sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Prövningstillstånd krävs vid överklagande av förvaltningsrättens beslut till kammarrätten. 4.6.2Ansökan hos PRV (39–44 §§) Ansökningar hos PRV ska göras skriftligen och innehålla uppgifter om bland annat skälen för ansökningen, 39 §. PRV kan förelägga sökanden att på olika sätt komplettera ansökningen, 40 §. Före- läggandet kan exempelvis avse skyldighet för sökanden att inkomma med domstols utlåtande om att namnbytet är förenligt med barnets bästa (11 § andra stycket). Närmare föreskrifter om ansökningsförfarandet finns i 1–5 §§ namnförordningen (1982:1136). Ansökningsavgiften är för när- varande () för förnamn. För efternamn är avgiften i normalfallet , men när flera släktingar eller familjer i släkten ansöker gemensamt. I 41 § finns bestämmelser om när PRV ska kungöra ansökningar om byte av efternamn enligt 11 §. Om ansökningshandlingarna i fall som avses i 11 § är fullständiga och om det inte finns något hinder för bifall, ska ansökningen kungöras i Post- och . Syftet med kungörandet är att tillförsäkra myndigheten information om eventuella relevanta invändningar mot namnbytet så att ärendet får en så långt möjligt fullständig belysning. Sedan kungörelse har skett ska den som vill framställa någon invändning mot ansökningen göra detta skriftligen inom en månad från kun- görelsedagen. Kungörelseförfarandet kan underlåtas om åtgärden bedöms sakna betydelse. I förarbetena anges som exempel sådant förvärv av efter- namn enligt 13 § andra stycket där samtycke från den som kan ha något att invända mot namnbytet måste föreligga i själva ärendet. Om saken gäller byte till något av våra vanligare namn eller enklare fall av stavningsändring kan likaledes kungörelseförfarandet fram- stå som överflödigt. Över huvud taget torde kungörelse behöva ske bara när ansökningen kan antas komma i konflikt med något all- mänt eller enskilt intresse (prop. 1981/82:156 s. 75). I 42 § finns bestämmelser om rätten att överklaga PRV:s beslut till PBR, som är en särskild förvaltningsdomstol inrättad 1977 för att pröva besvär i mål om patent, mönster, varumärken och namn. Slutliga beslut av PRV får överklagas av sökanden om beslutet gått honom eller henne emot. Dessutom får beslut, som innebär att en ansökan bifalls trots att en invändning framställts, överklagas av den som gjort invändningen, oavsett om denne är direkt berörd eller inte. I RÅ 2003 ref. 86 fann Regeringsrätten att och folkminnen inte var behörigt att överklaga ett beslut från PRV, trots att institutet under handläggningen framställt invändningar: har framställt invändning mot ansök- ningen, vilket enligt 42 § namnlagen skulle kunna kvalificera institutet som klagoberättigad. Enligt allmänt antagen praxis saknar dock statlig myndighet rätt att utan särskild föreskrift överklaga en annan statlig myndighets beslut (se t.ex. RÅ 1974 ref. 98 och RÅ 1989 ref. 47). I den mån en myndighet inte uttryckligen i författning tillagts klagorätt för tillvaratagande av de allmänna intressen myndigheten representerar, har myndigheten sålunda i regel inte ansetts behörig att föra talan inför högre myndighet. – Inom ramen för sin besluts- funktion företräder och tillvaratar PRV de allmänna intressena i namn- ärenden. Den omständigheten att enligt sin förordning skall yttra sig i frågor som gäller personnamn innebär inte att institutet också, dvs. jämte PRV, skall bevaka de allmänna intressena i ett rättsligt förfarande. Bestämmelsen i 42 § namnlagen om att ett beslut får överklagas av den som gjort invänd- ningen motsvarar 35 § namnlag (1963:521). Vid införandet av denna bestämmelse angavs att rätt att föra talan mot namnmyndig- hetens beslut skulle tillkomma endast sökanden och den som i behörig ordning framställt invändning mot ansökningen (se prop. 1963:37 s. 145). Bestämmelsen avsåg sålunda att begränsa möjligheten för eventuellt berörda att föra talan i det fall de inte framfört invändning. Om avsikten hade varit att tillerkänna