sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Regleringen i lagen om utländska filialer m.m. innebär i huvudsak att alla utländska företag och utomlands bosatta svenskar eller utländska medborgare som lämnar begärda uppgifter blir registrerade och får driva näring i . Genom lagen får vidare utländska företag fri möjlighet att välja etablering genom svenskt dotterbolag eller filial. Bakgrunden till den ändrade regleringen (se prop. 1991/92:88) var att inför EES-sam- arbetet och medlemskapet i EG inte kunde ha etableringsbestäm- melser som innebar en särreglering av andra medlemsländers med- borgare (krav på icke-diskriminering och etableringsfrihet). I 29 § lagen om utländska filialer m.m. stadgas böter bl.a. för den som för ett utländskt företags räkning driver eller förestår näringsverksamhet i utan att verkställande direktör utsetts. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Även 29 a § innehåller straffbestämmelser, men här är straff- skalorna strängare. Böter eller fängelse stadgas bl.a. för den som i ett ärende enligt lagen oriktigt intygar att en elektronisk handling överensstämmer med originalet, om åtgärden innebär fara i bevis- hänseende. Sistnämnda paragraf upptar även en särskild straffskala för grovt brott, fängelse i högst . Straffbestämmelsen i 29 a § omfattas av ett förslag om att upphäva de straffbestämmelser i specialstraffrätten som rör elektro- niskt uppgiftslämnande (se lagrådsremiss Förfalsknings- och sannings- brotten, överlämnad ). Bakgrunden till förslaget är att det föreslås dels att urkundsbegreppet i BrB ska utvidgas, dels att bestämmelserna i 15 kap. 10–15 §§ BrB ska omfatta även uppgifter som lämnas i elektronisk form. Ett upp- hävande av straffbestämmelsen i 29 a § lagen om utländska filialer m.m. kommer inte att innebära någon avkriminalisering, men däremot att straffansvar för oriktig information i elektronisk miljö i stället kommer att bedömas utifrån de generella reglerna i BrB (se a.a.). Lagen om handel med begagnade varor har till syfte att försvåra avsättningen av stulna eller annars olovligen åtkomna varor och att underlätta polisens efterspaning av sådana varor (1 §). Den är tillämplig på yrkesmässig handel med sådana begagnade varor som finns angivna i en av regeringen utfärdad förordning (1999:272), däribland mopeder, kameror, datorer och mobiltelefoner. I straff- bestämmelserna i 14–15 §§, som är subsidiära till BrB, straffbeläggs vissa uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av lagens före- skrifter, som inte är ringa. Böter eller fängelse stadgas för den som driver sådan yrkesmässig handel som omfattas av lagen utan att vara registrerad hos polismyndigheten, underlåter att fullgöra föreskriven skyldighet att föra anteckningar om mot- tagna varor och på begäran tillhandahålla polismyndigheten dessa anteckningar m.m. För vissa överträdelser stadgas böter, bl.a. för den som bryter mot föreskriften om att en handlare inte får ta emot begagnade varor av den som inte på ett tillförlitligt sätt styr- ker sin identitet. Regleringen av handeln med begagnade varor, som går tillbaka till 1900-talets början, omfattade ursprungligen också handel med skrot. var båda dessa slag av handel underkastade tillståndskrav. Därefter infördes för handeln med begagnade varor en registreringsplikt i stället för tillståndskravet, se lagen (1981:2) om handel med skrot och begagnade varor. Såväl tillståndskravet för handel med skrot som registreringsplikten för Kartläggning av det specialstraffrättsliga området handel med begagnade varor sanktionerades genom straffbestäm- melser. När nämnda lag ersattes av lagen om handel med begagnade varor innebar det att den särskilda regleringen om handel med skrot avskaffades. I förarbetena (se prop. 1998/99:51 s. 18 f.) anfördes bl.a. att tillståndskravet vad gällde skrotbranschen hade visat sig vara föga effektivt, att tillsynen inte hade varit om- fattande och att inget tydde på att detta skulle komma att ändras . Vidare hade branschen