sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Straffbestämmelsen tillkom vid införandet av den tidigare lagen på området, fastighetsmäklarlagen (1995:400), och har sedan över- förts till nuvarande fastighetsmäklarlag (prop. 1994/95:14 respek- tive prop. 2010/11:15). Innan straffansvaret infördes var det möjligt för att vid vite förelägga oregistrerade mäklare att upp- höra med verksamheten. I förarbetena till lag anfördes (prop. 1994/95:14 s. 29 ff.) att förfarandena med föreläggande av vite och utdömande av vite – sistnämnda prövades av länsrätten på hemställan av – var arbetskrävande för och kunde ta , om den mäklare som berördes undandrog sig delgivning. Med hänsyn till intresset av snabbhet vid denna typ av ärenden ansågs den dåvarande ordningen inte acceptabel. Det fram- hölls att det, med tanke på de risker som de aktuella mäklarna utsatte sina kunder för, t.ex. genom att vara utan ansvarsförsäkring, fanns anledning att se allvarligt på oregistrerade mäklares verk- samhet och att detta borde markeras från det allmännas sida genom att verksamheten kriminaliserades. I lagen (1966:742) om hotell- och pensionatrörelse finns bl.a. bestäm- melser om tillståndskrav för att få driva hotell- eller pensionat- rörelse som är avsedd att motta minst nio gäster eller som omfattar minst fem gästrum (2 §). Sådant tillstånd ska med- delas om det inte finns anledning att anta att den som söker till- ståndet ska driva rörelsen så att fara för allmän ordning och säker- het uppkommer. Fråga om tillstånd prövas av polismyndigheten på orten. Lagen innehåller vidare bestämmelser om krav på godkänd föreståndare eller godkänd ersättare i vissa fall. Överträdelser av kraven på tillstånd m.m. är straffsanktionerade med böter. Lagen stadgar även penningböter för bl.a. underlåtenhet att anmäla att rörelsen upphör. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Fideikommiss är en ägandeform under avveckling. Enligt lagen (1963:583) om avveckling av fideikommiss ska en fideikommiss normalt upphöra när den som är innehavare till fideikommissen avlider. I lagen föreskrivs därför att när en fideikommissinnehavare avlider ska den som har egendomen i sin vård inom en månad anmäla dödsfallet till fideikommissnämnden. Försummelse att lämna sådan underrättelse är straffbelagt med böter (39 §). Allmänt åtal får dock bara väckas efter medgivande av fideikommiss- nämnden. Immaterialrätten är den del av civilrätten som behandlar det rättsliga skyddet för intellektuella prestationer och för kännetecken. På det immaterialrättsliga området finns det en mängd författningar som innehåller straffbestämmelser, däribland lagen (1960:729) om upphovs- rätt till litterära och konstnärliga verk, patentlagen (1967:837), mönster- skyddslagen (1970:485), firmalagen (1974:156), lagen (1992:1685) om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter, växtförädlarrättslagen (1997:306) och varumärkeslagen (2010:1877). Regleringen har i betydande utsträckning sin bakgrund i internationella konven- tioner och avtal där är part samt omfattande EU-rättsliga regleringar. Gemensamt för lagarna är ensamrättskonstruktionen. Regle- ringen är utformad så att en närmare angiven person, som har gett upphov till en viss prestation, får en ensamrätt att exploatera den. Ensamrätten kan avse olika slags utnyttjande av en prestation, t.ex. tillverkning, försäljning eller uthyrning. Den som begår intrång i en ensamrätt, t.ex. genom att utan upp- hovsmannens tillstånd tillverka eller sälja upphovsrättsligt skyddade verk, kan enligt regleringen drabbas av inte bara straffrättsliga utan även civilrättsliga sanktioner. Dessutom kan domstol besluta om vissa skydds- och säkerhetsåtgärder. Flertalet av de immaterialrättsliga lagarna har mycket gamla anor. fick t.ex. sin första egentliga patentlagstiftning och sin första varumärkeslag . På några områden är dock den immaterialrättsliga regleringen av relativt nytt datum. Skydd för växtförädlarrätt infördes (SFS 1971:392) och Kartläggning av det