sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Kommitténs direktiv pekar inte på några specifika problem eller reformbehov när det gäller regleringen av förlust av efternamn. Det ingår emellertid i kommitténs allmänna uppdrag att se över och modernisera lagstiftningen samt att anpassa bestämmelserna till kommitténs förslag i övrigt så att lagstiftningen blir så konsekvent och enhetlig som möjligt. Även om några stora problem inte har framkommit i samband med de aktuella bestämmelserna – se dock det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1987 s. 634, där de rättsliga instanserna stötte på avsevärda tolkningsproblem – kan rent allmänt konstateras att bestämmelser som innebär att någon med automatik, utan hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, tvingas att byta efter- namn framstår som ganska otidsenliga. När regeln en gång infördes om att ett barn automatiskt förlorar sitt efternamn om dess far visar sig vara någon annan än den som förmodats vara det, var det bärande argumentet att barnet från början hade förvärvat namnet automatiskt från den förmodade fadern. Argumentet kan förefalla logiskt, men det hade inte ens behövt uppfattas som tvingande; man kunde ha bedömt barnets intresse av att få behålla det namn som det en gång fått som ett tillräckligt starkt motskäl för att barnet inte med automatik skulle förlora det. När kommittén nu i fråga om de familjerättsliga namnförvärven (kapitel 7) föreslår att de automatiska namnförvärven i allt väsent- ligt utmönstras ur namnlagen och att i stället alla namnförvärv ska ske genom ansökan, förlorar även det ursprungliga argumentet för automatiska namnförluster sin giltighet. Frågan är då om det finns övervägande andra skäl som talar för att likväl behålla den nuvarande regleringen i 16 § namnlagen. Det förhållande att faderskapet har hävts innebär givetvis att barnet egentligen inte har haft rätt att förvärva mannens efternamn och inte heller ett efternamn som mannen har burit. Mot detta står att efternamnets betydelse som släktmarkör generellt har minskat i samhället och att individens eget intresse av att få bära ett visst namn värderas högre . I många, förmodligen de flesta fall där barnet bär det efternamn som härrör från den man som tidigare ansågs vara barnets far, har barnet någon form av positiv relation till mannen. Barnet har ju själv eller genom sin vårdnadshavare valt att bära detta efternamn och avstått från möjlig- heten att i stället förvärva ett namn på moderns sida. Särskilt betänkliga följder kan regeln om automatisk namnförlust få om det gäller ett vuxet barn, som identifierat sig med namnet och där mannen i fråga inte har något att invända mot att barnet fortsätter att bära det. Förhållandet noterades redan av , som emellertid menade att det i sådana fall var tillräckligt att barnet under åberopande av synnerliga skäl kunde väcka talan vid domstol om rätten att få behålla namnet (SOU 1960:5 s. 196). Mot den angivna bakgrunden anser kommittén att den status- förändring som ett hävande av faderskap innebär, inte längre bör föranleda att barnet automatiskt förlorar sitt namn. Den förändrade statusen bör i stället enbart utgöra en grund för en eventuell rättslig talan om namnförlust, i linje med vad som gäller i andra fall där ett efternamn på felaktiga premisser har förvärvats med stöd av de familjerättsliga bestämmelserna. Kommittén föreslår sålunda att bestämmelsen i nuvarande 16 § namnlagen slopas och att frågan om namnförlust i dessa fall, i den mån frågan alls aktualiseras, i vanlig ordning får prövas efter det att en eventuell talan härom väckts. Endast i fråga om preskription behövs en särskild bestämmelse för dessa fall av namnförlust. Det är nämligen inte rimligt att ett barn efter ett negativt faderskapsfastställande ska behöva riskera att leva i ovisshet huruvida det får behålla sitt efternamn eller inte. Som tidigare berörts likställs enligt 23 a § namnlagen barn, som har kommit till genom assisterad befruktning