sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Enkätsvaren visar att en stor majoritet är ovillig att acceptera namnbildningar som i språkligt eller annat hänseende kraftigt av- viker från det konventionella, medan en minoritet på i genomsnitt har en mycket tillåtande inställning. Förhållandet torde kunna uttryckas så att det finns ett åsiktsgap mellan å ena sidan ett litet liberalt avantgarde i samhället och å andra sidan folk i allmänhet. Detta illustreras på flera sätt i attitydundersökningen. a)Namnlagens förbud mot namnbildningar som kan väcka anstöt eller leda till obehag för den som bär namnet är gediget för- ankrat hos medborgarna. ansåg att myndigheterna ska vägra godkänna sådana namn. Några auten- tiska namnexempel att ta ställning till gavs dock inte i enkäten, främst av pietetsskäl. b)Andelen som anser att föräldrar ska ha rätt att ge sina söner flicknamn och sina döttrar pojknamn är mycket liten. De som anser att föräldrar ska ha en ovillkorlig sådan rätt utgör . Personer utan högre utbildning är ännu mer av- Gruppen personer med utländsk bakgrund har en signifikant mer tillåtande inställning; – även det en i och för sig liten andel – menar att det bör vara föräldrarnas ensak om de vill ge sina barn könskonträra namn. Misstanken att svenska myndigheter inte har tillräcklig förståelse för ur- sprungslandets traditioner i fråga om förnamn skulle kunna vara en förklaring till denna relativt stora attitydskillnad mellan personer med svensk respektive utländsk bakgrund. Några särskilda bestämmelser om könskonträra förnamn finns inte namnlagen, utan frågan avgörs i rättstillämpningen utifrån en tolkning av vad som ligger i begreppen kan antas leda till obehag för den som skall bära [namnet] och uppenbarligen inte är lämpligt som förnamn, 34 § namnlagen. När det gäller myndiga personer anses det numera, efter ett prejudikat i Regeringsrätten , inte föreligga något hinder mot antagande av könskonträra förnamn. När det gäller barn måste risken för obehag bedömas från fall till fall. Problemet är emellertid i praktiken inte så stort, särskilt som många föräldrar väljer något av de hundratals förnamn vilka uppfattas som mer eller mindre könsneutrala och utan obehag bärs av både män och kvinnor (såsom , , , , , , , , , , och ). Det är också att märka att de större barnens egen uttalade vilja utgör en viktig faktor vid bedömningen av obehagsrisken. Mot bakgrund av den domstolspraxis som sålunda etablerats kan därför problemet med könskonträra förnamn inte betraktas som en stor fråga. Det tydliga utfallet av attitydundersökningen är emellertid intressant på så sätt att det befäster bilden av en genomgående konservativ inställning hos svenska folket i denna fråga. c)En kraftigt negativ inställning framkom i undersökningen även vad gäller tillåtligheten av namn med extremt ovanlig stavning, namn med stora och små bokstäver blandade, mycket okonven- förnamn och mycket svåruttalade nya efternamn. Genomgående hade två grupper en något mer liberal inställning – högutbildade och personer med utländsk bakgrund. Beträf- fande den sistnämnda gruppen kan man möjligen befara att frågan i ett antal fall kan ha missförståtts som om den gällde huruvida svårstavade och svåruttalade utländska namn över huvud taget ska vara tillåtna här i landet. aldrig bli tal om att förbjuda användningen av namn som någon redan har, utan frågan gällde i vad mån nybildningar av namn bör godkännas av svenska myndigheter och domstolar. Den distinktionen kom kanske inte tillräckligt tydligt fram i själva frågan. Frågan om vilka namn som av språkliga skäl inte bör god- kännas exemplifierades, även i detta fall av hänsyn till namn- bärarna, inte med autentiska namn, utan med påhittade namn som Anndersch, Qroqhztrömm, SoFia, GranSkog, Cykelpedal och Xenogiannakapoulidis. Om man emellertid jämför med ett inte så litet antal starkt avvikande nya för- och efternamn som i praxis de facto ansetts vara från språklig synpunkt godtagbara torde slutsatsen kunna dras