specialstraffrättsliga området skydd för kretsmönster 1986 (SFS 1986:1425). Införandet av sistnämnda regleringar innebar alltså att det skedde en viss nykriminalisering på det immaterialrättsliga området . Efter lagändringar som genomfördes (prop. 1993/94:122) har de straffrättsliga bestämmelserna liksom bestämmelserna om civilrättsliga sanktioner, säkerhetsåtgärder m.m. i allt väsentligt samma innehåll i alla de immaterialrättsliga lagarna. De ändringar som företogs när det gällde straffbestämmelserna avsåg huvud- sakligen subjektiva rekvisit, straffskalor och straffbeläggning av osjälvständiga brottsformer. Ändringarna redovisas närmare i det följande. Samtliga immaterialrättsliga lagar innehöll även bestäm- melser som straffbelade intrång i ensamrätt. Lagarnas kriminalise- ring sträckte sig dock olika långt. I två av lagarna, lagen om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter och lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, omfattade kriminaliseringen såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma intrång, medan enligt övriga lagar – de som reglerar s.k. industriella rättigheter – endast upp- såtliga gärningar var straffbelagda. Även straffskalorna skilde sig åt mellan å ena sidan de två förstnämnda lagarna, som föreskrev böter eller fängelse i högst , och å andra sidan övriga lagar, som stadgade böter eller fängelse . Straffbelägg- ningen enligt lagen om skydd för kretsmönster för halvledar- produkter och lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk omfattade dessutom försök och förberedelse till brott, vilket inte var fallet med de övriga lagarna. Genom lagändringar utvidgades straffsanktioneringen i varumärkes-, patent-, mönsterskydds-, växtförädlarrätts- och firma- lagarna till att omfatta även intrång som begåtts av grov oaktsam- het. Det straffsanktionerade området utökades ytterligare genom att försök och förberedelse till intrång i de industriella ensam- rätterna kriminaliserades. Lagändringarna innebar slutligen också att maximistraffet för intrång i de industriella ensamrätterna höjdes till fängelse . Efter ändringarna är således de centrala straff- bestämmelserna om intrång i samtliga immaterialrättsliga lagar i allt väsentligt enhetligt utformade (se 8 kap. 1 § varumärkeslagen, 57 § patentlagen, 35 § mönsterskyddslagen, 9 kap. 1 § växtförädlarrätts- lagen, 18 § firmalagen, 9 § lagen om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter samt 53 och 57 §§ lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Utöver de centrala straffbestämmelserna om intrång, finns det i vissa av de immaterialrättsliga lagarna ytterligare någon eller några straffbestämmelser. Exempelvis finns det i såväl patentlagen som mönsterskyddslagen straffbestämmelser som avser överträdelser av bestämmelser om uppgiftsskyldighet (62 § patentlagen och 40 § mönsterskyddslagen). I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet som inte är ringa. Straffskalorna upptar endast böter. Vidare kan nämnas att lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk innehåller straffbestämmelser som gäller kring- gående av tekniska åtgärder och avlägsnande eller ändring av elek- tronisk information om rättighetsförvaltning (57 a–b §§). Det subjektiva kravet enligt bestämmelserna varierar mellan enbart uppsåt och uppsåt eller grov oaktsamhet. För vissa gärningar före- skrivs böter eller fängelse , för andra stadgas endast böter. Dessa straffbestämmelser utgjorde nykriminalise- ringar när de infördes och (prop. 1992/93:48 och prop. 2004/05:110). Alla de immaterialrättsliga lagarna innehåller åtalsprövnings- regler. I lagarna på det industriella rättskyddets område föreskrivs att intrång får åtalas av allmän åklagare bara om brottet anges till åtal och åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Enligt lagen om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter och lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, får däremot intrång åtalas efter angivelse eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt. lagstiftningsärende