sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — En verkställbarhets- förklaring är ett beslut där den behöriga myndigheten anger att det utländska beslutet är verkställbart i , samt de närmare förut- sättningarna för verkställigheten. Det är inte fråga om en materiell prövning av de omständigheter och överväganden som ligger bakom själva beslutet, utan en kontroll av om beslutet får verkställas i utifrån de förutsättningar som anges i rambeslutet.15 Även om rambeslutet om verkställighet av frihetsberövande påföljder avser dömda personer är utformningen av förfarandet till stor del över- 2004/05:115 s. 45, prop. 2008/09:218 s. 45 f och prop. 2010/11:43 s. 67 f. ensstämmande med dessa rambeslut. En lösning med en särskild verkställbarhetsförklaring framstår därför som lämplig även vid genomförandet av nu aktuellt rambeslut. Med den lösningen får man ett beslut som kan läggas till grund för eventuell prövning i domstol. Verkställbarhetsförklaringen är alltså inte avsedd att er- sätta den utländska domen utan endast att ange att domen får verk- ställas i . Om den behöriga myndigheten efter sin prövning kommer fram till att förutsättningarna i lagen inte är uppfyllda får beslut fattas om att verkställbarhetsförklaring inte kan meddelas och att begäran om erkännande och verkställighet från den utfärd- ande staten därför ska avslås. Som tidigare nämnts gäller förvaltningslagen (1986:223) för de behöriga myndigheternas handläggning. Av förvaltningslagen följer bl.a. att ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende ska innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myn- dighetsutövning mot någon enskild samt att om beslutet går parten emot och kan överklagas, ska han eller hon underrättas om hur beslutet kan överklagas. Bestämmelser om den behöriga myndighetens underrättelse- skyldighet till den utfärdande staten om det slutliga beslutet att er- känna domen och verkställa påföljden, om ett beslut att inte er- känna domen och verkställa påföljden och skälen för detta samt om ett beslut att anpassa påföljden jämte skälen för detta (artikel 21 c–e) kan tas in i förordning. Den dömda personens möjligheter att överklaga verkställbar- hetsförklaringen eller beslut att inte meddela verkställbarhets- förklaring hos rätten behandlas närmare i avsnitt 19.2. 18.7.2Ytterligare innehåll i verkställbarhetsförklaringen Som nämnts ovan innebär en verkställbarhetsförklaring inte något beslut som ersätter den utländska domen om frihetsberövande på- följd utan enbart en förklaring att den översända domen motsvarar de krav som ställs i den svenska lagstiftningen som genomför rambeslutet och att de rättsliga och praktiska förutsättningarna för att verkställa påföljden i är uppfyllda. Av förvaltningslagen följer, som tidigare nämnts, att verkställ- barhetsförklaringen ska innehålla uppgift om skälen för beslutet och hur det överklagas. Det behövs vidare vissa andra uppgifter för att domen ska kunna verkställas i . En sådan uppgift är vilken påföljd det är fråga om samt i förekommande fall längden på denna. Om den behöriga myndigheten anser att påföljden behöver anpassas för att verkställighet ska kunna ske i , kan myn- digheten meddela de närmare föreskrifter som behövs eller över- lämna ärendet för påföljdsomvandling, se avsnitt 18.8. Sådana före- skrifter eller beslut om överlämnande till påföljdsomvandling bör framgå av beslutet. I beslutet bör även framgå den tid som den dömde redan avtjänat i anledning av det brott som låg till grund för domen och som ska avräknas från påföljdens längd. Det kan vara fråga om tid som han eller hon varit frihetsberövad i den utfärd- ande staten eller efter frihetsberövande i . Tid av den fri- hetsberövande påföljden som har avtjänats i den utfärdande staten ska anges i intyget. Den tid som anges i beslutet är endast avsedd att vara en upplysning. Själva beslutet om avräkning ska