att myndigheternas och domstolarnas tillämpning av namnlagens språkriktighetskrav är väsentligt mer liberal än vad som av gemene man uppfattas som rimligt. Starkt missnöje med mellannamnsregleringens nuvarande begränsningar och tydlig opinion för att nya dubbelnamn ska tillåtas är känt att det råder ett utbrett missnöje med den mellannamnsreglering som infördes genom namnlag, särskilt vad gäller hindret mot att föra mellannamnet vidare till make och barn och svårigheten att åstadkomma full namngemen- skap inom en familj. Möjligheten för endera maken att anta den andre makens efternamn som mellannamn infördes i lagstiftningen delvis som kompensation för att det inte längre skulle vara tillåtet att bilda dubbelnamn. Denna kompensatoriska åtgärd visade sig emellertid snart vara alldeles otillräcklig, något som resultatet av attitydundersökningen till fullo bekräftar. anser att ett mellannamn ska kunna föras vidare till make och barn, vilket i praktiken innebär förord för en ordning som tillåter dubbelnamn. Andelen som säger sig inte veta vad de tycker är här förhållandevis hög, , vilket torde förklaras av att problematiken med mellannamn/dubbelnamn för många inte är relevant för dem personligen. Det kan emellertid konstateras att förklarar sig vara nöjda med nuvarande ordning. Bland kvinnor, som ju oftare än män bär mellannamn, är missnöjet än större, blott är tillfreds med lagens förbud mot att föra mellan- namnet vidare. På den fråga som direkt gällde huruvida namnlagen ska tillåta (nya) dubbelnamn svarade ja. Även här var andelen kvinnor högre, totalt och så hög som hos kvinnor i åldersgruppen 18–. Undersökningen gav inget stöd för tanken att valet av dubbel- namn bör begränsas till vad som är nödvändigt för att genom namnet kunna visa samhörighet med familjen eller släkten. av dem som var för en ordning med dubbelnamn ansåg att en sådan begränsning behövdes. Omkring hälften av samtliga svarande var således för en ordning som möjliggör för vem som helst att komponera ett dubbelt efternamn för sig själv och sina närstående utan andra begränsningar än vad som gäller för nybildningar av enkla efternamn. 7Familjerättsliga förvärv av efternamn De överlägset mest vanliga förvärven av efternamn utgörs av de så kallade familjerättsliga namnförvärven. Någon prövning av namnets lämplighet kommer härvid inte i fråga, utan förvärvet av efter- namnet legitimeras av personens familjerättsliga status som make, barn, adoptivbarn eller fosterbarn. Rättssystematiskt kan de familje- rättsliga namnförvärvsreglerna (1–10 §§ namnlagen) sägas behandla huvudfallen, till vilka de så kallade administrativa namnförvärvs- reglerna samt reglerna om mellannamn ansluter som komplement för den händelse att de familjerättsliga inte ger ett från den enskil- des synpunkt tillfredsställande resultat. påbörjade sitt arbete 1972 och hade till huvudsaklig uppgift att se över och förändra regleringen av de familjerättsliga namnförvärven, som hade ansetts vara otidsenlig. Kritiken hade särskilt gällt regleringens brist på jämlikhet, dels mellan barn födda inom respektive utom äktenskapet, dels och framför allt mellan man och hustru i ett äktenskap. Enligt namnlag förvärvade sålunda kvinnan som huvudregel mannens efternamn genom vigseln. Ville hon behålla det efternamn som hon hade som ogift var hon hänvisad till att göra en anmälan härom före vigseln. Hade hon inte gjort en sådan anmälan eller ville hon återta ett efternamn som hon tidigare burit, kunde det ske endast efter ansökan till namnmyndigheten. Om hustrun hade behållit sitt tidigare efternamn kunde hon under äktenskapet anta mannens efternamn genom en enkel anmälan hos pastor. Mannens efternamn påverkades däremot inte av äktenskapet. Möjligheten att ta hustruns efternamn som gemensamt namn bestod i att kvinnan före vigseln anmälde att hon önskade behålla Familjerättsliga förvärv av efternamn sitt efternamn varefter mannen fick ansöka hos namnmyndigheten om att få anta hustruns efternamn. För bifall till en