sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Det förhållandet att fråga är om delgivning av den hand- ling som inleder domstolsprocessen borde enligt vårt synsätt inte medföra att det måste finnas en lagstadgad tidsfrist. Det betyder att förenklad delgivning alltså inte bör användas om alltför förflutit sedan information om delgivningssättet lämnades till den tilltalade. Hur som det rimligen kan begäras att en person bevakar ett beslut i åtalsfrågan bör emellertid enligt vår uppfattning inte detaljregleras i lag. I förarbetena till den nya delgivningslagen, prop. 2009/10:237 s. 149 anges att det endast bör ställas krav på att en brottsmisstänkt håller sig underrättad i åtalsfrågan samt att en sådan begränsning torde vara nödvändig för att bestämmelsen ska leva upp till kravet på en rättvis rättegång som ställs i artikel 6 i . I artikeln uppställs vissa minimirättigheter i brottmål. En av dem är rätten att ofördröjligen och i detalj på ett språk som han eller hon förstår bli underrättad om anklagelse om brott (artikel 6.3 punkten a). Underrättelsen kan vara muntlig eller skriftlig. Enligt motiven till den nuvarande sexveckorsfristen kan den tilltalade förutsättas ha informationen om förenklad delgivning i minnet och förväntas ta till vara sina intressen genom att bevaka sin post. Med hänsyn till erfarenheter från det s.k. Snabbspåret anfördes det som rimligt att ställa krav på att den misstänkte bevakar om åtal väcks under än vad som hade gällt inom ramen för försöksverksamheten, vilket var från det att anmälan om brottet upprättades (Ds 2009:28 s. 190). Enligt vår mening är inte den tid en person rim- ligen kan förväntas bevaka ett beslut i åtalsfrågan avhängig av hur lång handläggningstid som Polis, åklagare och domstol behöver. Ett sådant resonemang synes dock delvis ha legat till grund för den nuvarande tidsperioden. I Snabbspårsrapporten förs nämligen ett bakomliggande resonemang om att tillräckligt många ärenden inte kommit att omfattas av försöksverksamheten till följd av att det tidsutrymme som funnits för polisen lett till att ärendemängden blivit alltför liten (s. 92 samt avsnitt 5.3). Det avgörande är i stället vilket krav som kan ställas på den enskilde att bevaka sin post . Den tiden bör enligt vår mening inte regleras särskilt för delgivning avseende den handling som inleder förfarandet vid domstol. Om en reglering i lag ändå anses nödvändig av rättssäkerhetsskäl för att förhindra att förenklad delgivning används för att delge handlingar efter att information om delgivningssättet lämnats till den misstänkte, så bör tidsfristen förlängas. Med vår syn på processen ska den misstänkte fortlöpande hållas informerad av Polis och åklagare om hur utredningen fortgår och uppmanas att aktivt medverka genom att exempelvis inställa sig vid frivården för personutredning. Det är mot den bakgrunden rimligt att ställa krav på att den misstänkte också håller sig underrättad i åtalsfrågan under i varje fall några månaders tid. Enligt vårt förslag i avsnitt 8.4 ska åklagaren regelmässigt inhämta och avvakta ett yttrande från Kriminalvården för att kunna framställa ett påföljdsyrkande. Det kommer att leda till att hand- läggningstiden i åklagarledet ökar något i vissa ärenden. Hand- läggningen hos åklagaren kommer enligt vår uppskattning i normalfallet att förlängas med i dessa ärenden. Att i första hand åklagaren delger åtalet, och inte domstolen, bör å andra sidan leda till att handlingarna kan skickas någon eller än vad som är fallet . För det fall en bestämd tidsfrist inom vilken förenklad delgivning kan användas i tingsrätten ska regleras i lag, visar erfarenheterna från snabbspårsprojektet som vi redogjort för i avsnitt 8.5.4, att generellt sett behöver för- längas för att reglerna ska kunna komma till användning i önskad omfattning. Sammantaget bör förenklad delgivning av åtalet kunna användas om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna. Någon särskild tidsfrist för delgivning av den handling