sou · H1B359 · 2013-08-30 00:00:00 — lagstiftningsärende konstaterade regeringen och att grundlagsskyddet för rådighetsinskränkningar inte skulle medföra någon ändring i gällande rätt på området och att befintlig lagstiftning därför stod i överensstämmelse med grundlagsbestämmelsen. som regeringen framhöll att det var inskränkningar genom byggnads- och markreglerande bestämmelser som avsågs omfattas av bestämmelsen. I de fall där ersättning redan utgick enligt lag skulle ersättningsrätten beredas ett starkare skydd genom grundlagsbestämmelsen. I de fall där ersättning inte utgick, såsom vid ingrepp i form av strandskyddsförordnande eller förordnande om naturvårdsområde, vid uteblivet tillstånd till en ny verksamhet som grustäkt eller markavvattning, vid vägrad strandskyddsdispens eller – till tid och omfattning – mindre ingripande inskränkningar, skulle någon rätt till ersättning inte kunna grundas på grundlagsparagrafen.47 En ledande princip inom svensk rätt har varit att ersättning normalt inte utgår vid ingripanden som riktas mot verksamheter som innebär ett hot mot säkerhet, hälsa och miljö. Ersättningsregler saknas därför som regel i lagar som tillåter att tillstånd dras in eller att förbud eller restriktioner meddelas verksamheter av det slaget. Som skäl för denna princip har hävdats att när tillräckligt starka allmänna intressen motiverar ett ingrepp ska inga ekonomiska hänsyn hindra det allmänna från att vidta lämpliga åtgärder för att trygga säkerhet, hälsa och miljö.48 Enligt kritikerna innebar ändring, trots de tydliga förarbetsuttalandena, att denna princip kunde åsidosättas med stöd av grundlagsbestämmelsen. 1993/94:117 s. 17 och 49 f. och bet. 1993/94:KU 24 s. 29. , Ersättning vid offentliga ingrepp 2, Juridik 1991, s. 152 f. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Vid införande ställdes ovanstående problematik på sin spets och frågan om grundlagstolkning kom att diskuteras ingående. Regeringen kom i slutändan fram till att övervägande skäl talade för att grundlagsbestämmelsens andra stycke – trots att ordalydelsen kunde ge intryck av motsatsen– måste uppfattas på det sättet att någon utvidgning av rätten till ersättning inte hade skett i och med lagändring. Detta ställningstagande gjordes efter att man hade konstaterat att det mot bakgrund av de delade meningar som rådde om stadgandets innebörd inte var möjligt att hävda en strikt bokstavstolkning utan att det måste vara möjligt att anlägga ett vidare perspektiv där ändamålssynpunkter ges möjlighet att inverka vid lagtolkningen. Många medmänniskor skulle med säkerhet uppfatta det som stötande om ersättning t.ex. skulle utgå till den vars verksamhet allvarligt hotar kringboende människors hälsa.49 Lagrådet å sin sida menade att oförenligheten mellan ordalydelsen av dåvarande 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen och motivuttalandena samt det inte helt klara rättsläget i fråga om grundlagstolkning inte var ägnade att främja en enhetlig rättstillämpning. Lagrådet förespråkade därför en ändring av andra stycket så att det skulle ge klart uttryck för lagstiftarens avsikt att ersättning inte ska komma ifråga vid ingrepp av det allmänna som har sin grund i miljö- eller hälsoskyddsskäl.50 lagstiftningsärende om regeringsformen gjordes ett försök att ringa in det område som skulle falla utanför andra styckets tillämpningsområde.51 Utredningen konstaterade att det område som lagstiftaren hade avsett skulle omfattas av ersättningsrätten i andra stycket endast var inskränkningar genom byggnads- och markreglerande bestämmelser, dvs. åtgärder som sker med stöd av bestämmelser i fastighetsrättslig lagstiftning. Med detta avsågs närmare bestämt beslut enligt lagstiftning som går ut på att ett visst område eller en viss byggnad ska skyddas eller bevaras, t.ex. enligt eller lagen om kulturminnen. Vidare avsågs vissa beslut om åtgärder, förbud och inskränkningar enligt bestämmelserna i som drabbar fastighetsägarens eller innehavarens av särskild rätt till fastigheten möjligheter att utnyttja områden som rör nationalparker, naturreservat, kulturreservat, biotopskyddsområden och vattenskydds- 1997/98:45 del 1 s. 564. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Också beslut om förelägganden och förbud enligt balkens samrådsbestämmelser i 12 kap. 6 § fjärde stycket skulle omfattas. Däremot skulle grundlagsbestämmelsens andra stycke inte omfatta beslut som innebär inskränkningar i förorenande eller annan miljöfarlig verksamhet eller som sker för att skydda människors liv eller hälsa. Utredningen diskuterade sedan ett flertal förslag på hur grundlagsbestämmelsen skulle kunna ändras för att avgränsa detta område. Samtliga förslag gick ut på att försöka få bestämmelsen att ge klart uttryck för de ersättningsprinciper som då gällde i svensk rätt. Man lyckades dock inte uppnå ett brett parlamentariskt stöd för någon av sina föreslagna lösningar och avstod från att lämna förslag till ändrad lydelse av grundlagsparagrafen.52 Tillräcklig enighet för att åstadkomma en lagändring uppnåddes däremot genom det förslag som lades fram av grundlagsutredning. I den proposition som följde på utredningens förslag till bestämmelsens nuvarande tredje stycke uttalade regeringen att huvudregeln att rätt till ersättning föreligger när det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad inte påverkades av ändringen. Även i detta fall var det alltså fråga om att bestämmelsen skulle ge utryck för de principer för ersättning som då, liksom vid införandet av grundlagsskyddet mot rådighetsinskränkningar, var gällande i svensk rätt. Rätt till ersättning enligt andra stycket skulle således föreligga exempelvis vid inskränkningar till följd av beslut enligt om nationalparker, naturreservat, kulturreservat och biotopskyddsområden men inte i fråga om ingripanden som har sin grund i hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Undantagsregeln i tredje stycket skulle omfatta t.ex. de bestämmelser i som tidigare fanns i hälsoskyddslagen och miljöskyddslagen, dvs. Mot bakgrund av ovanstående är det tämligen klart vilket område lagstiftaren avsett att undanta genom tredje stycket. En annan fråga är om hänvisningen till miljöskydds-, hälsoskydds- eller säkerhetsskäl med tillräcklig precision ringar in detta område. Det går inte att komma ifrån att en tolkning av orden hälsoskydds- och miljöskyddsskäl som går ut på att t.ex. inrättandet av ett vattenskyddsområde inte syftar till att skydda hälsa och miljö känns onaturlig. 52SOU 2001:19 s. 109. 2009/10:80 s. 170. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Detsamma gäller där samtliga bestämmelser, mot bakgrund av 1 kap. 1 § , måste sägas syfta till att skydda miljön på ett eller annat sätt. I propositionen uttalas att med uttrycket skydd för människors hälsa och miljön avses i att allt som är av betydelse för mål ska beaktas. Även sådant som att den biologiska mångfalden utarmas eller misshushållning med natur- och energiresurser liksom kulturresurser avses, då sådant är av direkt betydelse för miljön och i förlängningen även för människors hälsa.54 Att tolka begreppen på ett annat sätt för grundlagens vidkommande skulle t.ex. innebära att undantaget i tredje stycket omfattar 7 kap. 20 § (miljöskyddsområde) men inte 7 kap 5 § (naturreservat). En dylik avgränsning blir relativt konstruerad och går svårligen att förena med ordalydelsen. Viss problematik uppstår också när det gäller rådighetsinskränkningar som företas med stöd av lagstiftning som som kan sägas vara en rent fastighetsrättslig lagstiftning men som innehåller allmänna regler om hänsyn till skydd för miljö, hälsa och säkerhet. Ett beslut om nekat bygg- eller rivningslov som fattas till uppfyllande av 2 och 3 kap. (som föreskriver hänsyn till hälsoförhållanden och till att förebygga immissioner, skydd mot brand och olyckor, god vatten- och energihushållning m.m.) måste vara en sådan rådighetsinskränkning