sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — kan även rätta efter en begäran eller ett påpekande från en part eller någon annan eller på grund av ett överklagande. Självrättelse, som kan gälla både fast och lös egen- dom, blir aktuellt bara när det är helt klart att beslutet eller åtgär- den verkligen är felaktigt.43 42Se , Gregow mfl. Utsökningsbalken En kommentar, fjärde upplagan, s. 631 not 45. Se även , , KFM 901, utgåva 6, 2011. 43Kronofogdemyndighetens handbok 901 utgåva 6, 2011. Något generellt krav på att ska delge den inledande skrivelsen i ett verkställighetsärende finns inte i utsök- ningsbalken. I vilken utsträckning delgivning ska ske är särskilt före- skrivet. Det finns dock allmänna bestämmelser om att underrättelser och delgivning ska ske också i andra fall. Enligt 4 kap. 3 § UF ska , också när det inte är särskilt föreskrivet, underrätta bl.a. sökande och svarande om beslut och åtgärder när det har betydelse för deras rättsanspråk. Underrättelser m.m. får lämnas muntligt när skriftlig form inte är föreskriven. Används skrift- lig form och det inte är föreskrivet hur handlingen ska överlämnas, får den skickas med post eller lämnas på annat lämpligt sätt. Också när det inte är särskilt föreskrivet ska handlingen delges när det har betydelse för det fortsatta förfarandet (4 kap. 4 § UF). När ett enskilt mål kommer in till är huvudregeln att myndigheten ska underrätta gäldenären om målet innan den inleder verkställighet. Underrättelsen ska skickas med post eller överlämnas på något annat sätt (4 kap. 12 § första stycket UB). Underrättelsen skickas normalt i vanligt lösbrev.44 Genom underrättelsen får gäldenären kännedom om att det är aktuellt med verkställighetsåtgärder mot honom eller henne. Kronofogdemyndig- heten behöver dock inte underrätta om målet före verkställigheten om det finns en risk att gäldenären gömmer eller förstör egendom eller om saken på annat sätt är brådskande (4 kap. 12 § andra stycket UB). Även i dessa fall får dock gäldenären en underrättelse om målet, men inte förrän i samband med förrättningen. Inte heller krävs underrättelse om gäldenären saknar känd adress och det inte har kunnat klarläggas var han uppehåller sig (4 kap. 12 § andra stycket UB). Delgivning av underrättelsen föreskrivs endast för de fall målets beskaffenhet kräver det. Detta gäller dock inte om det är känt att personen i fråga inte kan anträffas (6 kap. 1 § andra stycket UF). Exempel på fall där kan tänkas delge underrättelsen är när målet rör mycket stora värden eller om den åtgärd som ska utföras inte kan gå tillbaka.45 44Se 901 utgåva 6, 2001, s. 60. 45Se 901 utgåva 6, 2001, s. 397. 5 Den nya I-förordningen Som tidigare nämnts (avsnitt 3.1) antog en rapport1 i vilken fastslogs att I-förordningen fungerade tillfredställande men att det fanns ett antal brister i förordningens funktion vilka borde åtgärdas. Bristerna kunde framförallt hänföras till förfarandet för erkännande och verkställighet av domar i en annan medlemsstat (exekvatur), tillgången till rättslig prövning i tvister som involverar svarande från länder utanför EU, effek- tiviteten av avtal om val av behörig domstol och samspelet mellan skiljeförfaranden och tvistlösning i domstol. Mot denna bakgrund antog Europeiska unionens råd, efter ett brett samrådsförfarande, den nya I-förordningen. Ett av huvud- syftena med den nya förordningen är att underlätta handläggningen av gränsöverskridande tvister och den fria rörligheten för domar inom EU. Liksom sin föregångare reglerar den nya I-förordningen domstols internationella behörighet samt erkännande och verk- ställighet av utländska avgöranden. Den nya förordningen ska, med undantag för några få artiklar, tillämpas från och med den 10 janu- ari 2015 (artikel 81). I-förordningen är själva grunden för EU:s rättsliga samarbete på civilrättens område. Den är tillämplig för en rad olika områden och omfattar, utöver avtalstvister, även skadestånds- och äganderättstvister. Förordningen fastställer vilken