övervägdes att slopa kravet på särskilda skäl vid åtalsprövning på det industriella rättsskyddets område (prop. 1993/94:122 s. 57 ff.). En sådan ändring bedömdes dock leda till ökade kostnader för polis- och åklagar- myndigheter. Eftersom det i det dåvarande statsfinansiella läget inte ansågs kunna bli aktuellt med nya kostnadskrävande åtgärder lades inte något förslag till ändring av åtalsreglerna. Det kan på- pekas att det även pågår en diskussion om behovet av att se över kravet på särskild åtalsprövning. Den nuvarande ordningen har kritiserats för att leda till att den straffrättsliga regleringen i vissa delar används alltför sällan. Som redan nämnts omfattar det immaterialrättsliga regelsystemet även andra sanktioner än straff samt möjlighet för domstol att besluta om vissa skydds- och säkerhetsåtgärder. Vissa av dessa sanktioner och åtgärder ska här kort beskrivas. Den immaterialrättsliga regleringen innehåller t.ex. bestämmel- ser om att domstol, om ett immaterialrättsligt intrång har begåtts, Kartläggning av det specialstraffrättsliga området får utfärda ett förbud att fortsätt intrånget, vilket kan förenas med vite (vitesförbud). Ett vitesförbud kräver inte att käranden kan styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör intrånget, utan det är tillräckligt att det i objektiv mening föreligger ett intrång. Ett vitesförbud kan även meddelas interimistiskt. Vidare finns det bestämmelser som gör det möjligt att i civil- rättslig ordning ingripa mot bl.a. intrångsgörande egendom. Inne- börden av dessa bestämmelser är i korthet att den som vidtar en åtgärd som innebär intrång i en immateriell ensamrätt får, om det anses skäligt, tåla att egendom med viss anknytning till intrånget ändras, sätts i förvar, förstörs eller mot lösen lämnas ut till den som har lidit intrånget. Syftet med åtgärden är att förebygga fortsatt kränkning av den immateriella rättigheten. Den immaterialrättsliga regleringen innehåller också bestämmel- ser om skyldighet för den som har begått ett intrång att ersätta den skada som har orsakats av gärningen. 1998/99:11) finns det bestämmelser om s.k. intrångsundersökning, som innebär att en rättighetsinnehavare i ett civilrättsligt förfarande kan begära att det görs en under- sökning för att säkra bevis hos den som på goda grunder misstänks för att ha gjort intrång eller för försök eller förberedelse till intrång. Genomförandet av EU:s direktiv om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter (2004/48/EG) – direktivet benämns ofta civilrättsliga sanktionsdirektivet eller IPRED – har medfört att flera nya bestämmelser har införts (prop. 2008/09:67). Bestämmel- serna innebär bl.a. möjlighet för domstol att vid vite förelägga den som påstås ha gjort eller medverkat till ett intrång att tillhandahålla information om ursprung och distributionsnät för de varor eller tjänster som intrånget gäller (informationsföreläggande) och att ålägga den som har begått ett intrång att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om dom i målet. I sammanhanget kan nämnas att det inom EU pågår ett arbete med att ta fram ett mot- svarande direktiv för straffrättsliga åtgärder till skydd för immateri- ella rättigheter. I betänkandet En ny upphovsrättslag, SOU 2011:32, se även del- betänkandet Avtalad upphovsrätt, SOU 2010:24, föreslår Upphovs- rättsutredningen att den nuvarande lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk ska ersättas av en ny lag. Enligt för- slaget ska straffbestämmelserna i lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, med endast några språkliga och redaktionella ändringar, i sin helhet överföras till den nya lagen. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området pågår en utredning (Ju 2012:12) som har i upp- drag att föreslå de författningsändringar som behövs till följd av införandet av ett enhetligt patentskydd inom EU och inrättandet av en enhetlig europeisk patentdomstol. Vidare ska den särskilda utredaren lämna förslag till en ny patentlag och en ny förordning som ska vara överskådliga och lättillgängliga. Ett delbetänkande ska lämnas och ett slutbetänkande ska redo- visas (dir 2012:99). Sammanfattningsvis kan konstateras att det område som straff- beläggs genom de immaterialrättsliga författningarna har vidgats , främst genom reform, då grovt oakt- samma intrång straffbelades generellt, liksom försök och förbere- delse till intrångsbrott. Även införandet av reglering om skydd för växtförädlarrätt och skydd för kretsmönster för halvledarprodukter bör nämnas. De mest påtagliga förändringarna på det immaterial- rättsliga området har dock inte avsett kriminaliseringens omfatt- ning, utan de nya typer av sanktioner och åtgärder som införts för att stävja immaterialrättsliga intrång. Specialstraffrättliga bestämmelser som kan hänföras till det immaterialrättsliga området finns, utöver i de ovan redovisade lagarna, även i lagen (1971:1078) om försvarsuppfinningar, lagen (1953:771) om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar m.m., lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar och lagen (1990:783) om skydd för beteckningen svenskt arkiv. I lagen om försvarsuppfinningar, som trädde 1972, finns bestämmelser om att en prövning ska ske om försvarsuppfinningar (uppfinningar som särskilt avser krigsmateriel) bör hållas hemliga av hänsyn till väsentliga försvarsintressen. En särskild nämnd, , prövar frågor om hemlighållande. Om nämnden beslutar att uppfinningen ska hemlig- hållas, kan uppfinnaren eller dennes rättighetsinnehavare ansöka hos nämnden om att staten övertar uppfinningen. Enligt lagen krävs medgivande av regeringen för att få ansöka om patent eller annan skyddsrätt avseende främmande stat på svensk försvars- uppfinning, som ska hållas hemlig (10 §). Den som uppsåtligen bryter mot nämnda regel döms, om gärningen inte är belagd med straff i BrB, till böter eller fängelse i högst (21 §). Lagen om skydd för vissa internationella sjukvårdsbeteckningar m.m., som infördes , innehåller bestämmelser om skydd för bl.a. benämningarna röda korset och för rödakorsmärket. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området innehåller dels en allmän kriminalisering av offentligt brukande av de skyddade märkena och benämningarna, dels en särskild krimina- lisering av saluhållande av vara som försetts därmed och av att ta in sådan benämning i sin firma. Endast uppsåtliga gärningar omfattas av straffansvaret. Straffet är böter eller fängelse. har bl.a. haft i uppdrag att göra en översyn av lagen och föreslå de författningsändringar som krävs för att möjliggöra en svensk ratificering av tilläggsprotokoll III till Genève- konventionerna om antagande av ytterligare kännetecken. I sitt slutbetänkande Folkrätt i väpnad konflikt, SOU 2010:72, har kommittén föreslagit att lagen kompletteras med skydd av känne- tecken för utmärkning av farliga anläggningar och av viss kultur- egendom samt att straffbestämmelsen preciseras och förtydligas. I lagen om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar, som trädde 1970, finns bestämmelser om skydd för bl.a. staters vapen, emblem och namn, Internation- ella atomenergiorganets emblem samt beteckningar som syftar på svenska staten och svenska registrerade kommunala vapen. Att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot bestämmelserna är straffbelagt med böter. Lagen om skydd för beteckningen svenskt arkiv trädde 1991. Den innehåller en straffbestämmelse, som är subsidiär till BrB. Vad som straffbeläggs är att märka skrivmateriel och för- varingsmedel med beteckningen svenskt arkiv trots att de inte är godkända för sådan märkning (2 §). Straffansvaret omfattar även den som saluför skrivmaterial eller förvaringsmedel med kännedom om att märkningen inte är riktig. Straffet som föreskrivs är böter. I lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd finns regler om förfarandet med fynd av övergivet fartyg, skeppsvrak samt redskap och gods som härrör från fartyg. Den utgör en special- reglering i förhållande till lagen (1938:121) om hittegods. Enligt lagen är den som bärgar övergivna fartyg m.m. skyldig att anmäla fyndet hos en polismyndighet eller viss annan myndighet. Har bärgandet gjorts av fartyg under resa är befälhavaren skyldig att lämna det bärgade, jämte redovisning för omständigheterna vid bärgningen, till polismyndigheten på den svenska ort dit han eller hon först anländer. Anlöps inte svensk hamn, gäller särskilda regler. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Lagen innehåller ett stadgande (8 §) om att vissa förfaranden, t.ex. underlåtelse att anmäla fynd som bärgats, ska straffas enligt allmän lag. Vad som avses är bestämmelsen om fyndförseelse i 10 kap. 8 § BrB, enligt vilken det är straffbelagt med böter att underlåta att fullgöra vad som i lag är föreskrivet om skyldighet att tillkännage hittegods eller annans sak som man av misstag eller tillfällighet fått i besittning. Bestämmelsen om fyndförseelse är alltså ett blankettstraffbud som fylls ut av annan reglering, i det här fallet lagen med vissa bestämmelser om sjöfynd. Enligt ett särskilt straffstadgande i lagen med vissa bestämmel- ser om sjöfynd (8 §) ska bl.a. den som i sviklig avsikt lämnar oriktig uppgift angående omständigheterna vid bärgningen eller i sådan avsikt vidtar särskild åtgärd med det bärgade godset, dömas till böter, om inte gärningen är belagd med strängare straff i BrB. Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. innehåller samlade bestämmelser för kulturmiljövården. Till de äldre författningar som har ersatts av lagen hör bl.a. lagen (1942:350) om fornminnen och lagen (1960:690) om byggnadsminnen. Det finns flera straffbestämmelser i lagen. Enligt bestämmelsen om fornminnesbrott kan straffansvar drabba den som av uppsåt eller oaktsamhet t.ex. tillägnar sig, gömmer eller skadar föremål, som enligt lagen ska tillfalla staten, eller ändrar eller skadar en fast fornlämning (2 kap. 21 §). Straffskalan upptar böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, fängelse i högst . Försök och förberedelse till grovt brott är straffbelagt. I lagen finns också straffbestämmelser som avser bl.a. under- låtelse att anmäla fornfynd, överträdelse av vissa föreskrifter och beslut som meddelats med stöd av lagen (bl.a. beslut om användningen av mark i närheten av fornlämningsområde) samt överträdelse mot förbudet att medföra och använda metallsökare (2 kap. 21 a §). Straffansvaret omfattar såväl uppsåtliga som oakt- samma gärningar. Straffskalan upptar böter eller fängelse . Slutligen innehåller lagen även en straffbestämmelse som enbart har böter i straffskalan (3 kap. 18 §). I bestämmelsen straffbeläggs vissa uppsåtliga överträdelser av regleringen om byggnadsminnen. Som exempel kan nämnas att det är straffbelagt att i strid mot meddelade skyddsbestämmelser riva eller på annat sätt förstöra ett byggnadsminne eller ändra det utan tillstånd. lämnade betänkandet Kultur- miljöarbete i en ny tid, SOU 2012:37. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området innebär inga sakliga ändringar i den straffrättsliga regleringen. I lag- rådsremissen Kulturmiljöns mångfald (överlämnad ) föreslår dock regeringen att bestämmelsen om brott mot föreskrifter och beslut om fornlämningsområden, som har fängelse i straffskalan, ska flyttas till en särskild straffbestämmelse med enbart böter i straffskala. Som skäl för ändringen anför rege- ringen (s. 51 f.) att den nuvarande straffbestämmelsen utgör ett otillåtet blankettstraffbud eftersom den fylls ut av föreskrifter. Ändringen är avsedd att medföra att blankettstraff- budet blir grundlagsenligt och att även i fortsätt- ningen ska kunna fylla ut det med föreskrifter och beslut. 