som inleder för- farandet vid domstol bör inte anges i lag. Handläggningstiderna hos polis och åklagare bör i de allra flesta fall vara så korta att för- enklad delgivning kan användas för delgivning av åtalet i brottmål. Det ska i sammanhanget nämnas att vårt förslag att ett utfärdat strafföreläggande som ges in till rätten ska gälla som åtal, medför att den tilltalade även i sådana ärenden ska kunna delges åtalet med förenklad delgivning, förutsatt att information om delgivnings- formen har lämnats vid ett personligt sammanträffande med miss- tänkte. Om har förflutit sedan den misstänkte varit i kontakt med brottsutredande myndigheter i ärendet bör delgivning av åtalet inte ske med förenklad delgivning. Andra fall då förenklad delgivning normalt inte bör användas är exempelvis om det framgår att den som söks för delgivning är bortrest. Detsamma gäller om delgivningsmottagaren har postadress utomlands. Om den miss- tänkte på grund av stark sinnesrörelse, psykiskt hälsotillstånd, berusning, ålder eller av annan anledning kan antas ha haft svårt att ta till sig innebörden av informationen om förenklad delgivning så bör förenklad delgivning också användas med försiktighet. Detta innebär ingen ändring i förhållande till gällande rätt (jfr Ds. 2009:28 s. 174 f och prop. 2009/10:237 s. 132 f och 147). 8.5.8Även åklagaren ska kunna använda förenklad delgivning för att delge handlingar i målet Förslag: Åklagaren ska kunna delge en part handlingar i ett brottmål genom förenklad delgivning om den tilltalade har fått information enligt 33 kap. 6 § RB om att delgivningssättet kan komma att användas av åklagaren. Som vi redogjort för i avsnitt 8.5.3 får förenklad delgivning som huvudregel användas av en myndighet mot part enbart om denne av myndigheten fått information om att delgivningssättet kan komma att användas i målet eller ärendet (24 § första stycket delgivnings- lagen [2010:1932]). Möjligheten att använda förenklad delgivning för att ge den tilltalade del av åtalet, yrkandena som framställs i samband med det och andra handlingar i brottmål, bör enligt vår uppfattning inte kräva att domstolen delger handlingarna med den tilltalade. Som vi angett i avsnitt 8.3.3 bör åklagaren vidta del- givningsåtgärder med att åtalet väcks. Att i varje mål kräva att domstolen, och inte åklagaren, delger åtalet och bifogade handlingar med den tilltalade kan leda till onödigt långa hand- läggningstider och i vissa fall även till delgivningssvårigheter. Det undantag som finns i 33 kap. 6 § RB och som medger att den inledande handlingen och andra sådana i brottmålet delges med förenklad delgivning i tingsrätten om information har lämnats om delgivningssättet på föreskrivet sätt, bör utvidgas till att om- fatta även förenklad delgivning av åklagaren. När ett ärende i anledning av brott har inletts hos polisen och den misstänkte blivit underrättad om brottsmisstanken, bör polis eller åklagare eller annan tjänsteman enligt nuvarande 33 kap. 6 § RB kunna informera om att förenklad delgivning kan komma att användas av åklagare för att delge handlingar i brottmålet om åtal väcks. Det ska inte krävas att domstolen vare sig lämnar den informationen eller delger handlingarna. Polisen har som regel en tidig kontakt med den misstänkte och kan då inhämta aktuell information om var den misstänkte kan nås för delgivning och upp- lysa om hur han eller hon kan komma att få del av handlingar under målets handläggning i tingsrätten. I samband med det bör den misstänkte också upplysas om skyldigheten att informera om ändrad adress. Så länge det av informationen om förenklad delgivning klart framgår när, hur och av vem delgivningssättet kan användas, saknar det betydelse för den enskilde om det är åklagaren eller domstolen som delger honom eller henne handlingarna i brottmålet. Det viktiga är att den misstänkte får information om att förenklad del- givning får användas även av åklagare för att delge handlingar i målet om denne väcker åtal för brottet. Ett