domstol som är behörig att lösa en gränsöverskridande tvist och innebär att dom- stolsavgöranden som meddelats i en annan medlemsstat kan erkän- nas och verkställas på ett enklare sätt. I det följande görs en genomgång av bestämmelserna i den nya I-förordningen. Genomgången sker med tonvikt på de 1 EUT C 218, 23.7.2011, s. 78. ändringar och nyheter som har införts i den nya I-förord- ningen jämfört med den ursprungliga förordningen. I de fall det ansetts relevant görs också jämförelser med andra EU-förord- ningar. De bestämmelser i den nya I-förordningen som i sak motsvarar bestämmelserna i den ursprungliga förordningen kommer endast att kommenteras mycket översiktligt. För en när- mare redogörelse för innehållet i den ursprungliga I-förord- ningen hänvisas till regeringens proposition Verkställighet av ut- ländska domar på privaträttens område (prop. 2001/02:146). och deltar i antagandet och tillämp- ningen av den nya I-förordningen (se ingresspunkt 40). Förordningen är inte direkt tillämplig i förhållande till . har dock möjlighet att tillämpa den nya I-förord- ningen i enlighet med artikel 3 i (se ingresspunkt 41). har avgett en förklaring som innebär att de avser tillämpa den nya I-förordningen.2 5.2Tillämpningsområde och definitioner (kapitel I) Kapitel I i den nya I-förordningen innehåller regler om tillämpningsområde och definitioner. Den nya förordningen är, liksom sin föregångare, tillämplig på privaträttens område (civil and commercial matters), oberoende av vilket slag av domstol det är fråga om (artikel 1.1). Förutom skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor, anges numera uttryckligen (artikel 1.1) att från förordningens tillämpningsområde undantas också frågor om statens ansvar för handlingar eller underlåtenhet vid utövandet av offentliga makt- befogenheter (acta jure imperii). Bestämmelsen i den delen är iden- tisk med artikel 2 i förordningen om den europeiska exekutions- titeln. Tillämpningsområdet för den nya I-förordningen har inskränkts i förhållande till den ursprungliga förordningen. Förord- ningen omfattar numera inte frågor om underhållsskyldighet som har sin grund i familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlags- förhållande, och, när det gäller testamente och arv, inte heller under- hållsskyldighet som har sin grund i dödsfall (artikel 1.2). Undantaget såvitt avser underhållskyldigheten har sin grund i att underhålls- förordningen ersätter I-förordningen i alla frågor om under- 2 EUT L79, 21.3.2013, s. 4. hållsskyldighet (jfr artikel 68.1 i underhållsförordningen) och att arvsförordningen ska tillämpas på underhållsskyldighet som uppstår på grund av dödsfall, se artikel 1 e i arvsförordningen. Liksom sin föregångare är den nya I-förordningen inte tillämplig på makars förmögenhetsförhållanden. I den nya förord- ningen har dock tydliggjorts att den inte heller är tillämplig på förmögenhetsförhållanden som enligt den lag som är tillämplig på sådana förhållanden, har samma verkan som äktenskap (artikel 1.2 a). Härigenom torde det vara klarlagt att förordningen inte är tillämp- lig på t.ex. registrerade partnerskap. I övrigt är den nya I-förordningen, liksom sin före- gångare, inte heller tillämplig på fysiska personers rättsliga status, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, konkurs, ackord och lik- nande förfaranden, social trygghet samt skiljeförfaranden (jfr arti- kel 1 i den ursprungliga I-förordningen). Artikel 2 innehåller definitioner. Någon särskild bestämmelse som innehöll definitioner fanns inte i den ursprungliga I- förordningen, utöver att artikel 32 angav vad som skulle förstås med begreppet dom. Den bestämmelsen återfinns numera i artikel 2 a. Någon saklig ändring såvitt avser definitionen av dom har inte skett. Med dom avses således även fortsättningsvis varje avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat oavsett dess rubricering, såsom dom, beslut, förordnande om verkställighet samt domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskostnader. Till