4.42Skydd för gravfriden vid vraket efter passagerarfartyget I lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid vraket efter passagerar- fartyget föreskrivs att dykning och annan undervattens- verksamhet inte får bedrivas i vraket efter passagerarfartyget eller inom ett anslutande område i . Den som uppsåtligen bryter mot förbudet kan dömas till böter eller fängelse i högst (3 §). Även försök till brott är straffbelagt. I lagen (1982:963) om rymdverksamhet föreskrivs att för annan än svenska staten krävs tillstånd av regeringen för att få bedriva rymdverksamhet från svenskt territorium. Vidare stadgas att svensk fysisk eller juridisk person inte heller får bedriva rymd- verksamhet någon annanstans utan tillstånd. I lagen stadgas straff bl.a. för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot kraven på tillstånd (5 §). Straffskalan omfattar böter eller fängelse i högst . Åtal för brott mot lagen får väckas endast efter regeringens medgivande. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området 4.44Allmän ordning och säkerhet En mängd specialstraffrättsliga författningar kan hänföras till området allmän ordning och säkerhet. Till de mer centrala författningarna hör vapenlagen (1996:67), vapenförordningen (1996:70), lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, lagen (1979:357) om yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg, ordnings- lagen (1993:1617), lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrotts- arrangemang, lagen (2005:900) om förbud mot maskering i vissa fall och fängelselagen (2010:610). Vapenlagen trädde 1996. Den innehåller bestämmelser om enskildas och organisationers m.fl. befattning med vapen och ammunition samt bestämmelser om registrering av vapeninne- havare, vapen och vapenhandlare. Lagstiftningen på området har gamla anor. Ända sedan slutet av har förvärv och innehav av skjutvapen varit underkastad viss kontroll från det allmännas sida. Kort efter slut blev kontrollen mer omfattande i och med till- komsten av vapenförordningen (1949:340). Genom denna infördes principen att skjutvapen normalt får innehas bara av den som har fått polismyndighetens tillstånd att förvärva, inneha eller införa vapnet till riket. (Se J. och J. Vilgeus, Vapenlagen med kommentarer, 1983, s. 10 f.) vapenförordning ersattes (prop. 1973:166) av vapenlagen (1973:1176), vilken gällde fram till införan- det av nuvarande vapenlag. Vapenlagstiftningen har varit föremål för åtskilliga ändringar. Tendensen när det gäller lagändringarna synes ha varit att kontrollen på området har skärpts. Som exempel kan nämnas att det gjordes ändringar vapenlag (prop. 1990/91:130) som innebar att bestämmelserna om förvärv och innehav av ammunition skärptes och det ställdes högre krav på förvaring av vapen och ammunition. Dessutom förtydliga- des och, i viss mån, skärptes reglerna om återkallelse av vapen- tillstånd. Vidare infördes, bara , en särskild straff- skala för grovt brott (prop. 1992/93:141). Bakgrunden till tillkomsten av vapenlag (prop. 1995/96:52) var ett behov av att anpassa svensk lagstiftning till ett EU-direktiv om kontroll och förvärv av vapen (91/477/EEG). I stora delar utgjorde den nya lagen dock endast en språklig och systematisk omarbetning av lag. Straffbestämmelserna i den nya lagen Kartläggning av det specialstraffrättsliga området motsvarade i huvudsak de straffbestämmelser som vid upphävandet av lag hade funnits i denna. som lag har varit i kraft har det genomförts ändringar av betydelse för det straffsanktione- rade området. Exempelvis vidgades det straffbelagda området genom införandet av en straffbestämmelse om överlämnande av ett skjut- vapen för förvaring hos någon annan i strid med lagens bestäm- melser (prop. 1999/2000:27). I samma lagstiftningsärende tillkom en åtalsbegränsningsregel som föreskriver att åtal för olovligt innehav av skjutvapen eller ammunition, som uppdagas genom att vapnet eller ammunitionen frivilligt lämnas till polisen, får väckas av åklagaren endast om det är motiverat från allmän synpunkt. Bestämmelsen motiverades med (a. prop. s. 72) att omständig- heterna i det enskilda fallet kunde vara sådana att allmänintresset av att väcka åtal på goda grunder kunde ifrågasättas, t.ex. om någon ovetandes hade haft ett gammalt jaktgevär på vinden för vilket saknades tillstånd.