genomgått så stora förändringar att tillståndsförfarandet hade förlorat i betydelse och det fanns inte något som tydde på att misskötsamheten skulle vara av större omfattning inom denna bransch än inom de flesta andra. En etable- ringskontroll med dess inskränkningar i närings- och etablerings- friheten borde, framhölls det, tillgripas först när ett klart behov kunde påvisas. Sammanfattningsvis ansågs huvudmotiven för att särskilt reglera handeln med skrot ha försvagats i betydande mån. Avskaffandet av regleringen av handeln med skrot innebar alltså en viss avkriminalisering av det specialstraffrättsliga området. för BrB:s ikraftträdande fanns det på området marknad och konkurrens straffbestämmelser i lagen (1953:603) om motverkande i vissa fall av konkurrensbegränsning inom närings- livet. I denna straffbelades uppsåtliga överträdelser av i lagen uppställda förbud mot s.k. bruttoprissättning och mot anbuds- karteller. Straffet var i normalfallet böter. Om brottet var grovt kunde böter eller fängelse i högst följa. Åtal kunde väckas av allmän åklagare endast efter anmälan eller medgivande av Närings- frihetsombudsmannen. ersattes nämnda lag av konkurrens- lagen (1982:729). Detta innebar bl.a. att de straffbelagda förbuden effektiviserades, att straffen skärptes och att vissa gärningar gjordes straffbara vid oaktsamhet (se prop. 1981/82:165 s. 142 ff.). blev konkurrenslagstiftningen föremål för en genomgripande, och skärpande, reform (se prop. 1992/93:56). I den nya konkurrenslagen (1993:20) utformades de materiella konkurrensreglerna efter förebild från i och konkurrensregler. Reformen inne- bar även att straffbestämmelserna ersattes av ett system med sank- tionsavgifter (i lagen används benämningen konkurrensskade- avgift). Ett skäl för övergången till sanktionsavgifter var att det då blev möjligt att rikta sanktionen mot företag, i stället för enbart mot fysiska personer. I förarbetena anfördes (se a. prop. s. 30) att de straff i form av måttliga böter som hade förekommit vid över- trädelser av förbuden i konkurrenslagen hade påfallande liten eko- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området nomisk betydelse i förhållande till de stora ekonomiska värden som kunde vara att vinna för företagen genom att bryta mot förbuden. Den dåvarande ordningen ansågs därför ha liten preventiv verkan. Mer ingripande påföljder i form av fängelsestraff var dock varken önskvärda eller ändamålsenliga. Med hänsyn till de stora samhälls- ekonomiska värden som konkurrenslagstiftningen ytterst gällde var det i stället väsentligt att ha tillgång till en effektiv ekonomisk sanktion. De regler om konkurrensskadeavgift som infördes konkurrenslag har senare överförts i princip oförändrade till den nu gällande konkurrenslagen (2008:579). De innebär att ett företag kan bli skyldigt att betala en särskild avgift om företaget eller någon som handlar på företagets vägnar (t.ex. en anställd) uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder förbuden mot konkurrensbegrän- sande samarbete eller missbruk av dominerande ställning. Beslutet om konkurrensskadeavgift fattas av på talan av . I förarbetena till lag anfördes att konkurrensskadeavgiften skulle kunna uppgå till ett sådant belopp att det verkade avhållande på företaget i fråga och avskräckande på andra företag (se a. prop. s. 30). I den nuvarande lagen anges att konkurrensskadeavgiften maximalt får uppgå till av företagets omsättning föregående räkenskapsår. Konkurrensskade- avgiften ska bestämmas efter överträdelsens sanktionsvärde. I ringa fall får inte någon avgift påföras. Till nyheterna lag hör bl.a. att gavs befogenhet att i icke tvistiga fall utfärda s.k. avgiftsförelägganden som ett alternativ till att väcka talan om konkurrensskadeavgift. Regleringen av marknadsföring är ett annat område där straff- bestämmelser har ersatts av ett system med sanktionsavgifter. Såväl lagen (1970:412) om otillbörlig marknadsföring som dess efterföljare, marknadsföringslagen (1975:1418), innehöll