sou · H1B314 · 2013-03-05 00:00:00 — Då Sevesotillsynen enligt vårt förslag inte ska kunna överlåtas till kommun ändras 15 § Sevesolagen på så sätt att kommunerna inte längre anges vara tillsynsmyndighet. Denna ändring medför inte någon förändring av kommunernas tillsynsansvar enligt , lagen (2003:778) om skydd mot olyckor och lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor. Förslaget till ändring av 15 § andra stycket erinrar om skyldigheten för tillsynsmyndigheterna att samordna Sevesotillsynen med den tillsyn som sker enligt och arbetsmiljölagen i den utsträckning det är lämpligt. Med samordning av tillsynen menas inte nödvändigtvis att Sevesotillsynen, miljöbalkstillsynen och den tillsyn som sker enligt arbetsmiljölagen måste ske . Däremot är det av vikt att ansvariga tillsynsmyndigheter informerar varandra samt i möjligaste mån försäkrar sig om att en verksamhetsutövare inte får motstridiga besked. Då möjlighet att överlåta Sevesotillsynen till kommunerna tas bort föreslår vi att 16 § Sevesolagen upphävs. Vidare bör 25 § Sevesolagen ändras så att bestämmelsen inte längre reglerar hur kommunens beslut får överklagas. I Sevesoförordningens 12 § föreslås ett nytt andra stycke som förtydligar att det är som är operativ tillsynsmyndighet för Sevesotillsynen. I 2 kap. 29 § miljötillsynsförordningen regleras vem som är tillsynsmyndighet enligt för bl.a. miljöfarlig verksamhet. I bestämmelsens sista stycke föreskrivs att får överlåta uppgiften att utöva tillsyn enligt bestämmelsens första stycke åt en nämnd enligt förordningens 1 kap. 19 och 20 §§. Mot bakgrund av vårt förslag att möjligheten att överlåta Sevesotillsynen från till kommun ska tas bort föreslår vi att detta förtydligas genom ett nytt sista stycke i 2 kap. 29 § miljötillsynsförordningen. 4.5.3Krav på tillsynsrapporter efter avslutad tillsyn samt krav på samordnade tillsynsrapporter Utredningens förslag: ska efter ett Sevesotillsynsbesök meddela verksamhetsutövaren resultaten av tillsynen i en tillsynsrapport. I tillsynsrapporten ska ange vilka brister som upptäckts och som behöver åtgärdas. I de fall flera myndigheter utfört tillsyn ska tillsynsrapporten vara samordnad med övriga tillsynsmyndigheters tillsynsrapporter. ska säkerställa att verksamhetsutövaren, inom en rimlig period efter att ha tagit emot tillsynsrapporten, åtgärdar alla de brister som upptäckts. En ny bestämmelse, 15 §, med ovan beskriven innebörd, förs in i Sevesoförordningen. Att tillsynsrapporterna ska vara en Sevesoverksamhet till handa inom rimlig tid efter en Sevesotillsyn samt att tillsynsrapporterna ska vara samordnade om mer än en ansvarig myndighet utfört tillsynen har efterfrågats av branschorganisationerna. Branschen har i detta sammanhang framhållit vikten av att myndigheterna om möjligt bör utforma en gemensam tillsynsrapport. är det, även om det inte är ett formellt krav, många länsstyrelser som tillsammans med utformar samordnade tillsynsrapporter alternativt en gemensam, samordnad tillsynsrapport. Myndigheternas målsättning är oftast att tillsynsrapporten ska vara en verksamhetsutövare till handa efter tillsynsbesöket. Samordnade tillsynsrapporter inom en bestämd tid efter avslutad Sevesotillsyn kan antas bidra till bättre samordning och enhetlighet men även ökad förutsägbarhet och säkerhet för verksamhetsutövarna. En sådan skyldighet kommer även att behöva regleras när Seveso III direktivet ska genomföras i svensk rätt. Av direktivets artikel 20 p. 7 framgår nämligen att den behöriga myndigheten, efter varje Sevesotillsyn, ska meddela resultaten av Sevesotillsynen till verksamhetsutövaren, där även alla nödvändiga åtgärder ska anges. Vidare framgår av bestämmelsen att den behöriga myndigheten ska se till att verksamhetsutövaren vidtar alla nödvändiga åtgärder inom en rimlig period efter att ha tagit emot meddelandet. Av direktivets artikel 6 framgår bl.a. att de medlemsstater som inrättar eller utser fler än en behörig myndighet som ska uppfylla skyldigheterna i direktivet, ska se