som faller under tredje stycket. Vanligtvis är det dock en mängd hänsyn som samverkar vid beslutsfattandet. Det kan därför vara svårt att i alla fall klart urskilja i vilken mån just miljöskydds-, hälsoskydds- och säkerhetsskäl har påverkat beslutet. Det framgår varken av ordalydelsen eller av motiven hur man ska dra gränsen i dessa fall, om det är fråga om att tillämpa något väsentlighetskriterium eller liknande. Ett ytterligare exempel på gränsdragningsproblematiken är då föreskrifter om begränsningar i fiskerätten enligt fiskelagen eller i jakträtten enligt jaktlagen meddelas för att hindra spridningen av allvarlig smitta eller till skydd för utrotningshotade djur. Är det då endast fråga om fiske- och viltvård eller är det också fråga om hälso- eller miljöskydd? Eftersom området på detta sätt inte låter sig ringas in fullständigt och det med största sannolikhet kommer att komma ny lagstiftning vars tillhörighet kan diskuteras, kommer det alltid att 1997/98:45 del 1 s. 206 och 214. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen kunna uppstå fall där det är diskutabelt om åtgärden omfattas av undantaget i tredje stycket eller inte. Att en rådighetsinskränkning omfattas av undantaget i tredje stycket innebär dock inte att en ersättningsrätt därmed är utesluten. Regleringen i 2 kap. 15 § regeringsformen får tvärtom anses bygga på förutsättningen att det är en huvudregel att ersättning ska utgå när det allmänna inskränker den enskildes möjligheter att använda sin egendom. Stöd för detta finns såväl i förarbetsuttalanden avseende egendomsskyddet som i allmänna rättsstatliga principer.55 Grundlagen hindrar inte att en sådan rätt framgår av lag. Gränsdragningen bör, förutom i lagstiftningssammanhang, i den praktiska tillämpningen endast få aktualitet då fråga uppkommer om det i ett enskilt fall går att grunda en rätt till ersättning direkt på grundlagsbestämmelsen. I dessa fall kvarstår alltså en del av den problematik som föranledde debatt innan införandet av tredje stycket. Det ligger dock utanför utredningens uppdrag att i detta syfte föreslå ändringar eller diskutera principer för tolkning och tillämpningen av grundlagsbestämmelsen. Utredningen nöjer sig därför med att konstatera att tredje stycket undantar ett relativt stort område från andra stycket och att detta område troligen är vidare än vad som avsågs vid införandet. Med hänsyn till utredningens uppdrag kommer vi, då vi identifierar bestämmelser som medger inskränkningar på grund av hälso- skydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl, att utgå från en vid tolkning av undantagsregeln. Att djurskyddshänsyn ska omfattas av tredje stycket framgår av uttalanden i tidigare lagstiftningsärenden.56 Men även vissa bestämmelser som syftar till skydd för natur, fiske och vilt kommer att inkluderas. Med ovanstående utgångspunkter har ett försök gjorts att lista merparten av de lagar som innehåller bestämmelser som medger rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Dessa framgår av bilaga 2. Listan gör inte anspråk på att vara uttömmande men däremot på att utgöra ett representativt urval av bestämmelser på området. Bestämmelserna ska utgöra ett fullgott underlag för bedömningen av vilka principer för ersättning som tillämpas inom området. 2009/10:80 s. 168. 56SOU 2003:86 s 123 och prop. 2009/10:80 s 170. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Av motiven till grundlagsändringarna 1994 och 2011 går det att dra slutsatser kring vilka fall av rådighetsinskränkningar som avsågs undantas från ersättningsrätten i andra stycket. Det område som omfattas av uttrycket inskränkningar som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl är dock tämligen stort. Vissa fall av rådighetsinskränkningar som avsetts falla under andra stycket kommer därför, med en ordalydelsetolkning, ofrånkomligen att kunna undantas från den grundlagsstadgade ersättningsrätten med stöd av tredje stycket. Det är inte heller alltid helt klart av vilka skäl ett beslut huvudsakligen har fattas. Även av den anledningen blir det svårt att närmare avgränsa det område som omfattas av tredje stycket. En sådan avgränsning får dessutom endast betydelse för frågan om en rätt till ersättning kan grundas direkt på grundlagen. Den frågan ligger utanför utredningens uppdrag och utredningen kommer därför att utgå från en vid tolkning av tredje stycket i sin genomgång av bestämmelser som kan anses omfattade av denna undantagsregel. 4Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl Som har konstaterats i föregående kapitel undantas i 2 kap. 15 § tredje stycket regeringsformen ett relativt stort område från ersättningsrätten i andra stycket. Det innebär inte att en ersättningsrätt saknas i dessa fall utan endast att en sådan rätt inte följer av grundlag utan måste framgå av vanlig lag. Ur ett grundlagsperspektiv är lagstiftaren alltså fri att i varje enskilt fall avgöra om ersättning ska lämnas och vilka förutsättningar som då ska vara uppfyllda. Det finns dock vissa grundläggande principer som får antas gälla generellt i fråga om rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar. Vilka dessa är och hur de kommer till uttryck i gällande rätt diskuteras i detta kapitel. Inledningsvis ges en presentation av de principer som går att härleda ur gällande rätt och som i lagstiftningsarbetet, i varierande grad, har varit styrande för huruvida en rådighetsinskränkning ska förenas med en rätt till ersättning för den enskilde. Därefter presenteras ett representativt urval av de bestämmelser som upptagits i bilaga 2 med en redogörelse för de överväganden som föregått bestämmelsernas tillkomst. Avslutningsvis sammanfattas huvuddragen i de överväganden som lagstiftaren gjort i fråga om rätten till ersättning vid införandet av bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar 4.2Utgångspunkter för en ersättningsrätt i de fall som avses i 2 kap. 15 § tredje stycket regeringsformen Som tidigare framhållits har proportionalitetsprincipen en uttalat central roll vid prövning av eventuella överträdelser av artikel 1 i första tilläggsprotokollet till . Även i svensk rätt spelar proportionalitetsprincipen en betydande roll vid lagstiftning och domstolsprövning i ärenden om rådighetsinskränkningar.1 Proportionalitetsprincipen innebär att en avvägning mellan det allmänna och det enskilda intresset alltid ska göras och att en åtgärd måste vidtas på ett sådant sätt att det inte innebär att den enskilde får bära en oskälig börda. När det gäller denna bedömning bör följande tre frågor ställas. Är det aktuella ingreppet ägnat att tillgodose det avsedda ändamålet? Är ingreppet nödvändigt för att uppnå det avsedda ändamålet eller finns det mindre ingripande alternativ? Står den fördel som det allmänna vinner genom ingreppet i rimlig proportion till den skada som ingreppet förorsakar den enskilde? har uttalat att vid avgörandet om ett ingrepp i den enskildes rätt är proportionerligt ska hänsyn tas till om den enskilde tillerkänns ersättning i någon form. Ersättning ska lämnas om det med hänsyn till samtliga omständigheter inte framstår som rimligt att den enskilde själv får bära hela den ekonomiska börda som ingreppet orsakar. Någon rätt till full ersättning föreligger dock inte under alla förhållanden och när det gäller rådighetsinskränkningar har, som nämnts, antagit ett för den enskilde förhållandevis strängt synsätt.2 har i några fall prövat beslut om nekat tillstånd till viss verksamhet, bl.a. i Alatulkkila m.fl. mot angående fiskeförbud. Domstolen fann i det fallet att ingreppet i de klagandes rätt till respekt för sin egendom var berättigat och att det inte hade skett någon kränkning av artikel 1. Vid proportionalitetsbedömningen konstaterande domstolen att det saknades anledning att betvivla att fiskbeståndet var sådant att det behövdes bevarande- 1Se avsnitt 3.1.3 ovan. , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, fjärde upplagan, Juridik 2012, s. 548 och 562. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar åtgärder, att åtgärderna var anpassade till lokala förhållanden och att ingreppet inte innebar att de klagandes rättigheter att fiska i de aktuella vattnen helt förbjöds. Yrkesfiskare vars försörjning påverkades av förbudet kunde dessutom ansöka om ersättning för ekonomiska förluster och några av de klagande hade utnyttjat den möjligheten.3 Domstolen har dock även ansett att kraven på proportionalitet inte har varit uppfyllda i ett antal fall, bl.a. i Chassagnou m.fl. mot . I det fallet fann domstolen att en skyldighet för markägaren att bli medlem i en jaktvårdsförening och ställa sin mark till förfogande för jakt stred mot proportionalitetsprincipen. Skälen till detta var enligt domstolen bl.a. att medlemskapet och rättighetsupplåtelsen var tvingande och att det inte fanns någon rätt till ersättning för de markägare som, liksom klaganden, av etiska skäl inte ville dra någon ekonomisk nytta av medlemskapet.4 Även i svensk praxis finns exempel på att rätten till ersättning har ansetts vara en betydande parameter i proportionalitetsbedömningen. Bland annat konstaterade regeringsrätten i RÅ 1997 ref 59 att frågan om den enskilde hade rätt till ersättning enligt 26 § naturvårdslagen var ett förhållande som skulle vägas in vid prövningen av vilken skada eller olägenhet den enskilde drabbades av vid ett förbud mot viss markanvändning. Även i regeringsrättens dom angående upphörande av rätten att driva kärnkraftreaktorn konstaterade domstolen att det förhållandet att en rätt till ersättning för klagandena fanns inverkade på proportionalitetsbedömningen.5 På grund av att storleken på denna ersättning skulle fastställas i den efterföljande ersättningsprocessen gick det dock inte att inom ramen för skälighetsavvägningen fullt ut ta hänsyn till ersättningsvillkoren. I fråga om denna oklarhetsaspekt uttalade domstolen att endast om det på grundval av utredningen i målet kan konstateras att regeringsbeslutet – även med beaktande av den ersättning som kan tänkas komma att lämnas – får sådana effekter för bolagen att det kommer att råda ett klart missförhållande mellan det allmännas fördel av ingreppet och den sammantagna belastning som ingreppet kan medföra för klagandena, skulle det finnas förutsättningar att 3Alatulkkila m.fl. mot , ansökan nr 33538/96, dom . 4Chassagnou m.fl. mot , ansökan nr 25088/94, 28331/95 och 28443/95, dom den 5RÅ 1999 ref 76. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar upphäva beslutet på grund av dettas oförenlighet med proportionalitetsprincipen.6 Domstolen uttalade också, angående bedömningen av om kravet på proportionalitet i strikt mening var uppfyllt, att myndigheterna i många avvägningsfrågor har ett betydande handlingsutrymme och att ett underkännande av ett myndighetsingripande i sådana fall knappast kan komma i fråga i andra fall än där det råder ett klart missförhållande mellan det allmänna intresset av ingripandet och den belastning som ingripandet innebär för den enskilde.7 I detta sammanhang bör även beaktas den tidigare dragna slutsatsen att varje liten övervikt till det allmännas fördel inte kan sägas uppfylla kravet på att det allmänna intresset ska vara angeläget.8 Klart är i alla fall att rätten till ersättning är en väsentlig parameter i proportionalitetsbedömningen och att även ersättningens omfattning får betydelse. Artikel 1 i första tilläggsprotokollet till har även ansetts innefatta ett krav på att ett egendomsberövande måste ha stöd i lag för att inte strida mot konventionen. Kravet innebär dock inte bara att det någonstans ska finnas en bestämmelse som staten eller myndigheten kan stödja ingreppet på utan också att den inhemska lagen är tillgänglig och tillräckligt tydlig för att göra ingreppet i äganderätten förutsebart och rättssäkert.9 Ett liknande krav får även anses följa av allmänna rättsgrundsatser. Det ska här nämnas att vid sin prövning av om en rådighetsinskränkning skett i strid med artikel 1 lagt betydande vikt vid den enskildes legitima förväntningar. Med legitima förväntningar avses vad den enskilde med fog haft att räkna med i en viss situation. Det är alltså fråga om ett krav på förutsebarhet i tillämpningen. Bedömningen av vad som ska anses vara en legitim förväntning har ett direkt samband med hur tillgängliga och tydliga de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar är. 6RÅ 1999 ref 76 s. 33. 