förbud mot uppsåtlig vilseledande marknadsföring, rabattmärkeserbjudanden och kombinerade erbjudanden. Vid överträdelse av dessa kunde en näringsidkare dömas till böter eller fängelse i högst . Allmänt åtal krävde medgivande av . När marknadsföringslag ersattes av marknads- föringslag (1995:450) togs nämnda straffbestämmelser bort. I stället infördes en möjlighet att, vid överträdelser av ett antal särskilda regler med konkreta förbud mot och krav på vissa marknads- föringsåtgärder, påföra en näringsidkare en sanktionsavgift kallad marknadsstörningsavgift. Övergången till sanktionsavgifter ut- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området gjorde ett led i att skapa effektivare sanktioner och hade konkurrens- lagstiftningens då nya sanktionssystem som förebild (se prop. 1994/95:123 s. 37). I förarbetena framhölls de fördelar med ett avgiftssystem jämfört med kriminalisering som hade påtalats vid reformen av konkurrenslagstiftningen; att både fysiska och juridiska personer kan påföras sanktionsavgift samt att en sanktionsavgift kan bestämmas så att den blir betydligt mer ekonomiskt kännbar för näringsidkaren och att den därmed kan verka mer avskräckande för andra företag (se a. prop. s. 102). infördes den nu gällande marknadsföringslagen (2008:486). Genom den nya lagen, vars främsta syfte var att skapa ett enhetligt konsumentskydd på gemenskapsnivå, genomfördes flera EU- direktiv, bl.a. om otillbörliga affärsmetoder (se prop. 2007/08:115 s. 60 f). Sanktionssystemet lag togs i allt väsentligt in i den nya marknadsföringslagen. Reglerna om marknadsstörnings- avgift är i huvudsak utformade på samma sätt som reglerna om konkurrensskadeavgift (se ovan). Såväl när det gäller konkurrens- som marknadsföringslagstift- ningen har alltså utvecklingen inneburit att avkriminaliseringar har skett. Dessa avkriminaliseringar kan sägas ha varit skenbara i den bemärkelsen att de tidigare straffbelagda gärningarna fortfarande sanktioneras, men genom ett system med avgifter. I sammanhanget kan också nämnas att när lagen (1956:245) om uppgiftsskyldighet rörande pris- och konkurrensförhållanden ersattes av lagen (2010:1350) om uppgiftsskyldighet i fråga om marknads- och konkurrensförhållanden skedde en avkriminalisering, som inte var skenbar (prop. 2009/10:218). Den äldre lagens bestäm- melse om straff för underlåtelse att inom förelagd tid lämna uppgift enligt lagen och för oriktigt uppgiftslämnande, fördes inte över till den nya lagen. Regeringen anförde (a. prop. s. 24) att straffbestäm- melserna hade tillkommit då det säkert var betydligt mer vanligt att en fysisk person var näringsidkare i lagens mening. Enligt regeringens förslag var det huvudsakligen juridiska personer som skulle kunna åläggas uppgiftsskyldighet. Mot denna bakgrund framstod enligt regeringen bestämmelsen om straffansvar som för- åldrad och borde utmönstras. Det kan tilläggas att ett åläggande att lämna uppgifter enligt lagen i de flesta fall får förenas med vite. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Till de mer centrala lagarna på energiområdet hör bl.a. ellagen (1997:857), naturgaslagen (2005:403) och lagen (2011:1200) om elcertifikat. Bestämmelser om naturgasledningar (inklusive straffbestämmel- ser) fanns tidigare i lagen (1978:160) om vissa rörledningar, men har medfört att lagstiftningen om naturgas blivit mer omfattande och överförts till en egen lag, först naturgaslag (2000:599) och därefter naturgaslag. Den nu gällande lagen innehåller bl.a. krav på koncession från regeringen för att få bygga eller använda naturgasledningar, lagringsanläggningar och förgas- ningsanläggningar. Ellagen ersatte vid ikraftträdandet en äldre ellag, lagen (1902:71 s. 1) innefattande vissa bestämmelser om elektriska anlägg- ningar, som också den innehöll straffbestämmelser. I ellagen ges föreskrifter om elektriska anläggningar, om handel med el i vissa fall och om elsäkerhet. Enligt lagen krävs tillstånd från regeringen för att bygga eller använda