till att förfarandena för att uppfylla deras skyldigheter samordnas fullt ut. Det kan antas att innebörden av Seveso III direktivets krav på samordning kommer att belysas närmare vid arbetet med att genomföra Seveso III direktivet i svensk rätt. Samordnade tillsynsrapporter då flera myndigheter varit inblandade i ett tillsynsbesök är emellertid enligt vår bedömning i linje med det syfte som eftersträvas i nu nämnda artikel. Mot bakgrund av ovan nämnda krav i Seveso III direktivet samt branschorganisationernas önskan om ökad myndighetssamordning när det gäller uppföljning efter ett tillsynsbesök föreslår vi att det införs en ny bestämmelse i Sevesoförordningen med innebörd att efter ett tillsynsbesök ska meddela verksamhetsutövaren resultaten av tillsynen i en tillsynsrapport. I tillsynsrapporten ska ange vilka brister som upptäckts och som behöver åtgärdas. Denna tillsynsrapport är inte att betrakta som ett föreläggande utan som minnesanteckningar i vilka tillsynsmyndigheten anger vilka brister som upptäckts och som behöver åtgärdas. Tidsgränsen har valts för att stämma överens med den tid som Seveso III direktivet föreskriver. Vi förutsätter dock att nuvarande målsättning att verksamhetsutövarna ska få del av tillsynsrapporter efter avslutad Sevesotillsyn alltjämt kommer att eftersträvas. Vidare innebär vårt förslag att det i samma bestämmelse föreskrivs att i de fall flera myndigheter utfört tillsyn ska vara samordnad med övriga deltagande tillsynsmyndigheters tillsynsrapporter. Med detta menas inte att myndigheterna måste utfärda en gemensam tillsynsrapport. Däremot bör tillsynsmyndigheterna sträva efter att myndigheternas respektive slutsatser från ett gemensamt tillsynsbesök inte är motstridiga. I den föreslagna bestämmelsens tredje stycke införs en skyldighet för att säkerställa att verksamhetsutövaren, inom en rimlig period efter mottagandet av tillsynsrapporten, åtgärdar alla de brister som upptäckts. I detta avseende finns möjligheter för att meddela förelägganden och förbud som även får förenas med vite104. För det fall en verksamhetsutövare inte gör det som han är skyldig till enligt föreläggandet får myndigheten vidta 104 20–22 §§ Sevesolagen. åtgärden på hans eller hennes bekostnad105. Vad som ska anses vara en rimlig period måste avgöras från fall till fall beroende på de identifierade bristernas omfattning och komplexitet samt vilka åtgärder som med anledning härav måste vidtas. 4.5.4Fördjupad Sevesotillsynsvägledning leder till en mer effektiv, enhetlig och samordnad Sevesotillsyn Utredningens bedömning och förslag: Det finns ett behov av att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap fördjupar sin Sevesotillsynsvägledning samt tar ett större ansvar när det gäller att utbilda Sevesohandläggare, samordna inblandade myndigheter och att utveckla myndighetsgemensamma metodstöd för Sevesotillsynen. Detta skulle leda till en mer effektiv, enhetlig och samordnad Sevesotillsyn. Föreskriftsrätten i 17 § Sevesolagen ändras på så sätt att den ges en mer generell räckvidd. Sevesoförordningens 13 § ändras genom att hänvisningen till kommunerna tas bort då de kan vara tillsynsmyndighet när det gäller Sevesotillsynen samt görs tillägget att länsstyrelserna på begäran även ska lämna den information som behövs för att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ska kunna utföra sitt kontrollerande ansvar. bedriver Myndigheten för samhällsskydd och beredskap tillsynsvägledning inom Sevesoområdet och anordnar regelbundet återkommande kompetensutvecklingsprogram för Sevesohandläggare. Såväl länsstyrelserna som branschorganisationerna har efterfrågat mer utvecklade och för länsstyrelserna användbara metodstöd i form av exempelvis riktlinjer för tillsynsprogram, kriterier till stöd för bedömningar av en verksamhets säkerhetsförhållanden och beskrivningar och dokumentation av verksamheters säkerhetsaspekter. Då hög personalomsättning vid tillsynsmyndigheterna leder till att nya handläggare med regelbundet återkommande