på sedvan- ligt sätt ske i ett särskilt strafftidsbeslut. De ytterligare kraven på innehållet bör framgå i lagen. Ett av syftena med rambeslutet är att uppnå ett mer effektivt förfarande. I rambeslutet finns därför bestämmelser om tidsfrister för fattande av beslut. Enligt artikel 12 ska den behöriga myndig- heten i den verkställande staten besluta om den ska erkänna domen och verkställa påföljden samt underrätta den utfärdande staten om detta och om eventuellt beslut om att an- passa påföljden. Det slutgiltiga beslutet om erkännande av domen och verkställighet av påföljden ska fattas från mottagandet av domen och intyget om det inte finns skäl för upp- skjutande enligt artikel 11 (komplettering) eller artikel 23.3 (över- sättning av dom). Enligt skäl 22 bör den tidsgräns som avses i arti- kel 12.2 av medlemsstaterna genomföras på ett sådant sätt att det slutliga beslutet, inklusive förfarande för överklagande, som huvud- regel slutförs . Målsättningen för den behöriga myndigheten bör vara att avgöra ett ärende om erkännande och verkställighet så snabbt som möjligt. Eftersom tidsfristen även ska kunna inrymma en prövning i högre rätt efter överklagande bedömer vi att den be- höriga myndighetens beslut ska meddelas senast . Detta bör framgå av den nya lagen. Detta överensstämmer med den lösning som valts vid prövning av framställning om arresterings- order, se 5 kap. 3 § lagen om en europeisk arresteringsorder.16 En tidsfrist bör i majoriteten av ärenden, där begäran är komplett, vara tillräcklig. Om det finns särskilda skäl bör emellertid tidsfristen kunna frångås. Även detta bör framgå av lagen. Som nämnts ovan kan enligt rambeslutet beslutet uppskjutas om intyget behöver kompletteras eller om domen behöver över- sättas. Det kan även finnas andra skäl till att tidsfristen inte kan hållas. Det kan exempelvis handla om att det finns omständigheter i ärendet som gör att det kan föreligga hinder mot verkställighet eller att den dömde befinner sig i och av någon anledning inte kan höras. Det kan vidare vara fråga om en mer komplicerad anknytningsbedömning. Enligt artikel 12.3 i rambeslutet ska den behöriga myndigheten i den verkställande staten om den i undan- tagsfall inte kan hålla tidsfristen, utan dröjsmål på vilket sätt som helst underrätta den behöriga myndigheten i den utfärdande staten och ange skälen till förseningen och den tid som uppskattningsvis behövs för att det slutliga beslutet ska fattas. Denna underrättelse- skyldighet som bör åligga den behöriga myndigheten kan framgå av förordning. Detta bör gälla även när tidsfristen inte kan hållas på grund av att ärendet överklagats. 18.8Anpassning av den utländska påföljden Förslag: Om det krävs för att en utländsk dom ska kunna verk- ställas i , får den behöriga myndigheten antingen själv meddela de närmare föreskrifter som behövs, eller överlämna åt åklagarmyndigheten att göra en ansökan hos tings- rätt om att ny påföljd ska bestämmas (påföljdsomvandling). Meddelade föreskrifter får inte innebära att påföljden blir strängare än vad som bestämts i den utländska domen. Vid påföljdsomvandling ska rätten bestämma en frihets- berövande påföljd som motsvarar den utländska påföljden, sär- skilt i fråga om dess art och längd. Vid bestämmandet av på- följdens längd ska även frihetsberövanden som föregått domen beaktas. Den nya påföljden får inte vara strängare än den ut- ländska påföljden. Detta gäller även om den ådömda påföljden är lindrigare än den lindrigaste påföljd som enligt svensk lag kan 2003/04:7 s. 126 f. följa på brottet eller brotten. Rättens prövning ska inte omfatta frågan om den som döms begått gärningen och hur denna ska bedömas. För rättens handläggning gäller i tillämpliga delar rättegångs- balkens bestämmelser om rättegången i brottmål, om inte annat följer av lagen. Rättens avgörande av saken sker genom dom. Enligt rambeslutet ges den behöriga