statliga myndigheter rätt att överklaga beslut av PRV måste en sådan ordning mot bakgrund av den praxis som tidigare omnämnts införas genom ett uttryckligt stadgande härom. – Varken nu berörda bestämmelse eller - - - i den angivna förordningen med instruktion för kan därför ges innebörden att den tillerkänner institutet rätt att överklaga det beslut som PRV meddelade med anledning av Y.J:s ansökan. Någon annan föreskrift som kan ge institutet en sådan rätt finns inte. I RÅ 2003 ref. 19 fann Regeringsrätten att en person, som inte framfört invändning i ett namnärende och därmed inte haft rätt att överklaga beslutet i ärendet, ändå hade möjlighet att söka resning eftersom hon på ett väsentligt sätt berörts av beslutets verkningar och haft ett i namnlagen erkänt intresse i saken. Bakgrunden var att PRV efter kungörande hade beviljat en person rätten att bära efter- namnet Tivenäs och att en annan person som redan hette Tivenäs inte hade invänt häremot. Efter att således ha konstaterat att denna person var så berörd av beslutet att hon hade rätt att söka resning, fann Regeringsrätten likväl att sådana synnerliga skäl som enligt 37 b § FPL krävs för att få en rättskraftigt avgjord sak prövad på nytt inte förelåg. PBR:s beslut får enligt 43 § överklagas till HFD. Därvid gäller bestämmelserna i 35–37 §§ FPL, vilket bland annat innebär att prövningstillstånd krävs. Rätten att överklaga PBR:s slutliga beslut infördes genom namnlag. Härigenom kom även ansökningsärenden, i likhet med vad som redan gällde för anmälningsärenden, att kunna full- följas till Regeringsrätten och HFD. Rätt att klaga på PBR:s beslut tillkommer, enlig allmänna processrättsliga regler, samma personer som enligt 42 § hade fått föra talan mot PRV:s beslut, om beslutet gått dem emot (s. 211–212). När en ansökan om namn har bifallits och beslutet vunnit laga kraft ska PRV utfärda namnbevis till sökanden, 44 §. 4.6.3Förfarandet inför domstol (45–47 §§) Det helt övervägande antalet namnfrågor handläggs i förvaltnings- rättslig ordning – i första instans av och i förekom- mande fall av PRV. Som framgått ska emellertid vissa namnfrågor prövas av allmän domstol, dvs. i första instans av tingsrätt. Till dessa hör adoptivbarns och underåriga barns namnbyten i vissa fall (4, 6 och 8 §§ samt 11 § andra stycket), tillstånd att få behålla efter- namn (16 § andra stycket), talan om förlust av efternamn (18–19 §§) och talan om särskilt skydd för egenartat efternamn (20–23 §§). De regler för förfarandet som gäller i dessa fall finns i 45–47 §§. I 45 § första stycket anges att en ansökan om förklaring av att ett namnbyte enligt 6, 8 eller 11 § är förenligt med barnets bästa ska prövas av den domstol som tar upp frågor om vårdnaden om barnet. Det innebär att rätten i den ort där barnet har sitt hemvist är behörig domstol, alternativt om någon sålunda behörig domstol inte finns (6 kap. 17 § FB). Enligt 45 § andra stycket ska domstolen, i ärenden enligt första stycket, om det kan ske, höra den vars efternamn barnet bär, om denne inte är vårdnadshavare. Domstolen ska även inhämta yttrande från socialnämnden. Vad som närmare avses med om det kan ske har inte berörts i förarbetena. För att domstolen ska kunna under- låta att höra vederbörande torde i varje fall krävas att hindret är av något betydande slag (s. 215). I NJA 1989 s. 449 beviljade HD återställande av försutten tid i ett namnärende enligt 6 § där tingsrätten underlåtit att höra fadern. HD lade i målet vikt vid att tingsrätten inte företagit några efter- forskningar kring faderns adress. Av 45 § tredje stycket framgår att socialnämnden ska, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning och redovisa den inför rätten. Bestämmelsen infördes mot bakgrund av tillträde till 1990. infördes motsvarande bestämmelser i för tvister om vårdnad och umgänge och för adoptionsärenden. I förarbetena anfördes att det kan vara olämpligt att försöka klargöra en inställning hos ett barn som inte är gammalt eller moget nog att