor. En i ordens egentliga mening brännande fråga inom läktarkulturen är frågan om pyroteknik. fanns möjlighet att inom fotbollen söka dispens för pyroteknik. Inom ishockeyn har detta av säkerhetsskäl aldrig varit en fråga på agendan, i vart fall när vi talar om inomhushallar. Jag bortser då från den form av arrangörs- pyroteknik som nyttjas av arrangören i strikt reglerade former när till exempel hemmalaget tar rinken i besittning. Den fortsatta redovisningen avser därför i allt väsentligt förhållandena inom fot- bollen. Problemen kring pyrotekniken på fotbollsarenor har många bottnar. Ett sätt att strukturera frågan kan vara följande: Det nuvarande illegala användandet av pyroteknik förorsakar klubbarna stora ekonomiska kostnader. Det gäller såväl arbetet att bekämpa den illegala införseln på arenorna som de böter som klubbarna ådöms när bengaler används. Sanktionerna är kopp- lade till antalet exemplar och detta kan vara betydande. Vid Hammarbys sista hemmamatch på handlade det om cirka 180 bengaler och på sista allsvenska matchen på om cirka 140 stycken. Läget vad gäller att detektera pyroteknik är sådant att adekvata tekniska metoder saknas. I allt väsentligt har man att förlita sig på klassiska visitationsmetoder. De aktuella pjäserna är dock små och lätta att dölja på kroppen. Skaderisken vid illegal användning av pyroteknik är ett annat orosmoment. Det kan handla om mycket, från brännskador, rök- skador och allergiattacker över till skador vid panikincidenter. Det strukturella problemet är att även om brandmyndigheter och polisen skulle säga ja till legal pyroteknik är SvFF:s hittills- varande utgångspunkt att detta är en tveksam väg att beträda. UEFA:s utgångspunkt är negativ till nyttjande och är det endast och som – efter ansökan – accepterat legalt användande av pyroteknik. I har frågan om legal pyroteknik senast rests av Gais. Deras ansökan bifölls av polis och brandmyndighet på vissa villkor, förutsatt att SvFF lämnade sitt medgivande. SvFF beslutade att bifalla GAIS begäran om dispens på så sätt att föreningen tills vidare, dock längst till och med , skulle tillåtas använda pyro- teknik på de villkor som följer av i beslut. Som ett ytterligare villkor för denna dispens gällde att GAIS vid varje match där tillåten pyroteknik kunde komma att användas på lämpligt sätt, t.ex. i matchprogram, skulle tillkännage att föreningen hade tillstånd för angiven pyro- teknikanvändning och att all annan användning av pyroteknik vid matchen var förbjuden. SvFF har 2012 intagit en mer liberal attityd i frågan jämfört med säsongen innan. avbröts tre matcher av pyroteknikskäl. Nuvarande praxis, som förändrades under säsongens gång, är att matchen spelas vidare. Normalfallet är att så sker när domaren bedömer det riskfritt att fortsätta. Polisen har initierat ett projekt i avsikt att ta fram en strategi för hantering av pyroteknikfrågor. Denna rapport är försenad och beräknas föreligga först efter avslutat arbete i detta slutbetänkande. Enligt vad jag har inhämtat avser polisen att indela strategin i tre delar, preventiva åtgärder (för att förhindra att pyroteknik förs in på arenorna), self policing (supporteransvar) och repressiva åtgärder (när pyroteknik har använts). Avsikten är att strategin ska bli gemensam med parter som berörda specialidrottsförbund (SF) och åklagarväsendet. Den stora frågan är, givet denna bakgrund, om de repressiva metoderna misslyckats i sådan omfattning att tiden nu är mogen för att ånyo pröva möjligheten till dispens. Utgångspunkten skulle då vara att tillåta visst legalt användande av pyroteknik under säkra former. Inom fotbollen är detta den tuffaste utmaningen för en arrangör. Trots mycket god visitation (i regel men inte alltid) kommer pyro- teknik in på arenan. Det krävs ett långsiktigt arbete och en dialog med supportrarna. I avskräckande syfte är kameraövervakningen viktig. Frågan om legal pyroteknik diskuteras inom fotbollen, men det finns många frågetecken kring detta. Ishockeyn kan inte tänka sig legal pyroteknik inne på arenorna. Exempel på åtgärder för att komma