sou · H1B359 · 2013-08-30 00:00:00 — Det kan dock finnas undantagsfall där förändringar behöver göras på grund av att nuvarande regelverk inte anses lämpligt, ändamålsenligt eller konsekvent. Som utgångspunkt för sådana fall där ersättning bör kunna komma ifråga ska gälla att den enskilde själv är utan skuld till att ingreppet sker och att det framstår som orimligt att den enskilde själv får bära hela den ekonomiska börda som ingreppet orsakar. Med dessa utgångspunkter ska utredningen föreslå de författningsändringar som är nödvändiga för att åstadkomma en ändamålsenlig och i möjligaste mån enhetlig reglering av frågan om ersättning. Utredningens förslag ska ge uttryck för klara, avgränsade och entydiga principer och uppfylla höga krav på tydlighet och förutsägbarhet för rättstillämpningen. Uppdraget är begränsat på så sätt att utredningen endast ska föreslå ändringar i och plan- och bygglagens bestämmelser om ersättning vid rådighetsinskränkningar, om det krävs för att skapa ett konsekvent och enhetligt regelverk. En utgångspunkt för sådana förslag ska vara att nuvarande regler om i vilka fall ersättning ska ges och om ersättningens storlek ska bestå. Utredningen ska inte analysera när ersättning ska ges vid rättsstridiga rådighetsinskränkningar eller i vad mån ersättning ska ges grundat på skadeståndsrättsliga överväganden. I uppdraget ingår inte heller att behandla avspärrningar enligt polislagen (1984:387) och eller inskränkningar av process- eller exekutionsrättslig karaktär och liknande. Utredningen har bestått av den särskilda utredaren och en utredningssekreterare. Till utredningen har tretton experter varit knutna. Expertgruppen har bestått av experter från bl.a. , , , , , Kammarkollegiet, Försvarsmakten, Kommuner och Landsting, Svenskt Vatten, Världsnaturfonden WWF och . Utredningen har sammanträtt med expertgruppen vid fem tillfällen. Experterna har också löpande bistått utredningen med information Utredningens uppdrag och arbete I betänkandet används uttrycken utredningen och vi för att markera att arbetet har bedrivits i samverkan med experterna. I kapitel 2 ges en kort bakgrund till bestämmelsen i 2 kap. 15 § regeringsformen. Kapitlet inriktar sig främst på den utvidgning av skyddet till att avse rådighetsinskränkningar som skedde genom grundlagsändring och efterkommande preciseringar av detta skydd. I kapitel 3 analyseras de begrepp som används i 2 kap. 15 § regeringsformen och som har betydelse för tolkningen och avgränsningen av bestämmelsens tredje stycke. Syftet med detta kapitel är att närmare definiera vad som utgör en rådighetsinskränkning i grundlagens mening, vilka principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar som kommer till uttryck i grundlagsbestämmelsen och vad som avses med hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Här diskuteras också vilka bestämmelser om rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl som ska omfattas av utredningens granskning. Inom ramen för kapitel 4 presenteras de principer som är styrande för ersättningsrätten vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. I kapitlet granskas också ett representativt urval av de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar av dessa skäl. Syftet är att redogöra för hur lagstiftaren har resonerat kring ersättningsrätten vid bestämmelsernas tillkomst och utifrån det identifiera vilka hänsyn och principer som har styrt lagstiftaren i dessa fall. Slutligen görs en analys av hur principerna förhåller sig till varandra i olika situationer. Utredningens överväganden återfinns i kapitlen 5–7. Här analyseras den nuvarande ersättningsrättens räckvidd och överensstämmelse med gällande principer. Här diskuteras också om det finns undantagsfall där förändringar behöver göras på grund av att nuvarande regelverk inte anses lämpligt, ändamålsenligt eller konsekvent. I kapitlen diskuteras även hur frågan om ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl bör behandlas i tillämpningen och i lagstiftningsprocessen. 