skäl som framhållits i förarbetena för att delgivning ska ske av varje myndighet för sig är att det kan uppstå tveksamheter om brottsmisstanken har ändrats. När åklagaren väcker allmänt åtal är det i allmänhet enkelt att konstatera om målet avser samma brott som polis eller åklagare delgett den misstänkte misstanke om. Om det skulle vara oklart är förenklad delgivning inte ett lämpligt delgivningssätt. Vanlig delgivning får då i stället användas. Genom vårt förslag kan den misstänkte på tidigt stadium få veta hur han eller hon kan förväntas få del av handlingar brottmålet och informationen kan lämnas på ett smidigt sätt. Det är en mer flexibel och lämplig ordning. 9Ett särskilt förfarande i erkända mål Förslag: Mål om allmänt åtal för brott avseende gärning som den tilltalade har erkänt hos rätten ska under vissa förut- sättningar kunna avgöras i en förenklad ordning utan huvud- förhandling i tingsrätt. En ny bestämmelse om det ska föras in i 45 kap. 10 b § RB. Med undantag för mål i vilka åklagaren har yrkat viss påföljd, enligt den nya bestämmelsen 10 c §, får rätten utan att hålla huvudförhandling meddela dom i mål i vilket en vuxen tilltalad har erkänt gärningen hos rätten, godtagit påföljden och de övriga yrkanden som framställts i samband med åtalet samt sam- tyckt till att målet avgörs på detta sätt. Har åklagaren eller den tilltalade begärt huvudförhandling eller behövs det av särskilda skäl så ska huvudförhandling hållas. Innan ett mål avgörs i denna ordning ska den tilltalade ha fått information om rätten till rådgivning av advokat enligt 21 kap. 3 c §. Huvudförhandling ska hållas i målet om åklagaren yrkat att påföljden ska bestämmas till villkorlig dom i förening med samhällstjänst om det i dom- slutet ska anges , skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § , skyddstillsyn i förening med samhällstjänst eller kontrakts- vård om det i domslutet ska anges ett fängelsestraff över- stigande , sluten ungdomsvård, eller Detsamma gäller om åklagaren yrkat att villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff ska förverkas med mer än , eller påföljden ska bestämmas till fängelse och villkorligt med- given frihet från fängelsestraff ska förverkas, om strafftiden sammantaget överstiger . Med de påföljder som anges ovan ska likställas förordnanden om att en tidigare utdömd påföljd ska avse också det nya brottet enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 . 9.1Några inledande avvägningar och avgränsningar Den tilltalades inställning till åtalet ska ges en ökad betydelse för hur ett mål kan handläggas i tingsrätten. Skälen till det har utveck- lats i våra allmänna överväganden, avsnitt 2. Vi kommer i detta avsnitt att föreslå att ett särskilt, förenklat förfarande under vissa förutsättningar ska kunna tillämpas i mål om allmänt åtal om ansvar för brott, om den tilltalade har erkänt gärningen och godtagit de yrkanden som framställts i samband med åtalet. Om åklagarens påföljdsyrkande motiverar det, liksom om det begärs eller behövs, ska huvudförhandling hållas. En ny bestämmelse om detta förs in i 45 kap. 10 b § RB. Förfarande ska vara skriftligt. Vårt förslag innebär att det i mål som enligt åklagarens påföljds- yrkande kan hanteras i den förenklade ordningen enligt 10 b §, inte längre ska vara huvudregel att målet avgörs efter huvudförhandling, utan att det finns två likställda alternativ. Vilket alternativ som blir aktuellt i målet beror i princip på den tilltalades inställning till åtalet och parternas syn på målets handläggning. Det ska i samman- hanget påpekas att det enligt nuvarande regler finns en möjlighet att avgöra mål utan huvudförhandling om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. I avsnitt 10 föreslår vi att bötesmål, dvs. mål i vilka åklagaren yrkat att påföljden bestäms till böter, även i fortsättningen ska kunna avgöras på det sättet. Det innebär sålunda att det i bötesmål kommer att finnas tre alternativ att handlägga målen. Handläggning enligt den ordning