till rätta med pyroteknik är information om risker, visitation, larmbågar och handskannrar och kännbara straff. Inom ishockeyn har ett dokument Riktlinjer gällande pyroteknik i Elitserien tagits fram. 20.14.2 Seminarium om pyroteknik I avsikt att efterhöra olika parters syn på pyroteknik inom fotboll, ishockey och bandy ordnades ett seminarium på detta tema. Syftet var att hantera olika aspekter på ämnet, från material- kunskap via former för detektering över till olika strategier för bekämpande av illegal användning. Även nuvarande legal använd- ning genomgicks. Seminariet ägnade stort utrymme åt frågan under vilka betingelser en ökad legal användning skulle kunna tillåtas. Seminariet inleddes med att idrottsminister hälsade välkommen. Supporterkulturen i är enligt ministern bland den bästa i världen och är en mycket viktig ingrediens i matchupplevelsen. Pyroteknik är inget nytt och är ibland en del av denna supporterkultur. Trots att många tycker att pyroteknik i många fall bidrar till stämningen är det viktigt att betona att det alltid är en risk med pyroteknik. Frågan är: Går det att förena supportrarnas ambition att stödja och skapa stämning, kontra riskerna med pyroteknik? Ministerns förhoppning var att dagens seminarium skulle ge vägledning i denna frågeställning. Jag framhöll i mitt anförande att det behövs ett underlag avse- ende pyroteknik och dess användande. Slutbetänkandet kommer att behandla bland annat förebyggande frågor, arenasäkerhet, problem som rör anläggningar liksom frågor kring den goda supporter- I detta kommer pyroteknikfrågan in, varför seminariet är viktigt för att kunna inhämta information. Det är centralt att allas åsikter och synpunkter kring frågan får komma fram inför slut- betänkandet. Jag avslutade min inledning med att förklara att omvärlden inte alltid arbetar utifrån samma arbetssätt som vi gör i . I exempelvis och finns det ett ansöknings- förfarande som liknar det system som fanns i . Då kunde man ansöka hos polisen och vid tillstånd om pyroteknik även få dispens från tävlingsbestämmelserna. Representanter för Myndigheten för samhällsskydd och bered- skap (MSB) presenterade vissa grundläggande fakta kring pyro- teknik. De normalt förekommande pjäserna innehåller följande tre kemiska delar: 1.Värmegivande (för att få färg måste man upp i 2 ) Pyroteknik har syre i sig självt och går därför inte att släcka i vatten. Generellt är pyroteknik farlig. Men om man vet hur den ska användas är den inte riskabel. Okunskap kring pyroteknik är far- ligast. Alla pyrotekniska artiklar måste vara godkända i för att få användas här. MSB gör inte längre produktgodkännanden utan det är som styr detta. Däremot har man en marknads- kontroll för att se att kraven efterlevs. De pyrotekniska pjäser som finns på den lagliga marknaden är väldigt säkra. Det handlar mer om att olyckor inträffar på grund av fel i handhavandet. MSB tar också fram föreskrifter om hur pjäserna ska användas. Man utbildar, informerar och ger råd kring pyroteknik. Kommunerna har tillsyn avseende försäljningen och försälj- ningsställena. MSB:s roll är att säkerställa att produkterna håller sig inom lagstiftningens ramar (att produkten i sig inte är för farlig). MSB medverkar även i olycksfallsutredningar. Securityarbete handlar om brottsförebyggande arbete. Det finns en nationell arbetsgrupp för sprängämnessäkerhet. Uppdraget är att genomföra . MSB deltar (om än i relativt liten omfattning) i () arbete med en gemen- sam strategi mot pyroteknik vid idrottsarrangemang. En omvärlds- bevakning och arbete mot olaglig införsel av förbjudna pyro- tekniska artiklar sker också. Smällare exempelvis är olagligt men finns ändå i på grund av lättillgänglighet i . Webbutiker finns i EU-länder som erbjuder pyrotekniska artiklar, även sådana som är förbjudna i . Det gäller framförallt knall- skott och smällare. Ingen kontroll av köparen sker. Varorna skickas i omärkta postpaket med privat avsändare, vilket gör dem svåra att upptäcka. MSB har kontakter med sina motsvarigheter i andra europeiska länder för att uppmärksamma dem på