sådan ansökan krävdes synnerliga skäl. Barn i äktenskap förvärvade faderns efternamn automatiskt vid födelsen. Barn födda utom äktenskap förvärvade vid födelsen moderns efternamn. Om barnets föräldrar därefter ingick äkten- skap förvärvade barnet, om det var , med automatik faderns efternamn. Dessa som föråldrade ansedda familjerättsliga namnbestämmelser hade sin grund i en patriarkalt präglad samhälls- uppfattning men baserades också på föreställningen att namn- gemenskap inom familjen och släkten hade ett självklart värde, vilket på ett generellt plan borde vara överordnat den enskildes önskemål. De familjerättsliga bestämmelser som lades fram i Namnlags- utredningens förslag var utformade efter en neutral linje där varken mannens eller kvinnans namn gavs företräde (bortsett från bestämmelsen att barn får moderns efternamn i fall då ingen anmälan om barnets efternamn görs). Även i övrigt känne- tecknades utredningsförslaget i denna del av liberala värderingar, som innebar att medborgarnas individuella frihet och rätt att själva få forma sina liv gavs företräde också då detta gick ut över namn- stabiliteten och namngemenskapen inom familjen och släkten. Utredningen fullföljde härvidlag sitt av regeringen angivna uppdrag. Den tog dock inte fasta på det uppslag i regerings- direktiven som avsåg att den familjerättsliga namnregleringen skulle kunna gälla i lika mån för sambor som för gifta. Fullt så radikalt fanns det inte anledning att gå fram, ansåg utred- ningen, som också konstaterade att förhållandena hade förändrats sedan direktiven skrevs, såtillvida som samboförhållanden inte längre bottnar i någon principiell ovilja mot äktenskapet (SOU 1979:25 s. 100). Denna inträffade attitydförändring hos allmänheten bör ses mot bakgrund av att åren kring 1970 var präglad av social turbulens och politiska omvärderingar, vilket fick återverkningar även på familjerättens område. Exempelvis ifråga- satte direktiv till Familjelagssakkunniga själva grunden för arvsrätten och efterlyste förslag till hur denna i varje fall skulle kunna inskränkas. Direktiven pekade alltså mot en åtgärd som direkt skulle ha försvagat människors känsla av att höra samman med en viss familj eller en viss släkt. Om en sådan tanke hade Familjerättsliga förvärv av efternamn väckts bara skulle den ha bedömts som politiskt verk- lighetsfrämmande. lade sålunda fram förslag till helt nya regler om makars släktnamn/efternamn som bland annat innebar att makarna skulle behålla var och en sitt efternamn, om de inte före eller under äktenskapet anmälde att de ville ha gemensamt efternamn. Som gemensamt namn kunde de således välja mannens eller hustruns efternamn så länge detta namn inte hade förvärvats genom ett tidigare äktenskap. Även bestämmelserna om barns för- värv av efternamn reviderades i stor utsträckning. Barn ansågs ha lika rätt till sin mors som till sin fars efternamn, vilket innebar att den agnatiska namnordningen som varit rådande övergavs. Ingen skillnad gjordes heller mellan barn vars föräldrar är gifta med varandra och barn vars föräldrar inte är det. Förslaget tillmätte på flera sätt den enskildes önskemål i fråga om namnförvärv större betydelse än tidigare, något som enligt utredningen underlättades av att systemet med personnummer och personakter hade införts i folkbokföringen. Det allmännas intresse av namnstabilitet ansågs därför inte vara lika framträdande som . Mot denna bak- grund föreslog utredningen kraftigt utökade möjligheter både för barn och vuxna att kunna byta mellan flera olika efternamn som de genom släktskap eller på annat liknande sätt hade anknytning till. Däremot var utredningen påtagligt njugg i fråga om tillåtlig- heten av det i äldre tider vanliga bruket att anta ett efternamn bildat på faderns förnamn med ändelsen son tillagt: Visserligen är - - - behovet av namnstabilitet inte lika framträdande som förut. Till- räckliga skäl kan likväl inte anses föreligga att , mot de principer som ligger till grund för namnlagen, återinföra bruket