intervall kommer att behöva utbildas skulle även lättillgängliga utbildningar, såsom exempelvis distansutbildningar över internet, kunna utformas. Vidare måste Sevesohandläggarna kunna erbjudas kontinuerlig fortbildning 105 23 § Sevesolagen. inom området för att på så sätt kunna bygga upp och vidmakthålla en specialistkompetens. För att uppnå mer likvärdighet och enhetlighet i Sevesotillsynen är det även vår bedömning att nationellt enhetliga och gemensamma metodstöd bl.a. i form av checklistor för Sevesotillsyn, måste utvecklas. Förutom att ge stöd åt handläggare vid varje enskild tillsyn ger det gemensamma metodstödet även en ökad möjlighet för verksamhetsutövaren att förbereda sig och ta fram erforderliga handlingar och dokumentation inför ett tillsynsbesök. Checklistorna ska däremot inte uppfattas som att tillsynen endast kan komma att fokusera på de frågor som tas upp i dessa. Även andra frågor och tillsynsområden kan behöva tas upp med anledning av vad som kommer fram vid ett tillsynsbesök. Checklistorna ska således inte uppfattas som en avgränsning eller begränsning av Sevesotillsynen utan ska snarare uppfattas som ett arbetsstöd. Länsstyrelserna har, såsom redovisats i avsnitt 4.4.1, även efterlyst konkret vägledning och metodstöd när det bl.a. gäller riskbeskrivningar vid olika typer av anläggningar, vilka krav som ställs på utformning och hantering av riskanalyser, handledning för granskning av säkerhetsrapporter och tillsynsprogram, samordnad vägledning i specifika sakfrågor och sammanställningar av myndigheters tillsynspraxis. Med anledning av vårt förslag om att Sevesotillsynen ska avgiftsbeläggas kommer Myndigheten för samhällsskydd och beredskap även behöva vägleda och utveckla metodstöd relaterat till uttag av Sevesotillsynsavgifter (se avsnitt 5.2). Behoven av tillsynsvägledning kommer troligtvis även att öka i och med de ytterligare krav som kommer att ställas på såväl myndigheterna som verksamhetsutövarna när Seveso III direktivet genomförts i svensk rätt. Utbildningsinsatser inriktade på hur det nya metodstödet bör användas samt uppföljning och utvärdering av Sevesotillsynen kan ge en grund för vilken inriktning metodstöden bör ha samt hur de kan vidareutvecklas och förbättras. Även när det gäller möjligheten att bevara upparbetad kompetens inom en tillsynsmyndighet skulle ytterligare tillsynsvägledning kunna bidra på ett positivt sätt. I detta sammanhang är det av vikt att den myndighet som ansvarar för Sevesotillsynen inte är alltför beroende av en enskild handläggares erfarenhet i varje enskilt ärende då denna handläggare kanske inte har samma arbetsuppgifter när det är dags för nästa Sevesotillsyn vid aktuell verksamhet. Det är angeläget att viktig kunskap om varje särskild verksamhets säker- hetsaspekter inte går förlorad. Därför skulle riktlinjer för gemensamma rutiner för att säkerställa att anteckningar och dokumentation från en Sevesotillsyn finns att tillgå kunna vara en garant för att minska beroendet av enskilda handläggares upparbetade erfarenhet. En fördjupad Sevesotillsynsvägledning inom ovan nämnda områden skulle kunna bidra till en mer kompetent, likvärdig och effektiv Sevesotillsyn. Det är därför vår bedömning att det finns skäl för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap att, inom ramen för sitt tillsynsvägledande ansvar, gå vidare och fördjupa sin Sevesotillsynsvägledning ytterligare. I ett sådant arbete kan även och behöva vara delaktiga för att förbättra möjligheterna till samordning. I dessa frågor bör samråd även ske med länsstyrelserna. För att genomföra förslagen ovan krävs inga författningsändringar. Vi föreslår emellertid ändringar i Sevesolagens 17 § som innebär att föreskriftsrätten beträffande tillsyn enligt Sevesolagen ges en mer generell räckvidd. Vidare föreslår vi att 13 § Sevesoförordningen ändras på så sätt att hänvisningen till kommunerna tas bort då de kan vara tillsynsmyndighet när det gäller Sevesotillsynen samt görs tillägget att länsstyrelserna på begäran även ska lämna den information som behövs för att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ska kunna utföra sitt kontrollerande ansvar. 