som gäller enligt 10 b § ska kunna tillämpas i mål som rör ansvar för brott. Det innebär att brottmål som avser särskild rättsverkan av brott när talan inte förs i samband med ett allmänt åtal eller mål som rör undanröjande av påföljd inte omfattas av förfarandet. Den förenklade ordningen ska endast vara tillämplig när vuxna personer åtalas för brott. Vi föreslår alltså ingen ändring av reglerna i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare (LUL). Det betyder att huvudförhandling ska hållas i mål mot den som inte fyllt (se 27 § fjärde stycket LUL). Eftersom det särskilda förfarandet snabbt och effektivt ska leda till ett avgörande bör det inte tyngas av skriftväxling mellan parterna. Vi har därför valt att föreslå en ordning som innebär att huvudför- handling ska hållas i princip utan undantag om åklagaren och den tilltalade i något avseende är oense. Med vårt förslag att åklagaren ska framställa ett påföljdsyrkande som rätten inte kan gå utöver, står det klart för den tilltalade vilken påföljd han eller hon riskerar sedan ett allmänt åtal väckts. Even- tuella särskilda yrkanden och enskilda anspråk ska också ha fram- ställts med åtalet. Konsekvenserna av en dom enligt åtalet blir därigenom överblickbara för den tilltalade. Den tilltalades inställning kan då tillmätas betydelse för hur målet ska handläggas. Det är rimligt att en tilltalad som i en sådan situation erkänner gär- ningen hos rätten kan avstå från en mer ingående prövning av saken efter huvudförhandling. Det gäller i varje fall om påföljdsyrkandet inte är sådant att en sådan förhandling måste hållas eller det annars finns särskilda skäl för det. Det är viktigt att komma ihåg att den tilltalade alltid har rätt till huvudförhandling, om han eller hon begär det. En domstolsprövning utgör i allmänhet en garanti för en pröv- ning med hög grad av rättssäkerhet. Ju allvarligare brott och ju mer ingripande påföljd som är aktuell desto starkare framträder behovet av att saken prövas efter en muntlig förhandling. Som tidigare nämnts har nya handläggningsformer i domstol tillkommit vilket gör att alla mål inte längre avgörs efter huvudförhandling. Genom dessa har i fall av lindrigare brottslighet avsteg gjorts från princi- perna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. Det finns därutöver enligt nuvarande regler en möjlighet i tingsrätt för rätten att under vissa förhållanden avgöra ett brottmål efter huvud- förhandling i den tilltalades utevaro och döma till fängelse . Med hänsyn till de förutsättningar som enligt vårt förslag ska vara uppfyllda för att målet ska få avgöras utan huvud- förhandling så är det vår bedömning att kravet på rättssäkerhet är uppfyllt. Ett förfarande utan huvudförhandling är snabbare och mindre betungande för den tilltalade, åklagaren och rätten. Det innebär också att målsäganden och vittnen inte behöver besväras med att komma till domstolen. Den tilltalade kan ha ett intresse av att inte behöva inställa sig personligen vid domstolen för att få sin sak prövad utan kunna få den avgjord på ett enkelt och smidigt sätt i ett skriftligt förfarande. Ur kriminalpolitisk synvinkel är det dessutom viktigt att samhällets reaktion på en gärning kommer i snar anslutning till tidpunkten för brottet. Såväl den tilltalade som åklagaren och övriga parter skulle få en enklare process, slippa besväret att behöva inställa sig vid en huvudförhandling och få saken avgjord . Ett skäl som ibland lyfts fram som argument för att frågan om ansvar för brott bör avgöras efter förhandling i domstol är att handläggningsformen har betydelse för laglydnaden, både allmän- preventivt och individualpreventivt. Det har då sagts att man i rättegången på ett mer åskådligt sätt kan demonstrera att den dömde bär ansvar för brottet och öppet redovisa vilken påföljd det leder till (jfr i SOU 1982:26 s. 289). Frågan om ansvar för brott avgörs numera i många lindrigare fall dels genom strafföreläggande eller ordningsbot, dels utan muntlig förhandling i