av patro- nymikon som [efternamn] (SOU 1979:25 s. 132). Utredningen fann därför, i likhet med regeringen och , det inte vara aktuellt att införa någon familjerättslig bestämmelse om patro- och metronymika; under riksdagsbehandlingen infördes emellertid en särskild administrativ dispensgrund för byte till sådana namn, 14 § första stycket namnlagen. Utredningens förslag och i synnerhet regeringens lagrådsremiss och proposition i ämnet väckte livlig, för att inte säga häftig debatt. Den starkaste kritiken kom från högerhåll och avsåg att förslagen var för långtgående och alltför mycket bröt med det traditionella namnskicket och även med rådande värderingar. I sammanhanget kan påminnas om att under utredningstidens gång på mycket länge fick borgerlig majoritet och att landet Familjerättsliga förvärv av efternamn under två mandatperioder hade styrts av borgerliga regeringar när förslaget till namnlag överlämnades till . Även om det inom de borgerliga partierna fanns en polaritet mellan liberala och traditionsbevarande krafter, stod det snart klart att jordmånen för mycket radikala familjerättsliga reformer inte var lika gynnsam som när utredningsdirektiven hade beslutats . Ett stort antal remissinstanser och även de större dags- tidningarnas ledarsidor fann förslagen alltför långtgående och bristfälliga i flera avseenden. Kritiken riktade generellt in sig på att förslagen inte tillräckligt tog hänsyn till behovet av namnstabilitet och av namngemenskap inom familjer och släkter. Förslagen beskyll- des som nämnts också för att luckra upp familjesamhörigheten och medverka till barns känslor av otrygghet och rotlöshet. (Se närmare om debatten i kapitel 5.2.6). Den dåvarande tvåpartiregeringen (C och FP) anslöt sig dock i huvudsak till de grundtankar som bar upp utredningsförslaget, och framhöll att en utgångspunkt för en reformerad namnlagstiftning bör vara att den enskilde i så stor utsträckning som möjligt får bestämma vilket namn han eller hon ska ha. Likaså poängterades vikten av att en modern namnlagstiftning ger uttryck för strävan- dena efter jämställdhet mellan kvinnor och män, samt att man beträffande namnfrågor även bör ha som mål att behandla alla barn lika, oavsett om föräldrarna är gifta med varandra eller inte (prop. 1981/82:156 s. 15 ). Vissa remissinstanser hade, som tidigare nämnts, uttryckt farhågor för att de vidsträckta möjligheter till namnbyten som utredningen föreslog, skulle komma att missbrukas av personer med oärliga avsikter. Regeringen förklarade sig i någon mån dela denna oro och menade att samhällets intresse av namnstabilitet var större än av vad utredningen funnit. För att förhindra att reglerna om namnbyte missbrukades föreslog regeringen vissa spärregler, dock främst för de administrativa efternamnsförvärven. Beträffande de familjerättsliga namnförvärven ansåg regeringen att utredningen i alltför stor utsträckning velat tillåta makar att återta efternamn som förvärvats genom tidigare äktenskap och föreslog att rätten att återta tidigare efternamn skulle omfatta endast namn som make senast burit som ogift. Regeringen tog också avstånd från en av utredningens mest radikala åsikter, nämligen att inställningen hos en förälder som inte är vårdnadshavare skulle sakna betydelse i fall då den andra föräldern (vanligen modern) anmäler att barnet ska byta till hennes nya makes namn, dvs. Familjerättsliga förvärv av efternamn I propositionen föreslogs sålunda vissa ändringar i syfte att mildra kritiken mot utredningens mest avantgardistiska förslag i fråga om regleringen av de familjerättsliga namnförvärven. De före- slagna uppstramningarna visade sig dock inte tillräckliga, och ett flertal ytterligare ändringar i samma riktning vidtogs under riks- dagsbehandlingen. Med anledning av propositionen väcktes tolv motioner som framför allt riktade in sig på tre frågor. När det gällde makars namn kritiserades att de makar som önskade ett gemensamt namn måste företa en aktiv handling i form av en anmälan, under det