i äktenskap, regi- strerat partnerskap eller samboförhållande mellan två kvinnor, med andra barn. Vad som sägs om faderskap i 16 § ska tillämpas även i dessa fall. Det innebär att ett barn som har förvärvat sitt efternamn på grund av att en kvinna har ansetts vara barnets förälder enligt 1 kap. 9 § FB, automatiskt förlorar namnet om det senare fastställs att kvinnan inte ska anses som förälder till barnet. I parallellitet med vad som föreslås i fråga om faderskap bör inte heller i dessa fall namnförlust ske automatiskt, utan den berörda kvinnan bör vara hänvisad till att vid domstol väcka talan för det fall att hon inte vill att barnet ska få behålla hennes namn. Namnlagen innehåller en reglering (17 §) av förlust av namn som är tillämplig vid anmälningsförvärv, dvs. familjerättsliga namn- förvärv, och i 18 § en annan som är tillämplig vid vissa ansöknings- förvärv. I ansökningsfallen måste det vara fråga om namn som någon inte har rätt till medan ansökningsfallen avser namn som någon inte har burit tidigare och som orsakar olägenhet för någon annan till följd av sådan risk för förväxling som anges i 13 § första stycket. I och med att kommittén föreslår en enhetlig ord- ning, där skillnad inte görs mellan namn beroende på hur de har förvärvats, finns förutsättningar för att också införa enhetliga regler för talan om namnförlust. Dessa möjligheter bör tas tillvara. En ny, enhetlig regel bör utformas så att den inte uppmuntrar till onödigt processande. Å andra sidan saknas anledning att formellt begränsa talerätten till vissa fall, så som görs i 18 §. En ända- målsenlig ordning kan uppnås genom att föreskriva två enkla villkor, som ska var uppfyllda i samtliga fall: Namnförvärvet ska ha skett på oriktiga grunder och innebära olägenhet för den som för talan om namnets förlust. Vad som avses med att namnet har förvärvats på oriktiga grunder beskrivs närmare i författningskommentaren. I samtliga fall av förlust av efternamn gäller att namnet kan få behållas om det finns synnerliga skäl för detta. En motsvarande regel gäller enligt 14 § andra stycket namnlagen för byte till efternamn när detta annars inte skulle ha varit möjligt, exempelvis på grund av risken för kollision med andra efternamn eller kännetecken. Kommittén har beträffande det lagrummet före- slagit att synnerliga skäl ersätts av särskilda skäl, som är det lägre satta krav för dispens som finns på andra ställen i namnlagen. Kommitténs förslag i den delen har förklarats med dels en allmänt högre värdering av medborgarnas intresse av att få bära de namn som de själva önskar, dels förhållandet att begreppet synnerliga skäl urvattnats i rättspraxis så att det numera närmast motsvarar vad man i lagspråk brukar avse med särskilda skäl. Gränsen mellan särskilda och synnerliga skäl har på så sätt suddats ut eller i varje fall blivit oklar och svårbegriplig. Dessa motiv gör sig lika gällande i det nu aktuella sammanhanget. Härtill kommer önskvärdheten att av systematiska skäl i namnlagstiftningen ha ett enhetligt villkor – särskilda skäl – för samtliga de situationer där domstol har möjlighet att bevilja dispens från vad som annars gäller. 15 § Har någon förvärvat ett efternamn på oriktiga grunder eller genom någon som har förvärvat ett efternamn på oriktiga grunder, och uppstår på grund härav olägenhet för någon annan, ska domstol på talan av den sist nämnde besluta att namnet förloras, om inte sär- skilda skäl talar för att namnet får behållas. Om någon förlorar sitt efternamn enligt första stycket ska dom- stolen fastställa vilket namn som förvärvas i stället för det som för- loras. Talan enligt första stycket som grundar sig på att ett föräldraskap har hävts får inte väckas senare än efter hävandet. Paragrafen motsvarar bestämmelserna om förlust av efternamn i 16–19 §§ namnlagen men innebär i förhållande till dessa avsevärda liberaliseringar och förenklingar. Bestämmelsen om automatisk namnförlust för barn vars efter- namn förvärvats på grund av ett sedermera