domstol eller efter huvudförhandling utan att den tilltalade varit personligen närvarande. Betydelsen av en muntlig förhandling för att upprätthålla den enskildes och det allmännas laglydnad har fått stå tillbaka för betydelsen av en rationell hand- läggning i mål avseende brott av mindre allvarligt slag med ett begränsat behov av utredning. Det är alltför kostsamt för samhället att lagföra alla sådana mål efter huvudförhandling i domstol för att upprätthålla synen på brottets allvar. Det gäller även erkända brottmål av det slag som omfattas av det särskilda förfarandet. Det allmänna intresset av att bevaka denna typ av rättegångar måste också anses vara relativt begränsat. Ett skäl mot att införa ett förenklat förfarande som bygger på att den tilltalade har erkänt gärningen är att det skulle kunna utnyttjas av den tilltalade för att skjuta upp en prövning efter muntlig förhandling till hovrätt och på så sätt förhala avgörandet. Vi bedömer att risken är liten för att tyngdpunkten i brottmåls- processen förskjuts från tingsrätt till hovrätt. skriftligt förfarande för avgörande av brottmål utan huvud- förhandling. Förfarandet beskrivs mer ingående i bilaga 4. Det finska förfarandet förutsätter bl.a. att den tilltalade erkänner brottet och samtycker till skriftlig handläggning. Upp till nio månaders fängelse kan dömas ut genom förfarandet. Dock krävs att den tilltalade fått möjlighet att göra ett muntligt uttalande inför rätten om mer än sex månaders fängelse ska dömas ut. Rätten ska göra en materiell prövning av processmaterialet i skuldfrågan och är obunden av parternas inställning i fråga om påföljd. Erfarenheter från det finska förfarandet visar att få erkända mål som avgörs utan huvudförhandling blir överklagade. Endast av de mål som avgörs genom det skriftliga förfarandet överklagas, att jämföra med ca 12 procents överklagandefrekvens i övriga mål. Någon högre frekvens av överklaganden än den, kan inte förväntas med det förslag vi lämnar. Det gäller särskilt eftersom det med vårt förslag står helt klart för den tilltalade vad domen blir. Ytterligare en tänkbar invändning är att det kan finnas risk för informella uppgörelser mellan åklagaren och den tilltalade när den tilltalades inställning till åtalet tillmäts en avgörande betydelse för handläggningsformen. Farhågor kan finnas att den tilltalade och åklagaren kommer att förhandla i påföljdsfrågan för att undvika en huvudförhandling. Det förfarande vi föreslår utgår från att den till- talade tar ställning till brottspåståendet sedan åklagaren har väckt åtal dvs. efter att förundersökningen har avslutats. Åklagaren ska utifrån en fullständig utredning under förundersökningen göra bedömningen att det finns tillräckliga skäl för åtalet och framställa ett yrkande om påföljd utifrån gällande straffrättsliga regler av- seende straffmätning och påföljdsval. Vi föreslår inga ändringar i detta avseende. Åklagaren agerar under tjänsteansvar och har en objektivitetsplikt som gäller under såväl förundersökningen som rättegången. Vi bedömer det inte vara någon större risk att åklagaren, för att undvika att målet avgörs efter huvudförhandling, skulle framställa ett lägre påföljdsyrkande än vad brottet motiverar. En annan sak är att åklagaren vid angivande av påföljdsyrkandet kan beakta försvårande och förmildrande omständigheter som enligt 29 kap. BrB får tillmätas betydelse. Den typen av omständig- heter framställs i nuvarande process vanligtvis först vid huvud- förhandlingen. I den föreslagna ordningen bör omständigheterna kunna lyftas fram av försvaret i ett tidigare skede och beaktas av åklagaren. Det är fördelaktigt för alla parter. Framförallt advokater har till oss fört fram farhågor om att åklagare skulle yrka en alltför sträng påföljd för att försäkra sig om ett tillräckligt ingripande straff. Vi bedömer inte heller den risken som särskilt överhängande. Ett sådant tillvägagångssätt skulle troligtvis medföra färre erkännanden än vad som annars kunde bli fallet. Det