detta problem. Även () är en aktiv aktör på området. Pyroteknikärenden ökar inom SKL men ökningen finns även i andra EU-länder. Knallskott har dykt upp särskilt i , men förekommer även i och i . Möjligen har de ett danskt ursprung. Rökutvecklare innehåller rök som kan skapa problem för exempelvis personer med astmatiska besvär, även om röken i sig innehåller mindre farliga ämnen. Mindre knallskott kan göra stor skada trots sin ringa stor- lek men det kräver då att man gör något mer med pjäsen. Står man dessutom i närhet av explosionen kan hörselskador uppstå. I ett nästa steg avhandlades frågan om inpasseringskontroller i känsliga miljöer. Fråga uppkom hur effektiva metalldetektorerna egentligen är. Det krävs att det finns metall i pjäsen som kan ge utslag. Metalldetektorer kan vara ett sätt, ett verktyg, att upptäcka pyroteknik. Men de ersätter på intet sätt andra åtgärder som behöver göras för att nå framgång. Nästa presentation rörde användandet av hundar. Är män- niskans luktsinne som ett frimärke, är hundens stort som en fotbollsplan. Människans luktsinne går därför inte att jämföra med hundars nosar. Vid träning av hundarna arbetas med mycket små mängder materia. Pyroteknikhundar används före match. Man har först en koll med säkerhetsansvarig och stämmer av läget inför matchen. Finns det rykten innan matchen som behöver beaktas? innan matchen vill ofta arrangören ha hundarna i köerna till arenan, särskilt vid bortainsläppet. Vid hund- rädsla måste hundarna alltid backa undan, och en mer ordinär visitation görs då. Ingen ska vara tvungen att utsättas för ett sök av en hundnos. Arbetet med hundekipage är också preventivt. Att använda ett hundekipage visar att man tar tag i problemet på ett seriöst sätt. Med hundar visar man att man som arrangör vill öka säkerheten på arenan. Stort utrymme ägnades även frågan om pågående aktivitet på området från polisens sida liksom hur den legala pyrotekniken hanteras. Seminariet avslutades med en paneldiskussion, där de aktuella aktörerna kom till tals bland annat kring frågan att under vissa betingelser och under vederbörlig kontroll tillåta pyroteknikan- vändning i ordnade former. Samsynen att detta kunde vara en av flera metoder för att söka bemästra det farliga illegala användandet var stort. Det konstaterades också att på inomhusarenor är det noll- tolerans mot pyroteknik, förutom den godkända i samband med t.ex. intro vid ishockeymatcher. Vid seminariet deltog cirka 80 personer från Kultur- och Justitiedepartementen, nationella organisationer inom fotboll, ishockey och bandy, klubbar och supporterorganisationer, arena- ägare, myndigheter (MSB, SKL, polismyndigheter) samt rädd- ningstjänster. Jag vill inledningsvis konstatera att jag finner det helt oacceptabelt att rutinerna för anmälan om idrottsarrangemang historiskt sett delvis satts på undantag. Det går inte att undvika intrycket att detta varit ett led i en kall krigföring mellan klubbar och polis och att den delvis faller tillbaka på frågan om vem som ska betala för poliskostnader. Detta torde dock inte vara hela för- klaringen, eftersom problemen finns spridda över hela landet och inte enbart berör IdrottsAB. Jag välkomnar införandet av ett gemensamt formulär för anmälan och utgår från att rutinerna kommer att utformas på ett likartat nationellt sätt. Hittillsvarande reaktioner från de regionala polismyndigheterna på en enkät i frågan som genomfördes pekar mot ett betydande motstånd. Jag utgår från att RPS tydligt kommer att sätta ner foten. Jag har via RPS informerats om att man kommer att göra en uppföljning av hur polis- myndigheterna efterlever frågan om villkorsgivning. Ingen utbild- ning i frågan är planerad men RPS har en konferens för polismyndigheternas ansvariga för tillståndsärenden. Där finns möjligheter att fånga upp aktuella problem och vid behov informera om hur villkor ska formuleras. Det nuvarande illegala användandet av pyroteknik förorsakar klubbarna stora ekonomiska kostnader och användandet är förenat med höga risker i olika former (brand, astmaanfall, panik på läktaren med