ha en egen uppfattning. Även i andra situationer än då barnet är mycket ungt kan det tänkas vara olämpligt att söka klarlägga barnets inställning, t.ex. om barnet är känsligt eller labilt (prop. 1994/95:224 s. 54–56). Huvudprincipen vad gäller rättegångskostnaderna är att vardera parten ska bära sin kostnad, 45 § fjärde stycket (LU 1987/88:26 s. 3–4). Enligt 46 § första stycket ska en särskild ansökan enligt 16 § andra stycket – dvs. i de fall då faderskapet hävs utan prövning av domstol och särskild ansökan i namnfrågan därför måste göras hos domstol – prövas av den domstol som tar upp frågor om vårdnaden om barnet, eller om barnet inte står under någons vårdnad, av domstolen i den ort där barnet har sitt hemvist. Finns inte någon sådan behörig domstol prövas ansökningen av tings- rätt. Det kan noteras att den domstol som tar upp frågor om vårdnaden om barnet är just den domstol där barnet har sitt hemvist, varför bestämmelsen i denna del synes vara över- flödig (s. 220). Enligt andra stycket ska domstolen, om det kan ske, höra den vars efternamn barnet avses få (eller egentligare: avses få behålla, se s. 221). Är barnet under ska domstolen även höra modern, om hon inte är vårdnadshavare, samt inhämta yttrande från socialnämnden. Av 47 § första stycket framgår att i övrigt – dvs. med undantag för de forumregler som anges i 45 och 46 §§ – gäller de vanliga familjerättsliga forumreglerna. Det innebär att tvister om efter- namn ska handläggas av domstolen i den ort där den mot vilken talan förs ska svara i tvistemål i allmänhet, eller vid om det inte finns någon sålunda behörig domstol. Forum- regeln i 47 § får sin betydelse i tvister om förlust av efternamn enligt 16 § första stycket och andra tvister enligt 17–23 §§. I paragrafens andra stycke finns, som redogjorts för i anslutning till 18 §, en regel om femårig preskription av rätten att föra talan enligt det lagrummet. Detsamma gäller talan enligt 19 § mot någon som genom anmälan till har förvärvat ett efternamn som någon annan har erhållit efter ansökan hos PRV. 4.6.4Särskilda bestämmelser (48–49 §§) Enligt 48 § första stycket görs, för den som är , anmälan eller ansökan i mål eller ärenden enligt namnlagen av barnets vård- nadshavare. Har barnet fyllt får sådan anmälan eller ansökan göras utan barnets samtycke endast om barnet är varaktigt för- hindrat att lämna samtycke på grund av psykisk störning eller annat liknande förhållande. Bestämmelsen förutsätter att den som är står under någon annans vårdnad. Om den underårige har ingått äktenskap står denne enligt 6 kap. 2 § FB inte längre under någons vårdnad och bestämmelsen blir därmed inte tillämplig i dessa fall (prop. 1981/82:156 s. 78). Såsom framgår av bestämmelsen krävs alltid samtycke från barn som har fyllt utom då barnet är varaktigt förhindrat att lämna samtycke. Förutom vid psykisk sjukdom kan hinder finnas på grund av något annat liknande förhållande, som även kan avse fysisk sjukdom. Läkarutlåtande för att styrka att hindret är av var- aktig natur torde krävas (a. prop. 78–79). Som ytterligare garanti för att barn får möjlighet att komma till tals i processen infördes ett nytt andra stycke i 48 §. Vid bedömningen av om ett namnbyte enligt 6, 8 eller 11 § är förenligt med barnets bästa, ska rätten sålunda ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad, även när barnets sam- tycke inte behövs. Barnets samtycke är alltså i dessa fall ingen absolut förutsättning för namnbyte; andra omständigheter kan till- sammans väga tyngre (prop. 1994/95:224 s. 41–42 och 56, bet. 1995/96:LU2 s. 11). Enligt 49 § ska alla samtycken som avses i namnlagen lämnas skriftligen. Har samtycke lämnats inför domstol i ett ärende som avses i 6 eller 8 § behövs inte nytt samtycke när anmälan görs till . 