skillnad från den ursprungliga förordningen finns i den nya ett tillägg under artikel 2 a i vilket anges att i kapitel III (som avser erkännande och verkställighet) avses med dom också beslut om interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som beslutas av en domstol som enligt den nya förordningen är behörig att pröva målet i sak. Om den dom eller beslut som innehåller åtgärden beslutats utan att motparten fått yttra sig omfattas domen eller beslutet av förordningen endast om domen eller beslutet har del- getts motparten före verkställigheten. Utöver begreppet dom definieras i artikel 2 också begreppen förlikning inför domstol, officiell handling, ursprungsmedlemsstat, anmodad medlemsstat och ursprungsdomstol. Definitionerna överens- stämmer i huvudsak med de definitioner som finns i förordningen om en europeisk exekutionstitel och underhållsförordningen. Det ska dock påpekas att med termen anmodad medlemsstat avses i underhållsförordningen den medlemsstat vars centralmyndighet tar emot en ansökan i enlighet med kapitel 7 i den förordningen. underhållsförordningen används termen verkställande medlemsstat för att beskriva den medlemsstat där verkställighet av domen, förlikningen inför domstol eller den officiella handlingen begärs. I den nya I-förordningen, liksom i den ursprungliga, avses för svenskt vidkommande med uttrycket domstol även Krono- fogdemyndigheten vid summarisk process i mål om betalnings- föreläggande och handräckning, i den utsträckning myndigheten är behörig i frågor som omfattas av tillämpningsområdet (artikel 3). Detta innebär bl.a. att utslag och beslut i mål om betalningsföreläggande och handräckning kan erkännas och verkställas i de övriga medlemsstaterna. I ingresspunkt 11 anges att med domstolar bör även avses dom- stolar som är gemensamma för flera medlemsstater, t.ex. Benelux- domstolen, när den är behörig i frågor som omfattas av förord- ningen. Även domar meddelade av sådana domstolar kan således erkännas och verkställas i enlighet med den nya I-förord- ningen. 5.3Domstols behörighet (kapitel II) Den nya I-förordningens behörighetsbestämmelser åter- finns i kapitel II. Inom förordningens tillämpningsområde får inga andra behörighetsregler än de som framgår av denna tillämpas. I avsnitt 1, artiklarna 4–6, finns allmänna bestämmelser om dom- stols behörighet. Artikel 4 i den nya I-förordningen är oförändrad i för- hållande till den ursprungliga förordningens artikel 2. Den grund- läggande principen är, liksom tidigare, att talan ska väckas vid dom- stol i den medlemsstat där svaranden har hemvist, oberoende av i vilket land han eller hon är medborgare. Svarandens hemvist be- stäms enligt lagen i den medlemsstat där talan har väckts (artikel 62.1). Om en part inte har hemvist i den medlemsstat där talan är väckt ska domstolen, för att avgöra om parten har hemvist i en annan medlemsstat, tillämpa lagen i den staten (artikel 62.2). Bestäm- melser med motsvarande innebörd finns även i t.ex. underhålls- förordningen och II-förordningen (jfr artikel 3 i de båda nämnda förordningarna) Även artikel 62 är oförändrad i förhåll- ande till den ursprungliga I-förordningen, artikel 59. Juridiska personers hemvist regleras i artikel 63. Artikeln är, med undantag för att punkten 2 numera även avser , oför- ändrad i förhållande till den ursprungliga I-förordningen, artikel 60. Artikeln anger således att ett bolag eller annan juridisk person, vid tillämpningen av förordningen, ska anses ha hemvist i orten för dess stadgeenliga säte, huvudkontor eller huvudsakliga verksamhet. Liksom tidigare finns viss specialreglering beträffande frågan om avgörande av hemvist för trust. Det kan påpekas att det saknas ett enhetligt hemvistbegrepp i den internationella privaträtten. Det finns inte heller någon defini- tion av begreppet i I-förordningen, varken i den ursprung- liga eller den nya. Artikel 5 innehåller en i förhållande till den ursprungliga I- förordningen (artikel 3) oförändrad