2Bakgrund – egendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen Det finns i tidigare utredningar utförliga redogörelser för de diskussioner och avväganden som föregått grundlagsskyddet för egendomsrätten.1 I det följande nöjer vi oss med att ge en kortare bakgrund till bestämmelsen i 2 kap. 15 § regeringsformen och inriktar oss främst på den utvidgning av skyddet till att avse rådighetsinskränkningar som skedde genom grundlagsändring och efterkommande preciseringar av detta skydd. Grundlagsskyddet för egendomsrätten infördes genom en lagändring 1974 och hade då följande lydelse (8 kap. 1 § fjärde stycket regeringsformen). Enskild skall vara tillförsäkrad ersättning enligt grunder som bestämmes i lag för det fall att hans egendom tages i anspråk genom expropriation eller annat sådant förfogande. Beträffande grundlagsskyddets tänkta räckvidd uttalade departementschefen att han i tydlighetens namn ville framhålla det i och för sig ganska självklara att föreskriften enbart tog sikte på sådana ingripanden i egendomsrätten som avsågs exempelvis i expropriationslagen eller i rekvisitions- och förfogandelagstiftningen. Den omfattade alltså inte bestämmelser om begränsningar i möjligheten att använda fast egendom som återfanns i t.ex. planlagstiftning eller naturvårds- och miljöskyddslagstiftning.2 Grundlagsbestämmelsen kom under följande två decennier att vara föremål för diskussion i ett flertal lagstiftningsärenden. Diskussionerna rörde främst innebörden av den ersättningsrätt som den enskilde garanterades genom bestämmelsen. 1Se framför allt SOU 1993:40 s. 39 f. och SOU 2001:19 s. 69 f. 1973:90 s. 237. Bakgrundegendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen melsens ordalydelse ändrades men dess tillämpningsområde förblev detsamma.3 Under framförallt åttiotalet motionerades det flitigt för en förstärkning av det grundlagsstadgade egendomsskyddet.4 Mot bakgrund av det beslutade regeringen att tillsätta en kommitté som bland annat fick i uppgift att se över frågan om förutsättningarna att ytterligare förstärka egendomsskyddet.5 Kommittén, som antog namnet Fri- och rättighetskommittén, lämnade 1993 sitt delbetänkande6 i vilket den föreslog en utvidgning av egendomsskyddet till att även avse rådighetsinskränkningar. Fri- och rättighetskommitténs förslag till utvidgning av egendomsskyddet var en del av resultatet av en politisk uppgörelse i författningsfrågor mellan företrädare för de två politiska blocken. Regeringen lade kommitténs förslag till grund för sitt eget förslag och uttalade i propositionen att det var viktigt att största möjliga politiska enighet fick prägla bedömningen av utredningsförslaget och att det av regeringen framlagda förslaget utgjorde resultatet av överläggningar med företrädare för riksdagspartierna.7 Bestämmelsen fick efter ändringen följande lydelse (2 kap. 18 § första och andra stycket regeringsformen). Varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Den som genom expropriation eller annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten. Sådan ersättning skall också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Ersättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag. Den nya lydelsen av 2 kap. 18 § regeringsformen gav upphov till en rättsvetenskaplig debatt i fråga om bestämmelsen hade fått en sådan ordalydelse att rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar hade utökats, trots att motsatsen uttalats i förarbetena. 3Se bl.a. prop. 1975/76:209 och prop. 1978/79:195. 4Se t.ex. bet. KU 1983/84:8, 1986/87:17 och 1987/88:9. 6SOU 1993:40 del A. 1993/94:117 s. 7. Bakgrundegendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen Eftersom bestämmelsens ordalydelse inte stämde överens med lagstiftarens intentioner, så som de tydligt framgick av lagens förarbeten, kom debatten till största del att handla om olika metoder för grundlagstolkning. Å ena sidan hävdades att ordalydelsen borde ha företräde framför förarbetena vilket innebar att ersättning skulle kunna lämnas i strid med annan lagstiftning vid åtskilliga typer av ingrepp i markanvändningen även då dessa motiverades av miljö- eller säkerhetsskäl.8 Å andra sidan framfördes åsikten att det just vid tolkningen av regeringsformens bestämmelser om fri- och rättigheter fanns särskild anledning att beakta förarbetena.9 Grundlagsändringen blev även föremål för diskussion vid tillkomst. anslöt sig till den senare uppfattningen att bestämmelsen skulle tolkas i enlighet med de otvetydiga förarbetsuttalandena vilket innebar att ändringen av 2 kap 18 § regeringsformen inte oundgängligen motiverade någon utvidgning av gällande ersättningsregler.10 Lagrådet ansåg dock att den begränsning av ersättningsrätten som följde av ersättningsregler skulle stå i strid med bestämmelsen i regeringsformen om den senare tolkades enligt ordalydelsen och att lagtexten i grundlagen således fått en utformning som inte motsvarade lagstiftarens intentioner.11 Mot bakgrund av Lagrådets uttalande, den akademiska debatten och ett flertal motioner som krävde en översyn av formuleringen i 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen, fick författningsutredning i