5 Frågans tidigare behandling 5.1.1Namnskickets uppkomst och tidiga utveckling Det äldsta kända personnamnsförrådet i är känt genom runinskrifter och ortnamn. Från början hade man bara ett namn. Så är det t.ex. på runstenarna, där en person vanligtvis omtalas med endast ett namn, t.ex. Ragnhildr, (örn) eller Gunnarr. Gemen- samt för vår del av världen är att namnen i regel är bildade av sub- stantiv och adjektiv som förekommit i det allmänna ordförrådet. Systemet med två namn, förnamn och ett tillnamn1, började uppträda i och framåt. Syftet var i huvudsak att hålla familjen samman. Bruket startade i de högre samhälls- skikten i norditalienska städer. Därifrån spreds det västerut och norrut. I förekom fasta släktnamn , och till kom bruket med i och med den normandiska erövringen (1066). I och fick de ärftliga släktnamnen fäste och i något . I levde däremot den äldre strukturen med så kallade patronymikon kvar . Man tog faderns förnamn med tillägg av -son eller -dotter. Även metronymikon, namn efter moder, före- kom, men i mycket liten utsträckning. Namnen växlade således från generation till generation. Det fanns också ett behov av att särskilja personer med iden- tiska förnamn. I medeltida dokument är det därför vanligt att per- soner har ett förnamn och ett särskiljande namntillägg, ett binamn. Binamnen kan delas in i följande betydelsekategorier: fysiska karakteristika (Bunkafoter som har klumpfot, Kroknæf som har krokig näsa), psykiska karakteristika (som 1 Tillnamn är en övergripande term för släktnamn och binamn. har en tjuvs finger, dvs. som är tjuvaktig), hemort, födelseort, tillhåll (Holmbo, i Walsta), funktion i familjesammanhang ((patronymikon), (metro- nymikon)), funktion i samhället (Bakerska, Slotssmidher) och karakteristiska situationer, händelser, vanor och uttryckssätt (, ). Till skillnad mot binamnen nere på kontinenten och i utvecklades dessa namn inte till ärftliga släktnamn. var det bara några få binamn som gick i arv i . Det var först som de ärftliga släktnamnen kom i bruk, tidigast i och och omkring i . På är fortfarande det gamla patronymikonbruket levande. På avskaffades patro- nymikonsystemet , men det har återinförts på 1990- talet. De svenska släktnamnen2 är starkt förknippade med de fyra stånden: adel, präster, borgare och bönder. var det bara några få adelssläkter som hade ärftliga släktnamn, t.ex. och . började man alltmer att använda fasta släktnamn, och efter inrättandet av 1626 blev det mera vanligt. Bruket har antagligen att göra med att fick en förordning om att alla adelsmän skulle ta sig fasta tillnamn. Den svenska Riddarhus- ordningen innehöll inte någon uttalad bestämmelse om att adeln måste anta ett släktnamn. Däremot stadgades att adelsmännen inte fick anta någon annan släkts namn eller vapen. De första samman- satta adelsnamnen är bildade till familjens vapensköld och mönstret är troligen danskt, t.ex. Gyllenstierna och . började prästerna och de lärda att latinisera sina namn. Man anser att namntypen har sina rötter italienska akademier. Bruket spreds till akademiska miljöer över hela . De tidigast uppkomna lärda namnen fungerade knappast som ärftliga tillnamn. De var ofta rena härkomst- beteckningar, t.ex. Angermannus (person från ), som fungerade när en student var utomlands och studerade. I stället bildades som släktnamn i namn som angav ursprung från en socken eller en gård, t.ex. till och till Källhult, med latinsk respektive grekisk ändelse. De borgerliga släktnamnen började uppträda . De tvåledade adelsnamnen har stått modell vad gäller den yttre formen. 2 års namnlag motsvaras termen släktnamn av efternamn. Men man undvek adelsnamnselement som -crona, -hjälm och -sköld. I stället valdes naturbetecknande efterleder som -berg, -gren, -kvist, -lund och -vall, vilka i princip kom att bli helt betydelselösa ändelser. Till dessa fogades en förled som i regel var en del av ett ortnamn, t.ex. till ortnamnet Almby. Denna namntyp blev mycket fram- trädande i det ofrälse namnskicket och kan sägas vara ett känne- tecken för typiskt svenska släktnamn. På landsbygden dröjde det länge innan man började använda fasta släktnamn. Patronymikonbruket var länge förhärskande, och det var först som -sonnamnen kom att bli fasta och verkliga släktnamn. Även kvinnor började då ges -sonnamn. Först i och med att namnlag trädde i kraft kan släkt- namnsutvecklingen i med någorlunda säkerhet sägas vara avslutad. Enligt namnlag förvärvade varje svensk med- borgare vid födelsen ett släktnamn. I övergångsbestämmelserna till lagen föreskrevs att för den som vid lagens tillkomst saknade släkt- namn och inte anmält antagande av visst släktnamn, skulle fortsättningsvis sådant tillnamn som fanns antecknat i kyrkoboken anses som släktnamn. Med tillnamn avsågs här i det närmaste enbart patronymikon. Genom namnlag avsluta- des sålunda definitivt seden med växlande patronymika från generation till generation som tillnamn. 5.1.2En rättslig reglering växer fram3 Bruket av namn uppstod som nämnts ur ett behov av att särskilja individer. Utvecklingen från förnamn över tillnamn till efternamn har i allmänhet skett spontant och avspeglat det behov som invå- narna i de framväxande samhällena har haft av bättre och stabilare medel för individualisering. har det från samhällets sida ansetts nödvändigt att ingripa för att påskynda utvecklingen eller för att hindra denna från att ta oönskade vägar. Ett problem som krävt åtgärder från samhällets sida för att kunna lösas, har exempel- vis varit frågan om skydd för befintliga namn och skyldighet för den enskilde att framträda under det namn som ansetts vara hans rätta. En förutsättning för ett ingripande från samhällets sida har i regel varit att det existerat fasta former för förvärv av namn. En ytterligare uppgift för samhället på namnrättens område har därför 3 Uppgifterna i detta avsnitt är huvudsakligen hämtade ur SOU 1960:5 och SOU 1979:25. blivit att befästa förvärvsformer som utvecklats sedvanemässigt eller, om sådana saknats, utforma en ordning för namnförvärv. Den första kända bestämmelsen om namn i finns riddarhusordning. Enligt dess 23 § fick ingen anta annan levande eller utdöd släkts namn eller vapen. Med denna bestäm- melse som utgångspunkt gjorde adeln upprepade framställningar till Kungl. Maj:t om skydd för adelns släktnamn. Framställningarna ledde till slut dels till en kunglig resolution , dels ett kungligt brev till hovrätterna . I resolutionen anfördes: - - och sist beträffande de ofrälse män, som upptaga någon utdöd familjs namn, så skall sådant inte vidare tillåtas, utan måste i det fallet förfaras efter privilegierna. I brevet till hovrätterna anbefall- des dessa att i protokoll och domar inte kalla missdådare vid sådana adliga namn som de kunde ha tagit samt att, då brottslingar inte dömdes till döden, vid straffansvar förbjuda dem att bruka namn som liknade adelsnamn. De adliga privilegierna av innehöll inte någon direkt bestämmelse om skydd för adliga släktnamn. Emellertid anbefallde Kungl. Maj:t i ett cirkulärbrev cheferna för armén till lands och sjöss att vid nästa mönstring ändra rullorna om någon ryttare, dragon, soldat eller båtsman skulle ha tagit en adlig släkts namn. Orden upprepades , som riddarhus- ordning ersattes med en ny, vilken emellertid inte innehöll någon bestämmelse om namn. Sedan ridderskapet och adeln begärt att Kungl. Maj:t måtte ånyo genom allmänt påbud i nåder förordna det ingen ofrälse man varken av civil- eller militärstånden må vid ansenligt vite bära och bruka några av de tillnamn, som både de än subsisterande och utdöde adliga familjerna enligt matrikelns inne- håll ensamma av kungl. nåd äro berättigade att nyttja och bruka, förklarade kungen genom brev sig vilja samtycka till vad adeln sålunda hade begärt. De kungliga breven av 1752 och 1762 berörde direkt manskapet inom krigsmakten. Någon bestämmelse om militärmyndighetens rätt att ingripa beträffande de underställdas namn fanns inte därutöver. I ett kungligt brev hänvisades till den av veder- börande generalmönsterherre enligt hävdvunnet bruk dittills utövade rättigheten för manskapet, vare sig indelt eller värvat, att medge namnbyte samt bestämdes att denna rättighet skulle utövas av