en elektrisk starkströmsledning (nät- koncession). Kravet på koncession i dessa båda lagar – naturgaslagen och ellagen – är straffsanktionerat genom likartade straffbestämmelser. Enligt lagarna kan bl.a. den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot kravet på koncession eller mot villkor som en koncession förenats med dömas till böter eller fängelse i högst (se 11 kap. 1 § naturgaslagen respektive 13 kap. 1 § ellagen). över- trädelser omfattas inte av straffansvaret. Lagarnas straffbestämmelser är subsidiära till BrB (11 kap. 2 § naturgaslagen och 13 kap. 2 § ellagen). Ändamålet med lagen om elcertifikat, som trädde 2003, var att främja produktion av elektricitet med användande av förny- bara energikällor och torv (förnybar el) så att sådan el skulle kunna hävda sig på elmarknaden, trots att kostnaderna för att producera förnybar el var högre än då det gäller övrig el. I detta syfte innehöll därför lagen bestämmelser om dels en rätt för producenter av förnybar el att bli tilldelade elcertifikat av staten, dels en skyldighet för elleverantörer och vissa elanvändare att inneha elcertifikat i förhållande till sin försäljning respektive användning av el (kvot- plikt). lag om elcertifikat upphävdes och ersattes av en ny lag om elcertifikat (2011:1200). De huvudsakliga nyheterna i den Kartläggning av det specialstraffrättsliga området nya lagen är att den innehåller regler som möjliggör en elcertifikats- marknad som är gemensam med andra länder. Vidare har kraven skärps för att el som produceras med vattenkraft ska kunna tilldelas elcertifikat och mindre producenter av förnybar el som själva använder den el de producerat får undantas från kravet. Vid upp- hävandet av lagen om elcertifikat överfördes det straff- sanktionerade området oförändrat till den nya lagen (se prop. 2010/11:155 s. 29 ff.). Vid den tidigare lagens tillkomst innebar straffbestämmelserna en nykriminalisering (se prop. 2002/03:40 s. 127 f.). Lagens sanktionssystem omfattar både straffbestämmelser och regler om två slags sanktionsavgifter, vilka benämns kvotplikts- avgift och sanktionsavgift. Beteenden som är sanktionerade med avgift är inte straffbelagda. Kvotpliktsavgift ska t.ex. betalas av den som är kvotpliktig om denne i sin deklaration har angett ett mindre antal elcertifikat än som omfattas av kvotplikten (se 5 kap. 1 §). Sanktionsavgift kan påföras anläggningens innehavare bl.a. i vissa fall då elcertifikat har tilldelats p.g.a. oriktiga eller vilseledande uppgifter i en ansökan om godkännande av en anläggning för till- delning av elcertifikat (se 6 kap. 7 §). Straffansvar drabbar t.ex. den som ska hantera kvotplikten och som uppsåtligen underlåter att anmäla sig för registrering hos tillsynsmyndigheten (se 7 kap. 1 §), liksom den som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter till kontoföringsmyndigheten om priset på elcertifikat (se 7 kap. 2 §). fall är inte straffbara. Straffbestämmelserna är subsidiära till BrB. Bland övriga specialstraffrättsliga författningar på energiområdet kan nämnas lagen (1978:160) om vissa rörledningar, lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter och förordningen (1994:795) om tillstånd för kraftverk avsedda att drivas med oljebränslen, vilka alla innehåller bestämmelser om tillståndskrav som sanktioneras genom straff- bestämmelser. Vidare finns på energiområdet ett antal lagar av beredskapskaraktär eller med beredskapssyfte som innehåller straffbestämmelser: oljekrislagen (1975:197) och elberedskapslagen (1997:288). Slutligen kan till de specialstraffrättsliga författning- arna på energiområdet också räknas lagen (1992:1512) om elektro- magnetisk kompatibilitet. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Enligt förordningen (2000:281) om regionalt transportbidrag får bidrag lämnas till transportkostnader för vissa godstransporter inom gränser. Syftet med regleringen är att kompensera för kostnadsnackdelar och stimulera till höjd förädlingsgrad i näringslivet i , , och Norr- bottens län. Ansökan om transportbidrag görs skriftligen hos för varje kalenderår. Den som i ansökan uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift döms till böter, om inte gärningen är belagd med straff enligt BrB (14 §). Till området elektronisk kommunikation m.m. hänförs här lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation, lagen (2000:121) om radio- och teleterminalutrustning samt kungörelsen (1885:56 s. 1) med vissa föreskrifter till beredande av skydd för undervattenstelegraf- kablar. infördes (prop. 2002/03:110). Den ersatte telelagen (1993:597) och lagen (1993:599) om radiokommunikation. Syftet med lagen är att enskilda och myndigheter ska få tillgång till säkra och effektiva elektroniska kommunikationer och största möjliga utbyte vad gäller urvalet av elektroniska kommunikationstjänster samt deras pris och kvalitet (1 kap. 1 §). Lagen gäller elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster med tillhörande installationer och tjänster samt annan radioanvändning (1 kap. 4 §). Däremot är lagen inte tillämplig på innehåll som överförs i elektroniska kommunikations- nät med hjälp av elektroniska kommunikationstjänster. Straffsanktioneringen i lagen motsvarar i huvudsak vad som var kriminaliserat enligt de äldre lagarna. Vad som straffbeläggs är t.ex. att uppsåtligen eller av oaktsamhet använda radiosändare utan till- stånd när sådant tillstånd krävs enligt lagen, att använda radio- sändare i strid med ett tillståndsvillkor och att överträda vissa före- skrifter som meddelats med stöd av lagen. Straffskalan för sådana gärningar omfattar böter eller fängelse (7 kap. 14 §). I lagen kriminaliseras också vissa överträdelser av tystnads- plikt och, subsidiärt till BrB, överträdelser av lagens förbud mot Kartläggning av det specialstraffrättsliga området avlyssning m.m. (7 kap. 15 §). Straffansvaret omfattar också i dessa fall både uppsåtliga och oaktsamma gärningar, däremot inte ringa fall. Det straff som föreskrivs är böter. Lagen om radio- och teleterminalutrustning ersatte vid ikraft- trädandet lagen (1992:1527) om teleterminalutrustning. Genom lagen införlivades ett EU-direktiv om radioutrustning och teleterminalutrustning och om ömsesidigt erkännande av utrust- ningens överensstämmelse (1999/5/EG). I lagen finns bl.a. grund- läggande bestämmelser om vad som gäller för att utrustning ska få släppas ut på marknaden och tas i bruk samt bemyndiganden att meddela närmare föreskrifter om detta. Det är kriminaliserat att med uppsåt eller av oaktsamhet släppa ut utrustning på marknaden i strid med de krav som anges i före- skrifter som meddelats med stöd av lagen (11 §). Straffet är böter eller fängelse . I lagen stadgas dessutom böter för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet till ett allmänt tillgängligt telenät ansluter teleterminalutrustning som inte uppfyller de krav som anges i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen (12 §). I kungörelsen med vissa föreskrifter till beredande av skydd för undervattenstelegrafkablar finns bestämmelser om att fartyg samt fiskares redskap och garn ska hållas på ett visst avstånd dels från fartyg som är sysselsatt med nedläggning eller iståndsättande av en undervattenstelegrafkabel, dels från bojar som vid nedläggande av kabel m.m. märker ut telegrafkabels läge. Överträdelse av bestäm- melserna är straffbelagt med böter (3 §). 4.9Transport, trafik och infrastruktur Redovisningen av den specialstraffrättsliga regleringen på området för transport, trafik och infrastruktur inleds med de trafikslagsöver- gripande författningarna. Därefter genomgås regleringen på området indelad efter trafikslag: sjöfart, vägtrafik, järnvägstrafik och luftfart. Lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen) innehåller straffbestämmelser om vårdslöshet i trafik (1 §), grov vårdslöshet i trafik (1 §), hindrande eller störande av trafiken på väg (2 §), olovlig körning (3 §), åsidosättande av föreskrifter om Kartläggning av det specialstraffrättsliga