bl.a. klämskador som följd) som är helt oacceptabla. Läget vad gäller att detektera pyroteknik är sådant att adekvata tekniska metoder saknas. Dagens enkom repressiva ansats har troligen kommit till vägs ände. finns ett fram- växande gryende samförstånd mellan flera av aktörerna. Jag föreslår att följande fempunktsprogram framöver blir en led- stjärna för parterna: 1.En försöksverksamhet inleds med att tillåta legal pyroteknik på några fotbollsarenor. Sådana försök bör inte prövas inom ishockeyn som med några undantag spelar på inomhusarenor. Under vissa förutsättningar är det möjligt att tillåta pyroteknik inom ramen för nuvarande ordningslag. 2.Dessa försök bör bli föremål för en professionell utvärdering, i vilken ingår det strikta ansvar arrangören har under matchen. 3.Kampen mot illegalt användande av pyroteknik inne på läktarna intensifieras. Här har supporterföreningarna ett stort ansvar att helhjärtat ställa upp. En avsiktsförklaring bör undertecknas mellan dessa och berörd arrangör. 4.Ett forskningsuppdrag bör läggas av det offentliga och berörda specialidrottsförbund (SF) kring att beställa utveckling av effek- tivare detekteringsmetoder. Här kan tänkas att också andra aktörer utanför idrotten har ett intresse. 5.Fotbollens bötessystem bör förändras enligt de riktlinjer som återges i kapitel 4 Uppföljning av förslagen i delbetänkandet och i skrivelsen om anmälningsplikt. Vidare bör ställning tas till de önske- mål om skärpt lagstiftning som framförts av polisen (kapitel 8 Vissa legala frågor). Jag noterar att offentligt uttalat en vilja att praktiskt pröva en uppläggning av denna typ. Ovanstående program gäller nationella matcher. Vid inter- nationella matcher gäller alltfort UEFA:s och FIFA:s noll- toleransregler, vilka inte kan påverkas unilateralt. 20.16 Huliganer över sundet och söderifrån Vid mina besök hos () och () har jag blivit uppmärksammad på att riskgrupper/huliganer från och ibland kommer till för att ställa till med bråk. Klubbarna ser detta som ett stort problem och de har beskrivit det för mig på följande sätt. inledde MFF:s supportrar ett arbete med att skapa en mer organiserad form av sitt supporterskap. i hade vid den här tidpunkten en supporterorganisation och kultur som Malmös supportrar såg som ett föredöme, och naturlig inspirationskälla, i sin ambition att skapa något liknande på den skånska sidan av sundet. Eftersom det redan fanns personliga kontakter mellan respektive lags supportrar blev det naturligt för Malmös supportrar att ta kontakt med Bröndbys supporter- organisation för att få tips och råd inför arbetet med att bilda en supporterförening. Bröndbys stora sportsliga konkurrent i var , vilket naturligtvis gjorde att Malmös supportrar valde sida och på så sätt blev även en motpart till Malmös supportrar. Utbytet och samverkan mellan spred sig även till de mer hårdföra delarna av supporterskarorna. var både svenskar och danskar över och stöttade varandra vid matcher på båda sidorna av sundet. hade HIF etablerat sig i Allsvenskan och skapat en mer organiserad supporterorganisation. I den tydliga konkurrenssituationen till MFF blev det naturligt för HIF:s supportrar att söka inspiration och samverkan med Bröndbys kon- kurrent/fiende i , . Utvecklingen av det samarbetet skedde i linje med vad och Bröndby hade tidigare, dvs. svenskar och danskar åkte över sundet och stöttade respektive lags supportrar vid olika matcher. MFF:s uppfattning är att dess supportrar fortfarande har ett visst utbyte med Bröndbys motsvarighet. Utbytet är mer på individnivå än mellan organisationerna. Bröndby hade t.ex. sup- portrar på plats i samband med derbyt MFF – HIF , och deras kontaktyta var med individer från MFF:s så kallade firma, True Rockers. MFF:s och polisens uppfattning är att firmagrupperingen snarare har ett mer frekvent utbyte med såväl tyska som holländska risksupportrar. Enligt underrättelser har kontakt skapats mellan dessa grupperingar i samband med att MFF spelat mot lagen i internationella matcher. Vid den tidigare nämnda matchen mellan är det bekräftat att åtminstone