regementschefen eller motsvarande chef. En namn- bestämmelse inflöt sedermera 1889 fastställda tjänste- reglementet för armén. För underofficerare utfärdades ett cirkulär, i vilket – under åberopande av att det ansågs att namn, varunder en vid armén anställd person var upptagen i arméns rullor, inte utan vederbörligt tillstånd kunde utbytas mot annat – före- skrevs hur sådant namnbyte skulle ske. Beträffande sjömän fanns en del bestämmelser angående namn. Bland annat stadgades i reglementet för sjömans- husen 1870 att det namn, varunder en vid sjömanshuset inskrivits, ej sedermera fick av honom förändras utan att anmälan i sådant avseende gjorts hos sjömanshusombuds- mannen. De angivna bestämmelserna rörde, som framgått, antingen ett visst stånd eller vissa yrkesgrupper. För folk i allmänhet fanns ännu vid utgången av inte några regler angående förvärv av namn eller skydd för namn i vidsträckt mening. lagstiftningsarbete angående varumärke och firma kom namn- skyddet emellertid att beaktas. 1882 framlagt förslag till varumärkeslag framhölls att det redan kunde anses erkänt att näringsidkare även utan registrering åtnjöt skydd för sitt namn som varumärke. Lagstiftaren nöjde sig därför med att i lagtexten erinra om detta skydd. I övrigt upptogs skydd för namn främst i form av förbud att registrera varumärke vari obehörigen intagits annat namn än sökandens. Under förarbetena till 1887 års lagstiftning angående firma, gjorde sig behovet av ett ordnat namnväsende starkare gällande och diskussioner fördes om risken för förväxling av släktnamn med ett i firma ingående släktnamn. Så länge frågorna om släktnamn inte reglerats utan det stod envar fritt att byta namn ansågs en sådan risk föreligga. Önskemålet om lagstiftning vann dock inte gehör. Departementschefen hänvisade till att frågan om lagstiftning angående släktnamn skulle lösas först om det vid tillämpningen av firmalagen skulle framkomma behov av sådan lagstiftning. I samband med tillkomsten av kyrkobokförings- förordning intogs i de Regler till församlingsbok med kommunion- längd, som fogades vid förordningen, en redan gällande bestäm- melse enligt vilken det, i fall av ändring av befintligt namn, det gamla namnet inte skulle falla bort ut kyrkoboken utan sättas inom parentes tillsammans med det nya. infördes i förord- ningen ett förbud mot ändring av förnamn. Däremot medgav förordningen tillägg av förnamn genom dop. Vid riksdag väckte chefen för fångvårdsstyrelsen, generaldirektören , i första kammaren en motion Han framhöll, att han från sin verksamhet hade erfarenhet av hur bruket med patronymika lett till att så många personer bar de vanligaste sonnamnen att de inte längre kunde särskiljas med hjälp av förnamnen. Friheten att anta annat namn hade också lett till att förbrytare ständigt växlade namn och ofta uppträdde under kända släktnamn, i synnerhet adelsnamn. Motionen ledde dock inte till någon åtgärd från sida. När vid riksdag på nytt begärde lagstiftning i namnfrågan bifölls yrkandet. I riksdagsskrivelsen framhölls att lagbestämmelser som dels kraftigt främjade anläggandet av verk- liga slägtnamn och dels gåve vid handen hvilka enskilda ett en gång antaget slägtnamn borde tillhöra och under hvilka betingelser andra borde anses uteslutna från rätt att antaga eller bära detta namn, likasom ock de former, hvilka för rätt att byta om slägt- eller efternamn borde iakttagas, skulle tjena till att bringa reda och ord- ning i flera samfundslifvets förhållanden, jemte det sålunda slägtens ideela rätt till sitt namn blefve sedd till godo. Det var sålunda en heltäckande lagstiftning om personnamnsfrågor som påkallade. Riksdagsskrivelsen sändes på remiss till bland andra samtliga länsstyrelser och domkapitel. Under remissbehandlingen gjordes invändningar mot en så genomgripande och omfattande lagstift- ning som föreslagits och särskilt mot tanken att man skulle tvinga de släktnamnslösa att anta släktnamn. När ärendet anmäldes 1900 hade ämnesområdet starkt begränsats.