att passivitet i fortsättningen skulle leda till att namngemenskap uteblev. Propositionen ansågs av motionärerna även innebära alltför generösa möjligheter att ge samtliga medlem- mar i en flerbarnsfamilj olika efternamn. Den tredje huvudsakliga invändningen var att den föreslagna enkelheten när det gällde att byta efternamn och även förnamn skulle komma att utnyttjas i brottsliga syften. fann kritiken till stor del berättigad. Mer än regeringen betonade utskottet intresset av namnstabilitet och betydelsen av namngemenskap inom familjen. Den slutliga regleringen av de familjerättsliga namnförvärven kom därför att innehålla betydligt fler spärregler än vad och även regeringen hade ansett nödvändigt. Beträffande makars efternamn tog lagutskottet fasta på att det av den sociologiska undersökning som låtit genomföra, hade framkommit att flertalet makar önskade ha ett gemensamt efternamn. Utskottet framhöll att namngemenskap har ett stort värde när det gäller att markera samhörighet i en familj. Därför var det enligt utskottet mindre lyckat att som i propo- sitionen föreskriva att blivande makar behåller sina namn om de inte anmäler annat. Det kunde ge intryck av att lagstiftaren velat ge företräde åt en ordning som avvek från vad som var vanligt före- kommande. På utskottets förslag infördes därför ett obligatoriskt krav på anmälan i samband med vigseln av makarnas val av efter- namn. Även regleringen av makars namnbyten under eller efter äkten- skapet fick sin nuvarande utformning genom lagutskottets omarbe- tade förslag. I propositionen hade föreslagits att make som behåller sitt efternamn vid äktenskapets ingående därefter när som helst under äktenskapet ska kunna byta till den andra makens namn. Propositionsförslaget innebar således stora möjligheter för makar att under äktenskapet växla mellan att bära samma namn och att ha olika efternamn. En make skulle exempelvis först kunna ta den Familjerättsliga förvärv av efternamn andra makens efternamn för att därefter byta tillbaka till sitt namn som ogift, varefter den andra maken skulle kunna byta till det namnet. Hinder mot att upprepa denna typ av namnbyten hade regeringen inte uppställt i sitt lagförslag. På lagutskottets inrådan inskränktes dessa möjligheter till nära nog obegränsade namnbyten. Den princip som blev gällande kan uttryckas som att makar har möjlighet att en gång få namngemenskap och därefter en gång byta till namn som ogift. Beträffande barns efternamn tillstyrkte lagutskottet i huvudsak regeringens lagförslag. En viktig förändring, som infördes med anledning av motionskritik rörande den ökade risk för namnsplitt- ring inom en familj som förslaget ansågs medföra, blev dock att ett barn vid födelsen skulle få samma efternamn som dess senast födda syskon, förutsatt att föräldrarna hade vårdnaden om båda barnen. I fråga om barns byte till förälders efternamn hade det i propo- sitionen föreslagits att ett efternamn som förvärvats genom födel- sen skulle kunna, genom anmälan, bytas till ett annat efternamn som hade kunnat förvärvas genom födelsen. Någon spärr mot att barnet upprepade gånger byter mellan föräldrarnas nuvarande eller tidigare efternamn hade inte uppställts i propositionen. Utskottet instämde i denna del huvudsakligen i de överväganden som låg till grund för propositionsförslaget och menade att det beträffande barn i många fall inte var befogat att ställa upp några hinder mot namnbyte. När det däremot gällde vuxna personer menade utskottet att det inte kunde anses föreligga något mer utpräglat behov av upprepade namnbyten. För att stävja missbruk och av hänsyn till värdet av namnstabilitet ansåg utskottet att bytesrätten för personer borde begränsas på så sätt att denna personkategori högst en gång skulle kunna – med stöd av familjerättsliga namnförvärvsregler – byta till en förälders nuva- rande eller tidigare efternamn. Sammantaget innebar riksdagsbeslutet om antagande av namnlag att full jämlikhet uppnåddes mellan makar och även mellan barn som föds