hävt faderskap har inte överförts till den nya namnlagen. Vill den tidigare som fader ansedde mannen att barnet inte längre ska bära hans efternamn får han väcka talan mot barnet enligt villkoren i den generella regel som upptagits i första stycket. En första förutsättning för att en talan om förlust av efternamn ska vara framgångsrik är enligt första stycket att namnet förvärvats på oriktiga grunder. Härmed avses såväl beslut om namnförvärv som blivit fel därför att beslutet fattats på ett materiellt oriktigt eller ofullständigt underlag, som sådana beslut som blivit felaktiga på grund av förbiseende eller annan oriktig handläggning vid den beslutande myndigheten. En andra förutsättning är att den som för talan kan visa att han eller hon har olägenhet av att den mot vilken talan förs har förvärvat namnet. Det införs alltså ett generellt skaderekvisit av det slag som hitintills gällt endast i fall där förväx- lingsrisk föreligger (18 § jämförd med 13 § första stycket namn- lagen). En avsedd konsekvens härav är att det inte lönar sig att driva en rättsprocess för den som inte har något beaktansvärt intresse av att en annan person förlorar sitt efternamn. Om särskilda skäl föreligger ska namnet få behållas även om det har förvärvats på oriktiga grunder och olägenhetsrekvisitet är upp- fyllt. Detta kan synas som en stor förändring i förhållande till det nuvarande kravet på synnerliga skäl. I praktiken är emellertid ändringen närmast en anpassning till en etablerad praxis, som därmed bör vara helt överförbar till den nya lagstiftningen. Domstolen ska alltså precis som tidigare göra en proportionalitets- bedömning och ta hänsyn till sådana omständigheter som att det begångna felet framstår som mindre allvarligt eller att det om- stämda namnet har burits . Uttrycket genom någon som har förvärvat ett efternamn på oriktiga grunder syftar på så kallade bipersoners konsekvens- förvärv av efternamn, en fråga som regleras i 19 § första stycket namnlagen. Begreppen i övrigt har rätt att bära och rätten att bära det har utmönstrats eftersom de syftar på rätten att bära mellannamn. Inte heller har till den nya lagen överförts den i samma lagrum upptagna bestämmelsen om att regleringen av bipersoners namnförlust gäller också då huvudpersonen är avliden. Denna sär- skilda bestämmelse, som synes ha haft ringa praktisk betydelse, behövs inte med den utformning som första stycket har fått i kommitténs förslag. Andra stycket anger att det är domstolen som ska fastställa vilket efternamn som ska ersätta det som går förlorat, vilket motsvarar den ordning som gäller beträffande bipersoner enligt 19 § andra stycket namnlagen. I alla övriga fall gäller att det namn återfås som bars före anmälningen respektive ansökningen (17 resp. 18 §). Genom att domstolen i fortsättningen ska besluta om ersätt- ningsnamnet, försvinner dessa onödigt stelbenta regler och det uppnås en anpassning till den större valfrihet och bytesrätt som kommittén föreslår ska gälla enligt de familjerättsliga bestäm- melserna i 1–10 §§. Önskemålen hos den som råkar ut för att förlora sitt namn i en rättsprocess kan härigenom smidigt och obyråkratiskt tillgodoses på ett så generöst sätt som namnlagen i övrigt medger. Att domstolen ska fastställa namnet inom namn- lagens ramar är så självklart att det inte uttryckligen behöver anges i lagtexten. Någon särskild preskriptionsregel om när talan om namnförlust inte längre får väckas har inte ansetts nödvändig, med hänsyn till det starkt avhållande moment som ligger redan i svårigheten att efter förvärvet påvisa olägenhet och de motsvande större möjligheterna att påvisa särskilda skäl för att få behålla ett namn som har burits . För barns förlust av namn som grundas på ett upphävt faderskap har emellertid i tredje stycket intagits en bestäm- melse om att talan inte får väckas senare än efter upp- hävandet. Det är nämligen inte önskvärt att ett barn efter ett negativt fastställande av faderskapet tvingas leva i ovisshet om huruvida