tre holländare från Alkmaar var boende och närvarande i under matchen. Även tyska risksupportrar lär enligt uppgift varit närvarande vid den matchen och de har även varit på plats vid andra s.k. hög- riskmatcher och planerade fighter mellan MFF:s firma och andra lags motsvarigheter. MFF:s och polisens uppfattning är att denna typ av förstärkning sker vid de tillfällen MFF spelar s.k. högrisk- matcher. Antalet utländska besökare av den kategorin är då i storleksordningen 10–20 personer. Det finns inga uppgifter om att dessa utländska besökare blivit lagförda för incidenter i samband med matchevenemang. Enligt supporterpolisen i har HIF:s firma line och även delar ur ultrasgrupperingarna regelbunden samverkan med risksupportrar/huliganer. De har under denna säsong varit närvarande vid HIF:s högriskmatcher, men ofta även vid vanliga matcher. Närvaron gäller också på bortaplan t.ex. när HIF mötte i , men även i samband med HIF:s internationella matcher. De har även aktivt deltagit vid planerade fighter med andra lags motsvarigheter. synes många danskar ha valt på grund av att de är avstängda i . Enligt uppgift från supporterpolisen i har beslut enligt lagen om tillträdesförbud tagits i tre olika fall för danska risksupportrar efter incidenter i , bl.a. efter de bråk som uppstod med polisen i samband med matchen i under tidiga . och har en bra relation med varandra. Av kommittédirektiven framgår att jag ska klarlägga hur informa- tionsutbytet sker mellan idrottsarrangörer och polisen inför idrottsarrangemang och här följer en redovisning av hur det fungerar inom fotbollen och ishockeyn. har svensk fotboll ett system i vilket arrangerande klubb (hemmalag) ska fylla i en överenskommelse om match som sedan fylls i av gästande klubb (bortalag). Överenskommelsen uppdateras fortlöpande fram till matchdags. Denna utgör grunden i det informationsutbyte som sker mellan klubbarna. Informationen som utbyts är, förutom rena faktauppgifter, även information om antal supportrar som väntas (från hemma- och bortalag), logistik kring hanteringen av gästande lags supportrar, kontaktuppgifter till reseansvarig från bortalaget m.m. Därutöver sker nästintill undan- tagslöst kontakter mellan klubbarnas säkerhetsansvariga genom telefon och e-post. Härutöver har även ett liknande system tilllämpats för klubbarnas SLO där information har utbytts. Relevant information har sedan vidareförmedlats till andra aktörer (såsom polis, fältassistenter, krogägare m.fl.). Vid högriskmatch är kontakterna tätare och det förekommer ibland ett antal planerings- möten. Förutom kontakten mellan klubbarnas SLO och klubbarnas säkerhetsansvariga sker även en löpande kontakt (inte minst behovsanpassad) med lokal polismyndighet. Denna kontakt är för att kvalitetssäkra att relevant information når berörda mottagare. Lokal polis för en dialog med såväl säkerhetsansvarig som SLO och gästande lags supporterpolis. Såväl klubb som supporterpolis kan ha kontakt med pubar (motsv.) för att informera. I regel före match hålls ett förmöte där såväl hemma- lag som bortalag (i första hand den säkerhetsansvarige) deltar till- sammans med polis, arenaägare och ibland räddningstjänst, där den sista avstämningen sker. Mötet leds av matchdelegaten. På matchdagen hålls också ett produktionsmöte med TV-pro- duktionen, som leds av matchdelegaten. Inom ishockeyn fungerar det i huvudsak på samma sätt som inom fotbollen. Grunden är den överenskommelse om match som sluts mellan hemma- och bortalag och som ligger på extranätet och som innehåller ungefär samma uppgifter som i fotbollens överens- kommelse. Uppdatering sker fortlöpande fram till matchdags. Kontakter sker också via telefon och e-post, främst mellan klubb- arnas säkerhetsansvariga. Vid högriskmatch är kontakten tätare än vid en vanlig match och det förekommer ibland ett antal planerings- möten. Om supportrarna ordnat särskild resa tar hemmaklubben kontakt med den reseansvarige för utbyte av information. Förutom kontakter mellan klubbarna har hemmaklubben kon- takt med den lokala polisen och med supporterpolisen.