uppdrag att lämna förslag till ny lydelse av bestämmelsen. Då man inte lyckades nå en bred uppslutning kring någon av de lösningar som prövats lämnade utredningen inget förslag till ändrad lydelse.12 Frågan togs upp igen grundlagsutredning.13 ansåg att den närmare avgränsningen av det område där en rätt till ersättning vid rådighetsinskränkningar som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl ska finnas bör ske genom vanlig lag och föreslog ett nytt tredje stycke i grund- 8 Se t.ex. B. , En problematisk grundlagsändring, SvJt 1994, s. 929 f.; Grundlagen och fastighetsrätten, Nerenius och Santérus förlag 1996 samt Egendomsskyddet – den senaste utvecklingen, till , 1999. 9 Se t.ex. S. Vängby, Till frågan om 2 kap. 18 § andra stycket regeringsformen, SvJt 1996, s. 892 f. 10SOU 1996:103, del 1 s. 623 f. 1997/98:45 del 2 s. 513. 12SOU 2001:19 s. 111. Bakgrundegendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen lagsbestämmelsen med denna innebörd. Förslaget antogs av och ändringarna trädde i kraft . Det nya tredje stycket fick därmed följande lydelse (2 kap. 15 § tredje stycket regeringsformen). Vid inskränkningar i användningen av mark eller byggnad som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl gäller dock vad som följer av lag i fråga om rätt till ersättning. föreslog vidare att en utredning skulle ges i uppdrag att se över den underliggande lagstiftningen och ringa in de fall där ersättning bör utgå trots att ett ingripande skett av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Regeringen anslöt sig till utredningens förslag även i den delen och genom beslut gavs denna utredning i uppdrag att göra en sådan granskning. 3Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen – några gränsdragningsfrågor Bestämmelsen i 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen har följande lydelse. Vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Stycket anger grundförutsättningarna för när någon tvångsvis kan avhändas sin egendom eller rådigheten över densamma. Skyddet gäller till förmån för både svenska och utländska medborgare och såväl fysiska som juridiska personer. Bestämmelsen tar sikte på sådana ingripanden av det allmänna som antingen utgör expropriation och annat sådant förfogande eller rådighetsinskränkningar. Den följande framställningen kommer enbart att behandla sådana ingripanden som utgör rådighetsinskränkningar. Expropriation och annat sådant förfogande kommer dock att beröras i den mån det behövs för att särskilja rådighetsinskränkningar från dessa typer av ingrepp. Egendomsskyddet omfattar bara sådana ingrepp som företas av det allmänna, dvs. endast inskränkningar genom lagstiftning eller myndighetsbeslut. Sådana inskränkningar i egendomens faktiska användning som följer på grund av avtal eller annars genom åt- Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen gärder av enskilda omfattas således inte.1 Att skyddet i vissa fall omfattar situationer då det allmänna agerar till förmån för enskilda intressen framgår nedan under avsnitt 3.1.3. Bestämmelsen i 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen ger uttryck för att utgångspunkten är att den enskilde är fri att råda över sin egendom på önskat sätt. En rådighetsinskränkning i grundlagens mening är därför när det allmänna, utan att ta egendomen i anspråk, hindrar en viss användning av densamma, t.ex. genom förbud och förelägganden eller genom att uppställa krav på tillstånd för viss verksamhet. Det kan också vara en rådighetsinskränkning att återkalla ett tillstånd eller förena det med villkor som hindrar en viss användning. Det kan inledningsvis vara värt att klargöra vilka fall av inskränkningar av användningen av mark eller byggnad som har ansetts falla utanför grundlagsskyddet helt och hållet. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde faller ingrepp som innebär att egendom förstörs t.ex. på grund av risk för smitta enligt epizootilagen (1999:657) och zoonoslagen (1999:658).2 Inte heller skatt, böter, viten, exekutiva åtgärder eller andra åtgärder som har sin grund i missförhållanden på den enskildes sida omfattas av bestämmelsen.3 Rådighetsinskränkningar till följd av lagstiftning som lagen (1984:409) om skatt på bekämpningsmedel och lagen (1984:410) om avgift på gödselmedel m.fl. faller således utanför tillämpningsområdet. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde bör också falla sådana rådighetsinskränkningar där den enskilde hindras att rättsligen förfoga över sin egendom, t.ex. att fritt överlåta eller upplåta egendom. Ordet användningen tar bara sikte på inskränkningar i det fysiska nyttjandet. För att utgöra en rådighetsinskränkning i grundlagens mening bör det vidare krävas en viss grad av kvalifikation på ingreppet, så att rent bagatellartade åtgärder faller utanför definitionen. Den omständigheten att en markägare eller verksamhetsutövare måste 1993/94:117 s. 50. 1993/94:117 s. 49 och prop. 1998/99:88 s. 29. 3SOU 1993:40 s. 47 och 234 och SOU 2008:125 s. 429. , Grundlagen och fastighetsrätten, Nerenius och Santérus förlag 1996, s. 25 och SOU 1993:40 del A s. 70. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen lämna tillsynsmyndigheter tillträde för kontroll och provtagning m.m. enligt bl.a. 31 § strålskyddslagen (1988:220) eller 27 § djurskyddslagen (1988:534) utgör inte ett tillräckligt intrång för att man ska kunna tala om en rådighetsinskränkning. Inte heller sådant tillträde som avses i 11 kap. 8 § bör ses som en rådighetsinskränkning så länge åtgärden inte inskränker förfogandemöjligheterna utan endast tillåter andra att utföra vissa arbeten. En förutsättning är att åtgärden är av ringa betydelse för verksamhetsutövaren. Måste verksamheten avbrytas eller ett område spärras av för att tillsynen ska kunna genomföras är det däremot fråga om en rådighetsinskränkning. Vid införandet av regeringsform definierades rådighetsinskränkningar som begränsningar i möjligheten att använda fast egendom som avses i bestämmelser i t.ex. planlagstiftning eller naturvårds- och miljöskyddslagstiftning. Denna typ av inskränkningar undantogs då uttryckligen från bestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmelsen skulle endast omfatta sådana ingripanden i egendomsrätten som avsågs i exempelvis expropriationslagen (1972:719) eller i rekvisitions- och förfogandelagstiftningen.5 I förarbetena till ändring av 2 kap. 18 § regeringsformen definierades rådighetsinskränkningar som begränsningar i den enskildes möjligheter att utnyttja främst sin fasta egendom som följer av t.ex. planlagstiftning och naturvårdslagstiftning och som inte utgör expropriation eller annat sådant förfogande. Härmed avsågs allehanda inskränkningar genom byggnadsreglerande eller markreglerande bestämmelser, såsom byggnadsförbud, användningsförbud, åtgärder enligt skogsvårdslagen (1979:429), strandskyddsförordnande, beslut om naturreservat och andra beslut enligt naturvårdslagen (1964:822) m.m.6 Uttrycket expropriation eller annat sådant förfogande beskrevs som olika former av tvångsövertagande av förmögenhetsrätt, dvs. äganderätt eller annan särskild rätt med ekonomiskt värde, som innebär ett överförande eller ianspråktagande av rätten.7 Nationalisering och socialisering nämndes som ett med expropriation likställt förfogande, liksom konfiskation på annan grund än brottslig gärning. Med annan särskild rätt avsågs nyttjanderätt, servitut, vägrätt och liknande rättigheter.8 1973:90 s. 238. 1993/94:117 s. 15 och 50. a. s. 8SOU 1993:40 s. 47. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Det kan konstateras att definitionen av vad som utgör rådighetsinskränkningar i grundlagsbestämmelsens mening främst har skett genom hänvisningar till begreppets betydelse i viss lagstiftning. Den har i övrigt varit negativ, dvs. det som ska anses vara expropriation eller annat sådant förfogande är inte rådighetsinskränkningar. I de flesta fall är det inte svårt att avgöra vad som utgör expropriation eller annat sådant förfogande och vad som utgör rådighetsinskränkningar, men i vissa fall kan gränsdragningen vålla huvudbry. Som exempel på fall där gränsdragningssvårigheter har förekommit kan nämnas införandet av fritt handredskapsfiske i vissa enskilda fiskevatten9 och skyldighet för transportföretag som transporterar resande från utlandet att utan kostnad för staten ställa vissa lokaler och anordningar till förfogande.10 Det har också diskuterats om sådana överföringar av bestämmanderätten som kan ske med stöd av bostadsförvaltningslagen (1977:792) och bostadssaneringslagen (1973:531) i vissa fall är så ingripande att åtgärden mer har karaktären av ett expropriationsliknande förfogande än en rådighetsinskränkning.11 Samma argument har framförts angående möjligheten för staten att upplåta jakträtt till annan enligt 32 § rennäringslagen (1971:437).12 Frågan huruvida en åtgärd är att beteckna som expropriation eller annat sådant förfogade eller en inskränkning av användandet av mark eller byggnad hade kanske störst betydelse års utvidgning av egendomsskyddet och den grundlagsstadgade ersättningsrätten. Som angivits ovan aktualiserades gränsdragningen bland annat vid införandet av det fria handredskapsfisket. Lagrådet konstaterade i det ärendet att det mellan klara fall av den karaktär som grundlagstadgandet åsyftade och fall som bestämt är att hänföra till rådighetsinskränkningarna finns en gråzon, inom vilken det är svårt att med anspråk på full säkerhet göra uttalanden huruvida en uppkommen lagstiftningsfråga faller på den ena eller den andra sidan. Lagrådet ansåg att det i fall inom den angivna gråzonen från rättssäkerhetssynpunkt var mest tillfredsställande att utforma lagstiftningen så att den uppfyllde grundlagsbestämmelsen.13 1984/85:107 s. 152 f. och NJA 1992 s. 337. 