4.5.5Tydliggörande av tillämpningen av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Utredningens förslag: Sevesotillsynsmyndigheternas möjligheter att tillämpa 2 kap. förtydligas genom att andra stycket i 6 § Sevesolagen tas bort och en ny bestämmelse i Sevesolagen, 4 a §, införs. Såsom redovisats i avsnitt 4.4.4 har det bland de myndigheter som tillämpar Sevesolagen uppstått oklarhet om i vilken utsträckning 2 kap. kan tillämpas av Sevesotillsynsmyndigheterna. I författningskommentaren till 6 § Sevesolagen anges bl.a. att verksamhetsutövarnas skyldigheter framgår av Sevesolagen samt av de allmänna hänsynsreglerna som finns i 2 kap. . prövning och tillsyn är verksamhetsutövaren skyldig att visa att hänsynsreglerna följs106. I detta sammanhang kan det vara av intresse att titta närmare på hur 6 § andra stycket Sevesolagen inledningsvis utformades i Lagrådsremissens lagförslag samt Lagrådets synpunkter som föranledde att bestämmelsen istället formulerades på det sätt som är fallet. I Lagrådsremissens lagförslag107 var 6 § andra stycket Sevesolagen utformad på följande sätt: Verksamhetsutövaren skall iaktta de allmänna hänsynsregler som anges i 2 kap. . I Lagrådets yttrande108 beträffande utformningen av Sevesolagens 6 § andra stycke anges följande. Enligt andra stycket ska verksamhetsutövaren iaktta de allmänna hänsynsregler som anges i 2 kap. . Denna balk är, som för övrigt framgår också av 5 § första stycket, tillämplig och dess bestämmelser behöver inte upprepas. Av pedagogiska skäl kan det inte desto mindre vara lämpligt att erinra om just de centrala hänsynsreglerna, men detta bör i så fall ske just i form av en erinran, inte som ett nytt påbud. Lagrådet förordar därför att stycket ges följande lydelse: Allmänna hänsynsregler, som gäller för verksamhetsutövaren, finns i 2 kap. . Exempel på när osäkerhet uppstått i den praktiska tillämpningen är då myndighet som endast ansvarar för Sevesotillsynen och som inte är tillsynsmyndighet enligt , undviker att utforma förelägganden med hänvisning till 2 kap. . I vissa fall har konsekvensen blivit den att den omvända bevisbörderegeln inte tillämpas. Även om det kan antas ha varit lagstiftarens avsikt att 2 kap. ska kunna tillämpas i ovan nämnda situationer bör den osäkerhet som uppstått i den praktiska tillämpningen och som funnits åtgärdas. De allmänna hänsynsreglerna och den omvända bevisbördan som kommer till uttryck i 2 kap. är av intresse att tillämpa såväl när det gäller tillsyn av Sevesoverksamheter som vid myndigheternas övriga kontakter med verksamhetsutövare av Sevesoverksamheter. Det är inte heller enbart myndigheterna utan även Sevesoverksamhetsutövarna som har ett behov av att veta vilka bestämmelser som är tillämpliga för dem. Sevesotillsynsmyndigheternas möjligheter att tillämpa 2 kap. bör därför konkretiseras genom ett förtydligande i en ny bestämmelse i Sevesolagen. 1998/99:64, s. 60. Bestämmelsen utformades i enlighet med Lagrådets förslag. 107Införd som bilaga 5 i prop. 1998/99:64, s. 151 ff. 1998/99:64, s. 167. Vi föreslår därför att nuvarande andra stycket i Sevesolagens 6 § tas bort och att en ny, 4 a § införs i Sevesolagen. Den nya bestämmelsen förtydligar att det som sägs i 2 kap. om tillämpningen av balken och det kapitlet också ska gälla för tillämpningen av Sevesolagen. Bestämmelsen innebär ingen förändring i sak jämfört med vad som tidigare åsyftades i 6 § Sevesolagen. Då bestämmelsen riktar sig till både verksamhetsutövare och myndigheter placeras den nya bestämmelsen i det avsnitt som handlar om lagens tillämpningsområde. 