7I både tidigare och senare avgöranden har regeringsrätten talat om ett missförhållande, se RÅ 1997 ref 59, eller en rimlig balans, se t.ex. RÅ 1996 ref 40 och 44, RÅ 2000 not 25 och 118samt 2001 ref 72. 8Se avsnitt 3.1.3. , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, fjärde upplagan, Juridik 2012, s. 558. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar Har den enskilde haft legitima förväntningar på att en viss verksamhet ska få fortgå oinskränkt är det allmännas möjligheter att inskränka verksamheten utan att kompensera den enskilde för de eventuella förluster rådighetsinskränkningen orsakar mindre än om han eller hon haft anledning att räkna med att verksamheten inte skulle kunna fortgå oinskränkt.10 4.2.3Försiktighetsprincipen och principen om att förorenaren betalar Som nämnts har en grundläggande princip i svensk rätt varit att ersättning normalt inte lämnas vid ingripanden som riktas mot verksamheter som innebär ett hot mot säkerhet, hälsa och miljö. Som skäl för denna princip har hävdats att när tillräckligt starka allmänna intressen motiverar ett ingrepp ska inga ekonomiska hänsyn hindra det allmänna från att vidta lämpliga åtgärder för att trygga säkerhet, hälsa och miljö.11 Denna princip är nära besläktad med försiktighetsprincipen och principen om förorenarens betalningsansvar (Polluter Pays Principle) som kommer till uttryck i bl.a. art. 174 i EG-fördraget. Principerna är såväl nationellt som internationellt accepterade och i och med deras inkorporering i principer som åtagit sig att följa. I svensk rätt återfinns dessa principer främst i 2 kap. 3 och 8 §§ . Principerna gäller dock alla verksamheter och åtgärder av aktuellt slag, oavsett om de regleras i eller i annan lagstiftning. Försiktighetsprincipen innebär att var och en som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd ska utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att motverka att verksamheten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön (2 kap. 3 § ). Detta ansvar gäller i den utsträckning det inte kan anses orimligt att uppfylla det (2 kap. 7 § ). Principen om förorenarens betalningsansvar innebär bl.a. att den som genom en verksamhet eller åtgärd har orsakat 10Se t.ex. mot (nr 1), ansökan nr. 12033/86, dom och Pudas mot , ansökan nr. 10426/83, dom . Angående betydelsen av den enskildes legitima förväntningar se även avsnitt 5.2.1. 11Se t.ex. prop. 1973:101, s. 26 f.; B. , En problematisk grundlagsändring, SvJt 1994, s. 920 f.; Grundlagen och fastighetsrätten, Nerenius och Santérus förlag 1996, s. 90 f.; SOU 2001:19 s. 107 och prop. 2009/10:80 s. 168. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar skada eller olägenhet för miljön ansvarar för avhjälpande åtgärder och vissa därmed på olika sätt förenade kostnader i skälig omfattning (2 kap. 8 § ).12 En rimlighetsavvägning ska göras när det gäller frågan om hur långt försiktighetsprincipen sträcker sig i det enskilda fallet (2 kap. 7 §). I fråga om principen om förorenarens betalningsansvar sker en skälighetsavvägning såväl vid bedömningen av vilka åtgärder som ska vidtas som vid beräkningen av kostnadsansvaret. Regler om detta finns i 10 kap. . Vid tillkomst diskuterades riktlinjerna för vad som ska vägas in vid bedömningen.13 En rätt till ersättning är i normalfallet utesluten när rådighetsinskränkningar, efter gjorda skälighetsavvägningar, företas till uppfyllande av försiktighetsprincipen och principen om att förorenaren betalar.