bestämmelse om att talan mot den som har hemvist i en medlemsstat får väckas vid domstol i en annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i av- snitten 2–7 i kapitel II (artikel 5.1). Artikeln innehåller vidare en inte uttömmande lista över otillåtna – s.k. exorbitanta – behörighetsregler som förekommer i de olika medlemsländernas rättsordningar och som är förbjudna (artikel 5.2). För del anges här i bilaga till den ursprungliga förordningen allmänt förmögenhetsforum (forum arresti) i 10 kap. 3 § första stycket första meningen RB. I artikel 6.1 anges vad som gäller om behörighet när en svarande inte har hemvist i en medlemsstat. I ett sådant fall bestäms dom- stolarnas behörighet i varje medlemsstat i enlighet med den medlems- statens lag, om inte annat följer av bestämmelserna i artiklarna 18.1, 21.2, 24 och 25. Bestämmelsen motsvaras delvis av artikel 4 i den ursprungliga förordningen. Som ett led i att ytterligare skydda konsumenters och arbetstagares intressen har, utöver fall där dom- stolen har exklusiv behörighet och fall där parterna avtalat om behörig domstol (en närmare redogörelse kring frågor om avtal finns i avsnitten 5.3.5 och 5.3.6), i den nya förordningen angetts att vissa ytterligare bestämmelser ska tillämpas oavsett var svaranden har hemvist. I ingresspunkt 18 anges särskilt att vid försäkrings-, konsument- och anställningsavtal bör den svagare parten skyddas genom behörighetsbestämmelser som är förmånligare för dennes intressen än de allmänna bestämmelserna. Artikel 18.1 anger att en konsument får väcka talan mot den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller, obe- roende av var den andra parten har hemvist, vid domstolen för den ort där konsumenten har hemvist. Bestämmelsen i artikel 21.2 innebär att talan mot en arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat får väckas vid en domstol i en medlemsstat. Artikel 6.2, som är oförändrad i förhållande till den ursprungliga förordningen, innebär att den som har hemvist i en medlemsstat kan åberopa de bestämmelser om domstols behörighet som gäller där mot en svarande som inte har hemvist i en medlemsstat, på samma sätt som den medlemsstatens egna medborgare. Detta inne- bär bl.a. att även de exorbitanta bestämmelserna kan användas mot sådana svarande. I avsnitt 2, artiklarna 7–9 behandlas särskilda behörighetsbestäm- melser. Dessa behörighetsbestämmelser innebär avsteg från huvud- regeln och pekar ut alternativa forum till svarandens hemvistforum. Bestämmelserna gäller på särskilda områden och under särskilda förutsättningar. Artikel 7 motsvaras i huvudsak av artikel 5 i den ursprungliga I-förordningen. Artikel 5.2 i den ursprungliga förord- ningen, som avsåg talan om underhållsskyldighet, har dock utgått då sådana frågor numera omfattas av underhållsförordningens tillämp- ningsområde (jfr artikel 3 i underhållsförordningen). Därutöver har en ny punkt 4 tillkommit som rör talan om att på äganderättslig grund återfå ett kulturföremål enligt rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium.3 Om en sådan talan inleds av den person som säger sig ha rätt att få tillbaka ett sådant föremål, är domstolen för den ort där kulturföremålet finns då talan väcks behörig. I övrigt är artikeln oförändrad, bortsett från vissa språkliga justeringar. Artikel 8 i den nya I-förordningen överensstämmer med artikel 6 i den ursprungliga förordningen. Artikeln behandlar be- hörighet vid mål med flera svarande, talan om återgångskrav eller annat liknande, genkäromål som grundar sig på samma avtal eller om- ständigheter som huvudkäromålet och talan om avtal som får förenas med annat mål mot samma svarande om sakrätt till fast egendom. 