4.5.6Förfarandet för anmälan av Sevesoolyckor behöver ses över och förenklas Utredningens bedömning: Den brist som uppmärksammats beträffande att olycksrapporteringsskyldigheten i 2 kap. 4 § förordningen om skydd mot olyckor inte omfattar det fåtal Sevesoverksamheter som inte är s.k. 2:4-verksamheter bör ses över vid en mer samlad översyn av lagen om skydd mot olyckor. Nuvarande system för anmälan av Sevesoolyckor är onödigt administrativt betungande och komplicerat för såväl verksamhetsutövare som inblandade myndigheter. Systemet riskerar även att leda till att verksamhetsutövare av förbiseende inte anmäler en anmälningspliktig Sevesoolycka till samtliga myndigheter. De berörda myndigheterna bör i ett särskilt uppdrag närmare analysera behoven av och de tekniska förutsättningarna för att skapa ett gemensamt anmälningsförfarande vid en Sevesoolycka. Enligt den ordning som beskrivits i avsnitt 2.5 har Sevesoverksamheter som är s.k. 2:4-verksamheter skyldighet att anmäla olyckor till Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, kommunen, polisen och . Vidare har Sevesoverksamheterna anmälningsskyldighet till . Dessa skyldigheter har såväl branschorganisationerna som berörda myndigheter ansett vara onödigt administrativt betungande. Vi har även i avsnitt 4.4.2 pekat på att inte alla Sevesoverksamheter kommit att omfattas av den anmälningsskyldighet som föreskrivs i lagen och förordningen om skydd mot olyckor. Det pågår visst arbete i med att se över lagen om skydd mot olyckor. heten för samhällsskydd och beredskap med att revidera dåvarande Statens räddningsverks allmänna råd på området (SRVFS 2004:8). När vi diskuterat möjligheten att föreslå att det i lagen om skydd mot olyckor ska införas en bestämmelse med innebörd att alla Sevesoverksamheter är en 2:4-verksamhet har vi funnit att denna fråga även behöver ses över för andra verksamheter än Sevesoverksamheter (t.ex. kärntekniska anläggningar, andra verksamheter än Sevesoverksamheter som hanterar brandfarliga, explosiva, giftiga/hälsofarliga eller miljöfarliga varor eller ämnen, samt dammar och gruvor). Detta förhållande, samt då det endast är fråga om ett mycket litet antal Sevesoverksamheter som inte är 2:4-verksam- heter109, har lett till att vi bedömt att denna fråga bäst utreds vid en mer samlad översyn av lagen om skydd mot olyckor. Om man trots allt vill genomföra en ändring tidigare är ett alternativ att bestämmelser med olycksrapporteringsskyldighet motsvarande de som finns i lagen och förordningen om skydd mot olyckor förs in i Sevesolagen och Sevesoförordningen. Detta skulle komma att innebära att samtliga Sevesoverksamheter får samma skyldighet att underrätta berörda myndigheter vid olyckor, som dubbelreglering undviks. Detta alternativ bryter dock mot den nuvarande systematiken med en samlad reglering i lagen om skydd mot olyckor för alla anläggningar där verksamheten innebär en fara för att en olycka ska orsaka allvarliga skador på människor eller miljön. Nuvarande system för anmälan av Sevesoolyckor, där samma information ska skickas till flera myndigheter, är onödigt administrativt betungande och komplicerat. Systemet riskerar även att leda till att verksamhetsutövare av förbiseende inte anmäler en anmälningspliktig olycka till samtliga myndigheter. En lämplig ordning skulle istället kunna vara att verksamhetsutövaren endast behöver anmäla en olycka vid en Sevesoverksamhet till Myndigheten för samhällsskydd och beredskap som i sin tur delar informationen med berörda myndigheter. En sådan ordning skulle innebära såväl regelförenkling som besparing av resurser för verksamhetsutövare och myndigheter. För att kunna gå vidare med denna fråga bör därför de berörda myndigheterna i ett särskilt uppdrag närmare analysera behoven av och de tekniska förutsättningarna för att skapa ett gemensamt anmälningsförfarande vid en Sevesoolycka. 109 Enligt uppgifter tillgängliga hos Myndigheten för samhällsskydd och beredskap är det endast sju Sevesoverksamheter som inte är 2:4-verksamheter. 