1986/87:166 s. 235. 11SOU 1993:40 s 64 och B. , Grundlagen och fastighetsrätten, Nerenius och Santérus förlag 1996, s. 111. , rapporten om småviltsjakten, utgiven av 1994, s. 112; återgiven av E. i SvJT 1996 s. 653. 1984/85:107 s. 152. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Lagrådets ställningstagande bör fortfarande kunna vara vägledande i situationer då det inte med full säkerhet går att säga om det rör sig om ett expropriationsliknande förfarande eller en rådighetsinskränkning. Gränsdragningen får numera betydelse främst i fråga om storleken på den ersättning som ska utgå enligt 2 kap. 15 § andra stycket regeringsformen. Grundlagsbestämmelsen garanterar full ersättning vid expropriativa ingrepp men inte vid rådighetsinskränkningar. Med utgångspunkt i ändamålet med grundlagsbestämmelsen, rättssäkerhetsaspekten och förpliktelser under talar mycket för att välja det alternativ som ger den enskilde ett bättre skydd mot ingrepp från det allmännas sida.14 Det är också den utgångspunkten utredningen kommer att ha vid genomgången av de bestämmelser som ska utgöra underlag för granskningen av principer för ersättning vid vissa fall av rådighetsinskränkningar. Definitionen av vad som utgör rådighetsinskränkningar i grundlagsbestämmelsens mening har främst skett genom hänvisningar till begreppets betydelse i plan-, naturvårds- och miljöskyddslagstiftning. Det som ska anses vara expropriation eller annat sådant förfogande är inte rådighetsinskränkningar. I de flesta fall är det inte svårt att avgöra vad som utgör expropriation eller annat sådant förfogade och vad som utgör rådighetsinskränkningar, men i något fall kan gränsdragningen vålla visst huvudbry. När det inte med full säkerhet går att säga om det rör sig om ett expropriationsliknande förfarande eller en rådighetsinskränkning talar mycket för att välja det alternativ som ger den enskilde ett bättre skydd mot ingrepp från det allmännas sida. Som nämnts i föregående stycke definierades i förarbetena till ändring av 2 kap. 18 § regeringsformen rådighetsinskränkningar som begränsningar i den enskildes möjligheter att utnyttja främst 14 Jfr prop. 1997/98:45 del 2 s. 514 och E. m.fl., Grundlagarna, tredje upplagan, Juridik 2012, s. 41 ff. ang. att det följer av allmänna principer att en rättsregel som ger den enskilde garantier i förhållande till det allmänna bör tolkas till den enskildes förmån; samt Lagrådet i prop. 1977/78:75 s 144 f. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen sin fasta egendom.15 Inskränkningar i rätten att använda annan lös egendom än sådan som avses i mark- och byggnadsreglerande bestämmelser ska alltså falla utanför grundlagsskyddet.16 Någon närmare definition än så har inte getts i förarbetena. Fast egendom definieras i 1 kap. 1 § jordabalken och avser förutom mark även vattenområde och luftrummet. Vad som utgör en byggnad definieras inte i jordabalken men däremot i . Enligt 1 kap. 4 § avses med byggnad en varaktig konstruktion som består av tak eller av tak och väggar och som är varaktigt placerad på mark eller helt eller delvis under mark eller är varaktigt placerad på en viss plats i vatten samt är avsedd att vara konstruerad så att människor kan uppehålla sig i den. Vad som ska anses tillhöra en byggnad anges i 2 kap. 2 § jordabalken. Mot bakgrund av uttalandet att det är inskränkningar genom byggnadsreglerande eller markreglerande bestämmelser som avses bör begreppet mark och byggnad i grundlagsbestämmelsen kunna antas ha samma innebörd som i jordabalken och . När det gäller frågan om vilka typer av rådighetsinskränkningar som omfattas av grundlagsbestämmelsen krävs dock ytterligare preciseringar av vad som ska anses utgöra mark och byggnad. Om- fattas t.ex. rådighetsinskränkningar i lagstiftning som rör användandet av vissa fasta anläggningar på marken eller inuti en byggnad, som i livsmedelslagen (2006:804), lagen (1998:1707) om åtgärder mot buller och avgaser från mobila maskiner och lagen (1995:1649) om byggande av järnväg?