3 EGT L 74, 27.3.1993, s. 74. Även artikel 9 har oförändrad överförts från den ursprungliga I-förordningen, artikel 7. Artikeln anger behörighet vid mål om ansvar till följd av ett fartygs användning eller drift. Den nya I-förordningen innehåller inte, såsom t.ex. underhållsförordningen (artikel 7) och arvsförordningen (artikel 11) någon bestämmelse om s.k. forum necessitatis. En sådan bestäm- melse föreslogs i kommissionens förslag till ny I-förord- ning4 men förslaget genomfördes alltså inte. 5.3.3Behörighet vid försäkringstvister, konsumenttvister och vid tvister om anställningsavtal Avsnitt 3, artiklarna 10–16, behandlar frågor om behörighet vid försäkringstvister. Avsnitt 4, artiklarna 17–19, avser frågor om behörighet vid konsumenttvister och avsnitt 5 behörighet vid tvister om anställningsavtal. Reglerna är tvingande till förmån för dessa kategorier. Artiklarna i avsnitt 3 är i sak oförändrade i förhållande till den ursprungliga I-förordningen (artiklarna 8–14). Det ska dock påpekas att artikel 16.5 (artikel 14.5 i den ursprungliga för- ordningen) numera hänvisar till rådets direktiv /138/EG av om upptagande och utövande av försäk- rings- och återförsäkringsverksamhet5 (Solvens II). Reglerna i artiklarna tillåter som regel alltid försäkringstagaren, den försäkrade eller förmånstagaren att processa i sitt eget hem- vistland, oavsett om denne är kärande eller svarande i målet. Be- träffande ansvarsförsäkring eller försäkring av fast egendom kan talan mot försäkringsgivaren väckas vid domstolen på den ort där skadan inträffade. Avsnitt 4, som avser behörighet vid konsumenttvister, anger liksom tidigare att konsumenten har rätt att processa i sitt eget hemvistland oavsett om konsumenten är kärande eller svarande. En nyhet i förhållande till den ursprungliga I-förordningen är dock att artikel 18.1 (delvis artikel 16.1 i den ursprungliga I-förordningen) numera ger konsumenten rätt att väcka talan mot 4KOM(2010) 748 slutlig. 5EUT L 335, 17.12.2009, s. 1. Direktivet ersatte Rådets första direktiv /239/EEG av den 24juli 1973 om samordning av lagar och andra författningar angående rätten att etablera och driva verksamhet med annan direkt försäkring än livförsäkring (EGT, L 228, , s. 3). Direktivet senast ändrat genom och rådets direktiv /26/EG (EGT L 181, 20.7.2000, s. 65). den andra avtalsparten antingen vid domstolarna i den medlemsstat där denne har hemvist eller, oberoende av var den andra parten har hemvist, vid domstolen för den ort där konsumenten har hemvist. Ändringen innebär att förordningens bestämmelser i denna del utvidgats till att omfatta svarande från länder utanför EU. Som ett led i EU:s strävan att ytterligare skydda konsumenternas intressen (se ingresspunkterna 14 och 18) och förbättra förordningens funk- tion i den internationella rättsordningen, säkerställer bestämmelsen att sådana behörighetsregler som är till för att skydda konsumenter är tillämpliga även om svaranden har hemvist utanför EU. Avsnitt 5 reglerar frågor om tvister vid anställningsavtal. Dessa har reglerats enligt samma systematik som gäller för försäkrings- och konsumenttvister. I förhållande till den ursprungliga I- förordningen (artiklarna 18–21) har skyddet för arbetstagare för- stärkts. I artikel 20.1 har, genom hänvisning även till artikel 8.1 i den nya förordningen, getts en möjlighet för en arbetstagare att väcka talan mot flera arbetsgivare i mål om anställningsavtal vid domstol i den medlemsstat där någon av dem har hemvist, under förutsättning att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käro- målen och en dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas i olika rättegångar. Artikel 21.2 är ny och innebär att talan mot en arbetsgivare som inte har hemvist i en medlemsstat får väckas vid en domstol i en med- lemsstat. I likhet med vad som angetts för vissa konsumenttvister och försäkringstvister innebär bestämmelsen ett säkerställande av att behörighetsregler avsedda att skydda arbetstagares intressen kom- mer att vara tillämpliga även om arbetsgivaren har hemvist utanför EU. Artiklarna i övrigt i avsnitt 5 är oförändrade i förhållande till den ursprungliga I- förordningen, bortsett från vissa språk- liga justeringar. I avsnitt 6 (artikel 24) regleras frågan om exklusiv behörighet. Bestämmelserna i artikeln innehåller, liksom tidigare, särskilda behörighetsbestämmelser såvitt avser talan om sakrätt i eller nytt- janderätt till fast egendom samt vissa bolags- och immaterialrätts- liga tvister. Artikeln överensstämmer väsentligen med innehållet i artikel 22 i den ursprungliga I-förordningen. som rör immaterialrättsliga frågor har det dock förtydligats att den gäller oavsett om det är fråga om ett käromål eller ett svaromål. Bestämmelsen är identisk med motsvarande bestämmelse, artikel 22.4, Luganokonvention. 