det får behålla sitt efternamn eller inte. Tredje stycket är så formulerat att det även täcker in den situation som kan uppkomma då ett föräldraskap har hävts för en kvinna som tidigare ansetts vara barnets förälder enligt 1 kap. 9 § FB. 10 Särskilt skydd för efternamn I 20–23 §§ namnlagen finns bestämmelser om Särskilt skydd för egenartade efternamn. Bestämmelserna innefattar ett materiellt, privaträttsligt skydd mot obehörigt användande av sådana efter- namn. Som tidigare beskrivits åtnjuter enligt 13 § namnlagen alla efternamn ett administrativt skydd, främst på så sätt att namn- myndigheten inte får godkänna nya efternamn som lätt kan för- växlas med namn som redan finns. Det materiella skyddet omfattar däremot endast efternamn som i lagens mening är egenartade och ger den, vars rätt till ett sådant efternamn blivit kränkt på grund av att någon annan använt namnet, möjlighet att få sin sak prövad i domstol. Bestämmelserna om materiellt namnskydd har i sak varit oförändrade sedan tillkomsten av namnlag. Vad som avses med ett egenartat efternamn anges i 20 § tredje stycket namnlagen. Där sägs att ett efternamn ska anses som egen- artat om det är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt. Avgörandet är alltså beroende av en bedömning, varför någon skarp gräns mellan egenartade och icke egenartade efternamn inte kan dras. Uppenbarligen är dock nybildade efternamn, som godkänts i administrativ ordning, så gott som alltid egenartade; som efter- namn får ju inte godkännas namn som har alltför stor likhet med andra efternamn. Egenartade är också äldre ovanliga eller karak- täristiska efternamn, även i fall då de är av son-typ. Däremot kan mycket vanliga efternamn, såsom och , natur- ligtvis inte kallas egenartade. I 20 § första och andra styckena anges i vilka fall ensamrätt till ett egenartat efternamn kan göras gällande. Första stycket ger den enskilde ett generellt skydd mot att någon annan som namn använ- der dennes egenartade och med stöd av lag förvärvade efternamn eller ett namn som lätt kan förväxlas med detta. Särskilt skydd för efternamn begränsar möjligheten att använda ett egenartat efternamn som varumärke eller annat kännetecken, som lätt kan förväxlas med namnet. Någon uttrycklig bestämmelse om att domstol kan meddela för- bud mot användningen av egenartade efternamn finns inte i namn- lagen. Möjligheten för domstol att på yrkande meddela sådant förbud anses emellertid följa av allmänna processuella regler och har dessutom stöd i praxis. 21 § namnlagen innehåller bestämmelser om så kallat passivitets- skydd för konstnärsnamn och andra liknande namn samt känne- tecken. Den som har ett egenartat efternamn kan, till förmån för den som använder namnet som konstnärsnamn, gå förlustig sin rätt om namnintrånget inte påtalas inom rimlig tid. I 22 § finns sär- skilda regler för talan om fastställelse huruvida en rätt till ett egen- artat namn består eller inte eller huruvida ett förfarande utgör in- trång i en sådan rätt. Slutligen finns i 23 § bestämmelser om skade- stånd för namnintrång. Någon straffrättslig sanktion för den som obehörigen använder ett egenartat efternamn finns inte. Tillkomsten av skyddet för egenartade efternamn namnrättskommitté ansåg det angeläget att det administ- rativa namnskydd som redan gällde, skulle kompletteras med ett materiellt/privaträttsligt skydd för efternamn som gav namnhavare bättre möjligheter att vid domstol angripa annans förvärv eller bruk av namnet. Kommitténs utgångspunkt var att den enskildes intresse av ett privaträttsligt skydd för efternamnet hör ihop med namnets förmåga att verka individualiserande, och att behovet av ett sådant skydd därför framträder med olika styrka för olika efternamn. Namnets individualiseringsförmåga ansågs i hög grad vara avhängigt dess frekvens. Kommittén var emellertid på det klara med att enbart en uppgift om hur många personer som bär ett efternamn inte ger ett rättvisande svar på frågan hur vanligt det är som efternamn. Om