i respektive utom äktenskap. I dessa avseenden skilde sig inte regeringens och uppfattning åt. De av regeringen föreslagna mycket frikostiga möjligheterna till familje- rättsliga namnbyten blev däremot avsevärt kringskurna av riks- dagen. Det är tydligt att regeringen – och i än högre grad Namn- lagsutredningen – hade underskattat kraften i den opinion inom och utom som mer betonade värdet av namnstabiliteten och namngemenskapen inom familjen och släkten. Familjerättsliga förvärv av efternamn att framgå i det följande har den allmänna uppfattningen genomgått avsevärda förändringar. Namnets betydelse för släkt- och familjesamhörigheten har minskat. Samhällets intresse av namn- stabilitet är inte heller lika stort som det var . De familjerättsliga bestämmelserna om namnförvärv intar en sär- ställning inom namnrätten, genom att de bildar utgångspunkten för övriga namnrättsliga regler och genom att de berör varje med- borgare, åtminstone i livet. När namnlagstiftningen senast var föremål för ett omfattande reformarbete, 1972–1982, riktades den huvudsakliga uppmärksamheten mot just dessa bestäm- melser, som ansågs ge uttryck för en patriarkal samhällssyn och även i övrigt vara i varierande grad föråldrade. I den översyn som nu har att göra ligger tyngdpunkten på andra frågor än den familjerättsliga regleringen. I kommitténs direktiv har inget specifikt familjerättsligt namn- problem utpekats (om man inte väljer att hit räkna den särskilda mellannamnsproblematiken). Frånvaron av debatt och reform- önskemål är inte förvånande utan en följd av klart urskiljbara fak- torer. Dels uppfyller den nuvarande reglering i många avseenden redan de krav som kan ställas på en modern familjerättslig namn- lagstiftning, såsom strikt könsneutralitet, likabehandling av barn oberoende av föräldrarnas civilstånd och ett någorlunda godtagbart tillgodoseende av personers och familjers möjligheter att förvärva och byta familjeanknutna namn efter egna önskemål. Dels har praxis i dispensärenden – dvs. i fall då PRV och/eller PBR prövar om särskilda eller synnerliga skäl föreligger för en namnrättslig åtgärd som inte får vidtas med stöd av de familjerättsliga reglerna – med tiden blivit allt mer tillåtande. Dels och slutligen saknas i dagens politik och samhällsdebatt så gott som helt sådana tidigare förekommande röster som hävdar att namnreglernas uppgift i första hand är att ta hänsyn till behovet av namnstabilitet och kontinuitet och till värdet av sammanhållning inom familjen och släkten. Det anförda innebär emellertid inte att kommittén bör undanta de familjerättsliga bestämmelserna från sitt översynsarbete. Kom- mittén har ett uppdrag att se över namnlagen i dess helhet. Den har också i uppgift att tillvarata de möjligheter som kan finnas att ge medborgarna ännu större frihet att själva bestämma sina namn. Familjerättsliga förvärv av efternamn Och i den mån kommittén finner att lagstiftningen orsakar problem, onödigt krångel för medborgarna eller osäkerhet i tillämpningen ska den givetvis söka komma till rätta härmed, oavsett vilken del av namnlagstiftningen som berörs. Även om 1982 års familjerättsliga namnregler således på det stora hela har fungerat väl, kan det vid en närmare genomgång av regelverket konstateras att det finns bestämmelser som i sitt före- givna syfte att skapa namnstabilitet och undvika namnsplittring inom familjen, framstår som omotiverat snäva och begrän- sande. Det gäller särskilt de så kallade spärreglerna som förorsakar en uppdelning av namnbytesärendena som inte alltid är sakligt befogad och som är svår för allmänheten att förstå och ännu svårare att acceptera. Förhållandet understryks av att i sin tidi- gare nämnda skrivelse till regeringen anfört att spärreglerna i 10 § tredje stycket namnlagen är svåra att tillämpa, förorsakar många problem och är onödigt restriktiva. har i samma skrivelse även framhållit att vissa av reglerna om barns namn- förvärv, som införts för att undvika namnsplittring, inte alltid får avsedd effekt.