5.3.5Avtal om domstols behörighet I avsnitt 7, artiklarna 25 och 26, regleras frågor om avtal om dom- stols behörighet. Regler om domstols behörighet finns i artiklarna 23 och 24 i den ursprungliga I-förordningen. I artikel 25 anges numera att avtal om behörig domstol i en med- lemsstat inom EU är gällande oberoende av var parterna har hem- vist, förutsatt att avtalet inte är ogiltigt på materiell grund enligt lagen i den avtalade medlemsstaten. Liksom tidigare anges i artikeln att en sådan behörighet för domstolen ska vara exklusiv om parterna inte avtalat annat. Artikel 23.3 i den ursprungliga I-för- ordningen, som angav att om ett prorogationsavtal ingåtts mellan parter av vilka ingen hade hemvist i en medlemsstat, domstolarna i andra medlemsstater inte var behöriga att pröva tvisten så länge den eller de utvalda domstolarna inte förklarat sig obehöriga, har utgått. Artikel 25 knyter an till ingresspunkt 20 i vilken anges att vid fråga om ett avtal om behörig domstol till förmån för en domstol eller domstolarna i en medlemsstat är ogiltigt på materiell grund, bör frågan avgöras i enlighet med lagen i den medlemsstat där den domstol eller de domstolar som anges i avtalet finns, inbegripet den medlemsstatens lagvalsregel. Formkraven för att ett prorogationsavtal ska vara giltigt är oför- ändrade i förhållande till den ursprungliga I-förordningen (artikel 25 i den nya I-förordningen jämfört med artikel 23.1 i den ursprungliga I-förordningen). Liksom tidigare finns vissa tvingande regler om prorogation för försäkrings- och konsumenttvister samt för tvister om anställ- ningsavtal (artikel 25.4; jfr ingresspunkt 19). Liksom tidigare får ett prorogationsavtal inte strida mot bestämmelserna om exklusiv be- hörighet. En nyhet i artikel 25 är punkten 5 vari anges att ett avtal om domstols behörighet som utgör en del av ett annat avtal ska be- handlas som ett särskilt avtal, oberoende av övriga avtalsvillkor. Vidare anges att giltigheten av ett avtal om domstols behörighet inte kan ifrågasättas enbart med hänvisning till att det andra avtalet Bestämmelsen är ett led i EU:s strävan att stärka betyd- elsen av prorogationsavtal. Bestämmelsen om s.k. tyst prorogation (artikel 26.1 i den nya I-förordningen) är oförändrad i förhållande till den ur- sprungliga förordningen (artikel 24). Bestämmelsen innebär att en domstol blir behörig om svaranden går i svaromål utan att bestrida domstolens behörighet. Detta gäller dock inte om en annan dom- stol har exklusiv behörighet. Som ett led i att skydda den svagare parten vid försäkrings- och konsumenttvister och vid tvister om anställningsavtal har, i en ny punkt 2 i artikel 26, införts en bestämmelse som innebär att en domstol, innan den förklarar sig behörig enligt punkten 1 i artikeln, åläggs en informationsskyldighet gentemot vissa kategorier av svarande. Informationsskyldigheten innebär att det ska säkerställas att svaranden informerats om sin rätt att bestrida domstolens behörighet och om följderna av att gå eller inte gå i svaromål, och gäller mål som avses i avsnitten 3, 4 eller 5, där en försäkrings- tagare, en försäkrad, en förmånstagare till ett försäkringsavtal, en skadelidande, en konsument eller en arbetstagare är svarande (jfr ingresspunkt 18). Motsvarande informationsskyldighet finns inte i t.ex. underhållsförordningen. 5.3.6Prövning av behörighetsfrågan m.m. Avsnitt 8, artiklarna 27 och 28, innehåller bestämmelser om pröv- ning av behörighetsfrågan och av om målet kan tas upp.