5Finansiering av tillsyn och tillståndsprövning av Sevesoverksamheter Arbete med tillsyn och tillståndsprövning av Sevesoverksamheter på högre kravnivå finansieras genom anslag i regleringsbrev för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap1. Ersättning för tillsyn betalas efter rekvisition ut till länsstyrelserna med per verksamhet och år för verksamhet på den högre kravnivån enligt Sevesolagen. Ersättning för uppgifter i samband med tillståndsprövning av Sevesoverksamheter på den högre kravnivån, som sker hos länsstyrelsernas miljöprövningsdelegationer eller i mark- och miljödomstol, uppgår till per prövning. Ingen ersättning betalas ut för tillsyn och tillståndsprövning av verksamheter som omfattas av den lägre kravnivån enligt Sevesolagen. Gällande system för finansiering omfattar inte någon ersättning till kommuner som efter överlåtelse skulle kunna utföra Sevesotillsyn. Det finns inte heller någon möjlighet att ta ut några avgifter för Sevesotillsyn från Sevesoverksamheterna. betalade Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ut sammanlagt för Sevesoärenden. Av beloppet avsåg ersättning för tillsyn av Sevesoverksamheter och avsåg ersättning för tillståndsprövning av Sevesoverksamheter. uppgick motsvarade utbetalningar till varav avsåg ersättning för tillsyn och avsåg tillståndsprövning. Sevesotillsyn utförs enligt föreskrifter om förebyggande av allvarliga kemikalieolyckor (AFS 1 Myndigheten för samhällsskydd och beredskap – ramanslag inom utgiftsområde 6 – Försvar och samhällets krisberedskap. Finansiering av tillsyn och tillståndsprövning av Sevesoverksamheter 2005:19) som meddelats med stöd av arbetsmiljölagen (1977:1160). tar inte ut några avgifter för den tillsyn som de utför utan denna är helt skattefinansierad. 5.1.1Avgifter för tillsyn och tillståndsprövning enligt Regleringen av avgifter för tillsyn och tillståndsprövning enligt finns i 27 kap. . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om myndigheters kostnader för prövning och tillsyn enligt eller enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av samt för prövning och tillsyn med anledning av EG-förordningar inom tillämpningsområde2. Kommunfullmäktige får meddela föreskrifter om sådana avgifter när det gäller en myndighets verksamhet. I förordningen (1998:940) om avgifter för prövning och tillsyn enligt regleras de avgifter som ska betalas för mark- och miljödomstolars och statliga förvaltningsmyndigheters kostnader för prövning och tillsyn enligt och bestämmelser meddelade med stöd av samt för förvaltningsmyndigheters kostnader i övrigt som rör sådan prövning och tillsyn. Avgift ska inte betalas för sådan handläggning som föranletts av att ett beslut enligt eller bestämmelser meddelade med stöd av överklagas3. Förordningens andra kapitel innehåller bestämmelser om avgifter för miljöfarlig verksamhet m.m. Avgift för prövning och tillsyn ska betalas av den som driver en verksamhet som är tillståndspliktig enligt avdelning 1 i bilagan till förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd eller har ett sådant tillstånd som avses i 9 kap. 6 § efter en frivillig ansökan om tillstånd eller efter ett föreläggande att ansöka om tillstånd. I de fall har ansvaret för tillsynen över verksamheten omfattar avgiften enligt förordningens andra kapitel även ersättning för tillsyn över att bestämmelserna i 14 kap. följs4. 227 kap. 1 § . 31 kap. 1 § förordningen om avgifter för prövning och tillsyn enligt . 42 kap. 1 § förordningen om avgifter för prövning och tillsyn enligt . Finansiering av tillsyn och tillståndsprövning av Sevesoverksamheter Avgifter för prövning och tillsyn ska betalas efter beslut av med de belopp som anges i förordningens bilaga5. Av bilagan framgår att avgifternas storlek varierar beroende på om det handlar om verksamheter som frivilligt sökt tillstånd, verksamheter som förelagts att söka tillstånd samt för tillståndspliktiga verksamheter. I förteckningen är de tillståndspliktiga verksamheterna indelade i verksamhetsgrupper där varje verksamhetsgrupp har en rubrik. Avgiftsbeloppen kan för de olika verksamheterna variera beroende av om det är eller annan som utövar tillsynen. Länsstyrelserna tar ut såväl fasta prövningsavgifter som fasta tillsynsavgifter när det gäller miljöfarliga verksamheter.