samtliga de personer som bär namnet är släkt med varandra kan namnet vara ovanligt även om släkten är stor. ansåg därför att den enskildes intresse av att få namnet skyddat mot intrång endast till en del bygger på dennes önskan att själv individualiseras och till en större del på den enskildes önskan att inte någon utomstående ska kunna ge sken av att vara släkt med denne. Ju fler släkter som bär namnet, desto Särskilt skydd för efternamn mindre anledning ansågs namnhavaren ha att från den synpunkten känna sig förfördelad av ett sådant intrång, medan intresset av skydd ansågs öka i ju högre grad namnet är ägnat att utmärka till- hörigheten till viss släkt. Intresset av skydd ansågs naturligt nog vara som störst när namnet bärs av endast en släkt. Ett sådant intresse ansågs emellertid kunna föreligga även i fall då namnet ger associationer till ett begränsat antal släkter. Namnfrekvensen spelar sålunda en avsevärd roll vid bedömningen av intresset av ett materi- ellt skydd. Kommittén framhöll dock att även andra faktorer måste tillerkännas betydelse, främst den ordbildningstyp som namnet till- hör, men även frekvensen av namnets språkliga strukturtyp, de språkliga beståndsdelarnas form och betydelse samt det sätt varpå de sammanfogas till ett namn. Kommittén ansåg vidare att det undantagsvis kunde förekomma att ett efternamn, som sett till hela landet inte kan betraktas som egenartat, inom ett viss begränsat geografiskt området och under särskilda förhållanden kan anses som egenartat. (SOU 1960:5 s. 78–79). Några uttalanden som avvek från de här återgivna gjordes inte i lagstiftningsärendet. Emellertid ansåg departementschefen att det av kommittén föreslagna skyddet för egenartade efternamn borde var något minde omfattande, vilket resulterade i de ännu gällande bestämmelserna om att skyddet inte får åberopas gentemot en person eller en släkt som av ålder eller annars enligt ortens sed har burit namnet som tillnamn (prop. 120–121). I annat fall skulle bland annat bruket av gårdsnamn i framför allt ha satts i fara. Vidare begränsades möjligheten för den som har ett egenartat efternamn att reagera rättsligt, till fall av obehörigt använ- dande av namnet i näringsverksamhet. och folkminnen har i sin tidigare nämnda skri- velse till regeringen efterfrågat en översyn och ett för- tydligande av begreppet egenartat efternamn samt även anfört att det bör övervägas om en gräns alltjämt ska finnas mellan egenartade efternamn och övriga efternamn; om gränsen ska vara kvar bör det klargöras var den går. Också och har framfört att skyddet för de egenartade efternamnen bör ses över. PRV har i sin skrivelse till regeringen framhållit att det i samband med en sådan översyn bör göras en jämförelse med efternamnsskyddet i Särskilt skydd för efternamn varumärkeslagen i syfte att bland annat åstadkomma en gemensam terminologi. Enligt sina direktiv ska kommittén – utöver uppgiften att allmänt undersöka om det finns utrymme för ett något större hänsyns- tagande till enskildas intresse av att själva få välja sina namn – se över skyddet för egenartade efternamn och ta ställning till behovet av ändringar i regleringen. När det gäller önskemålen om en gemensam terminologi kan redan här nämnas att den nya varumärkeslagen (2010:1877) och även firmalagen (1974:156) har utformats så att dess termi- nologi överensstämmer med namnlagens. I 2 kap. 10 § 2 varu- märkeslagen och 10 § första stycket 8 firmalagen anges sålunda att något som är ägnat att uppfattas som någon annans egenartade efternamn kan utgöra hinder för registrering av varumärke eller firma. På grundval av det arbete som utfördes av namnrätts- kommitté infördes som nämnts ett heltäckande administrativt skydd för samtliga efternamn. Frågan i vad mån det härutöver fanns eller borde införas ett materiellt rättsskydd, som skulle inne- bära en rätt att vid domstol påtala intrång i namnrätten, var omdiskuterad (se s. 28 f.) Rättsläget var sådant att det endast beträffande adelsnamn av