området rätten att föra vissa färdmedel (3 §), tillåtande av olovlig körning (3 §), rattfylleri (4 §), grovt rattfylleri (4 a §) och obehörigt avvikande från trafikolycksplats (5 §). Det lindrigaste straff som föreskrivs är böter (t.ex. för vårdslöshet i trafik och olovlig körning) och det strängaste straff som föreskrivs är fängelse i högst (grovt rattfylleri). har det i lagen kriminaliserade området utvidgats i betydande utsträckning. I huvuddrag har det rört sig om följande utvidgningar. Straffbestämmelserna om (grov) vårdslöshet i trafik och obehörigt avvikande från trafikolycksplats har gjorts tillämpliga vid förande av motordrivet fordon på andra ställen än på väg (prop. De har vidare, liksom straffbestämmelsen om hindrande eller störande av trafiken på väg, utsträckts till att gälla vid förande av spårvagn (prop. Vad gäller bestämmelserna i 3 § om olovlig körning m.m. har kriminaliseringen utsträcks till att gälla inte bara körkortspliktiga fordon, utan även t.ex. traktor, spårvagn och motorredskap (se bl.a. prop. 1972:137, prop. 1975:22 och prop. 1976/77:113). Kriminaliseringen av rattfylleri har vidgats , bl.a. , då gärningsbeskrivningen ändrades så att straffansvaret skulle omfatta inte bara den som under färden uppnått eller överskridit blodalkoholgränsen utan även den som gjort detta efter färden (prop. utsträck- tes promillereglerna till att gälla alla motordrivna fordon, med undantag för sådana som är avsedda att föras av gående (prop. 1977/78:77). sänktes den nedre promillegränsen från 0,5 till (se bet. 1989/90:JuU2 s. 18) som den nu- varande gradindelningen i rattfylleri och grovt rattfylleri infördes (se prop. 1989/90:2). Genom lagändring utvidgades straff- ansvaret för rattfylleri till att avse också den som framför ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha intagit narkotika i så stor mängd att det under eller efter färden finns något narkotiskt ämne kvar i förarens blod, s.k. drograttfylleri (prop. 1998/99:43). En betydelsefull inskränkning av det i trafikbrottslagen straff- belagda området har dock skett. krävdes för straff- barhet enligt bestämmelsen om vårdslöshet i trafik att vägtrafikant, spårvagnsförare etc. brast i den omsorg och varsamhet som till förekommande av trafikolycka betingades av omständigheterna. Ansvarsfrihet gällde i de fall oaktsamheten varit ringa. Genom en lagändring som trädde i kraft skärptes kravet på oaktsamhet så att numera endast den som i väsentlig mån brister i omsorg och varsamhet ska dömas till straff enligt bestämmelsen. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I propositionen (1994/95:23 s. 61) påpekades att dittillsvarande praxis tydde på att bestämmelsen i vissa fall hade tillämpats på ett sätt som närmade sig vad som gäller vid strikt ansvar. Syftet med lagändringen angavs vara att ansvar för vårdslöshet i trafik skulle förbehållas sådana beteenden i trafiken som var att beteckna som vårdslösa i egentlig mening. Under lagens tillämpningsområde borde främst hänföras sådana fall där trafikanten gjort sig skyldig till medvetet risktagande. Andra trafikslagsövergripande författningar som innehåller straff- bestämmelser är bl.a. lagen (1990:712) om undersökning av olyckor och förordningen (1990:717) om undersökning av olyckor, container- lagen (1980:152) och lagen (1975:88) med bemyndigande att med- dela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. I sammanhanget finns det också anledning att beröra den regle- ring om administrativa sanktionsavgifter, som infördes på området kollektiv persontrafik, nämligen lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektiv persontrafik (prop. 1976/77:11). I lagen finns bestämmelser om rätt att ta ut tilläggsavgift av resande i kollektiv persontrafik som inte kan visa upp giltig biljett. Tilläggsavgift får inte tas ut om avsaknaden av giltig biljett får anses vara ursäktlig med hänsyn till den resandes ålder, sjukdom, bris- tande kännedom om lokala förhållanden eller annan omständighet.