skulle i sig innebära en ytterligare arbetsinsats för åklagare att inställa sig vid huvudförhandling, vilket inte torde ligga i åklagarens intresse. Vi menar alltså att systemet i detta avseende skulle vara självreglerande. har i betänkandet SOU 2012:34 föreslagit en ny strafflindringsgrund. Förslaget innebär straffrättsliga ändringar som gör det möjligt att ta hänsyn till den enskildes med- verkan vid utredningen av det egna brottet för att bestämma ett lägre straff. Om hans eller hennes erkännande under utredningen får inverka på åklagarens påföljdsyrkande och har haft den verkan så bör det alltså, enligt förslaget, framgå i åtalet. Vårt förslag ger den tilltalades erkännande till rätten, oavsett hans eller hennes inställning under brottsutredningen, betydelse för hur målet kan handläggas i domstol. Den tilltalades erkännande till rätten och ställningstagande till påföljdsyrkandet är uppgifter som är offentliga i domstolsförfarandet och handlingarna i målet är i regel inte föremål för sekretess. På samma sätt är domstolens avgörande offentligt och det är endast vissa integritetskänsliga uppgifter i en dom som kan omfattas av sekretess. Allmänhetens insyn i rätte- gången liksom åklagarens skyldighet att förhålla sig objektiv gör enligt vår uppfattning att risken för att den tilltalade förhandlar sig till ett för lindrigt straff är försumbar. 9.2Förutsättningar för förfarandet enligt 45 kap. 10 b § RB 9.2.1Den tilltalade har erkänt gärningen hos rätten Den mest grundläggande förutsättningen för den enklare ord- ningen är att den tilltalade har erkänt gärningen. Erkännandet ska ha gjorts i skrift till tingsrätten eller muntligen inför den. Det ska ha skett sedan åtalet har väckts och det räcker inte med ett erkännande under förundersökningen. Den tilltalades inställning till brottsmisstanken under utredningen saknar alltså betydelse för hur målet ska handläggas. Erkännandet ska göras hos rätten. först när åtalet väckts som den tilltalade kan ta ställning till åklagarens brottspåstående och följderna av att dömas för brottet. Av erkännandet ska det klart och entydigt framgå att den till- talade har gått tillväga på det sätt som åklagaren anger i åtalet. Vi har lämnat förslag i avsnitt 8.3.4 om hur föreläggandet att svara på åtalet bör utformas för att det ska vara enkelt för den tilltalade att ange en tydlig inställning. Om erkännandet inbegriper några som helst tveksamheter kring om den tilltalade kan göras ansvarig för gärningen, t.ex. om det i ett åtal avseende misshandel framförs en invändning om ansvarsfrihet genom uttryck som men han slog först eller jag försvarade mig bara, ska målet avgöras efter huvudförhandling. Om den tilltalade motsätter sig att han eller hon utdelat det antal slag som åklagaren påstår eller menar att slagen utdelats med öppen i stället för med knuten, är erkännandet sådant att målet inte heller ska avgöras enligt förfarandet i 10 b §. Ett annat exempel när erkännandet inte är entydigt är då det av svaret från den tilltalade inte går att utläsa om det avser samtliga gärningar som åtalet rör. Finns det skäl att ifrågasätta erkännandet ska målet alltid avgöras efter huvudförhandling. Den tilltalade kan när som helst under rättegången återta sitt erkännande. Målet får då avgöras efter huvudförhandling. På samma sätt kan en tilltalad som inledningsvis förnekat gärningen hos rätten få målet handlagt i det särskilda förfarandet om han eller hon under handläggningen erkänner gärningen och övriga förut- sättningar enligt 10 b § är uppfyllda. 9.2.2Samtliga yrkanden i samband med åtalet har godtagits Utöver att den tilltalade ska ha erkänt gärningen ska det krävas att den tilltalade har godtagit att dömas till den påföljd som åklagaren har yrkat. Den tilltalade ska vidare ha godtagit alla de övriga yrkanden som framställts. Det kan vara fråga om yrkanden om ut- visning, företagsbot, förverkande eller annan särskild rättsverkan av brott och enskilda anspråk som talan har förts om i samband med åtalet.