egenartad beskaffenhet stod klart att ett materiellt rättsskydd kunde göras gällande. Någon rättslig prövning av om ett borgerligt efternamn kunde åtnjuta motsvarande skydd hade aldrig förekommit. namnrättskommitté ansåg emellertid att kravet på en generell ensamrätt till och ett skydd för efternamn gjorde sig gällande i allt högre grad. Den enskildes intresse av ett sådant privat- rättsligt skydd för sitt efternamn ansågs höra samman med namnets förmåga att, avhängigt namnets frekvens, verka individualiserande. Kommittén kom därför i sitt betänkande att utförligt beskriva vilka överväganden som kunde bli aktuella vid bedömningen av om ett efternamn är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt och därmed kan betraktas som egenartat. Dessa överväganden kom- pletterades av departementschefens uttalanden i lagstiftnings- Särskilt skydd för efternamn Lagregleringen har härefter i allt väsentligt bevarats intakt men har med tiden fyllts ut av ett antal avgöranden i praxis, vari- genom namnhavares rättsliga möjligheter att skydda sina namn har preciserats. Det måste likväl konstateras att begreppet egenartat efternamn är långt ifrån entydigt, särskilt som förarbetsuttalandena är ganska åldersstigna samt det visat sig råda delade meningar även inom de rättsliga instanserna huruvida ett namn med lagens ord är eller inte är ägnat att utmärka tillhörighet till en viss släkt. har i fyra domar, som också redovisats under avsnittet gällande rätt, tagit ställning till frågor som haft att göra med skyddet för egenartade efternamn. NJA 1973 s. 717 (Wänerskog): Innehavare av efternamnet Wänerskog väckte talan mot , ekonomisk för- ening, med yrkande att registreringen av föreningen skulle upphävas och föreningen förbjudas att använda namnet Vänerskog i sin firma; även skadestånd yrkades. Tingsrätten och hovrätten ogillade yrkan- dena. HD fann att Wänerskog utgjorde ett egenartat efternamn och att föreningen obehörigen använt sig av namnet. När det gällde frågan om namnet använts till förfång (numera nackdel) enligt 20 § andra stycket namnlagen framhöll HD att föreningens firma uppenbarligen lätt kunde förväxlas med efternamnet Wänerskog och att detta namn, med hänsyn såväl till ordbildningstyp och individualiseringsförmåga som till att det bars av endast ett fåtal, var att anse som i hög grad egenartat. Namnet Vänerskog var inte en geografisk benämning utan påhittat för att markera föreningens anknytning till trakterna kring , som var just de trakter där medlemmarna av släkten var bosatta. Mot den bakgrunden befanns föreningen inte ha rätt att använda namnet i sin firma. (Parterna ingick sedermera en överens- kommelse som gav föreningen rätt att använda namnet Wänerskog). – En minoritet bestående av två justitieråd menade att kravet på för- fång måste innefatta något utöver förväxlingsrisken, som i detta fall över huvud taget knappast förelåg; åtminstone borde krävas att den obehöriga användningen medför olägenheter av någon praktisk betydelse. Det var sålunda inte tillräckligt att namnhavarna ville vara ensamma om namnet. På dessa skäl ogillade minoriteten yrkandena. NJA 1985 s. 563 (Gullmarstrand): I målet stod klart att efternamnet Gullmarstrand var i lagens mening egenartat och lätt kunde förväxlas med handelsbolaget som bedrev hotell- och restau- rangverksamhet i en ort vid fjorden Gullmarn. HD konstaterade att målet hade likheter med föregående rättsfall men att firmanamnet hade en klarare och mer preciserad geografisk anknyt- ning än beteckningen Vänerskog. Vidare menade HD att den som antar ett efternamn som anknyter till en geografisk benämning måste räkna med en viss risk för förväxling med allahanda namn med samma anknytning. Något beaktansvärt psykiskt obehag kunde rörelse- namnets användning heller inte anses innebära för den klagande namn- Särskilt skydd för efternamn Rekvisitet nackdel för den som har förvärvat ett egenartat efternamn befanns därmed inte vara uppfyllt, och talan om namn- intrånget ogillades.