myndigheten i den verkställ- ande staten möjlighet att anpassa den utländska påföljden för att den ska kunna verkställas i den verkställande staten. Det kan dels handla om en anpassning av påföljdens längd, dels en anpassning av påföljdens art. Påföljdens längd får endast anpassas om påföljden överstiger det strängaste straffet som föreskrivs för liknande brott enligt den nationella lagstiftningen. Den anpassade påföljden får inte under- stiga det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott enligt den verkställande statens nationella lagstiftning (artikel 8.2). På- följdens art får anpassas till ett straff eller en åtgärd som den verk- ställande statens lagstiftning föreskriver för liknande brott. Ett så- dant straff eller en sådan åtgärd ska så nära som möjligt motsvara den påföljd som dömts ut i den utfärdande staten och påföljden får därför inte omvandlas till bötesstraff (artikel 8.3). Vidare får den anpassade påföljden inte i förhållande till sin art eller längd vara strängare än den påföljd som utdömts i den utfärdande staten (arti- kel 8.4). Enligt gällande rätt kan regeringen vid tillämpning av över- förandekonventionen besluta att själv meddela de närmare före- skrifter som krävs för verkställigheten i , eller att överlämna åt Riksåklagaren att göra ansökan hos rätten om att ny påföljd ska bestämmas enligt vad i svensk lag är föreskrivet om påföljd för motsvarande gärning (25 § g IVL). Regeringen beslutar i de allra flesta ärenden om fortsatt verkställighet av den utländska påföljden på så sätt att påföljdens art och längd följer vad som bestämts i domslandet. Föreskrifter har i praxis meddelats framför allt när den utländska påföljden avser en ung lagöverträdare som i ska verkställa straffet som sluten ungdomsvård. Ärenden där påföljds- omvandling sker är mycket ovanliga och rör i princip uteslutande påföljdsformer för psykiskt störda lagöverträdare. Motsvarande bestämmelser om anpassning som finns ska enligt vårt förslag tas in i en ny lag om internationell straffverkställighet, se avsnitt 12.7. Bestämmelserna är i vårt förslag utformade dels utifrån IVL, dels utifrån motsvarande bestämmelser i 7 kap. 3 § lagen om en euro- peisk arresteringsorder, där bestämmelserna i har använts som förebild. I lagen som genomför rambeslutet bör det finnas bestämmelser om hur en utländsk frihetsberövande påföljd kan anpassas. För att få ett så likartat förfarande som möjligt oberoende av domslandet bör bestämmelserna utformas på samma sätt som i vårt förslag till en ny lag om internationell straffverkställighet, se avsnitt 12.7. Den behöriga myndigheten, i praktiken Kriminalvården, ska alltså ha möjlighet att i verkställbarhetsförklaringen meddela de närmare föreskrifter som krävs för att verkställigheten ska kunna ske i . Detta kan bli aktuellt i fall där det i och för sig till den utländska påföljden finns en motsvarighet i svensk lag, men där den utländska påföljden inte direkt låter sig verkställas i någon av de verkställighetsformer som förekommer enligt svensk lag. Det kan t.ex. krävas föreskrifter när den utländska påföljden rör en ung lagöverträdare där påföljden lämpligen i bör verkställas som sluten ungdomsvård. Det är i dessa fall fråga om en anpassning av påföljdens art enligt artikel 8.3 i rambeslutet. I avsnitt 12.7.1 finns överväganden om hur mycket långa fäng- elsestraff bör behandlas. Som framgår där bör, på samma sätt som , det inte finnas något hinder mot att verkställer ett fängelsestraff, vars längd överstiger vad som hade kunnat bestäm- mas enligt svensk rätt. Av praxis framgår emellertid att det är mycket ovanligt att det i en annan medlemsstat inom EU är fråga om fängelsestraff vars längd väsentligen överstiger vad som kunnat dömas ut i . I praktiken torde därför behovet av att anpassa den utländska påföljden av detta skäl vara mycket litet. Om det i undantagsfall ändå bedöms att längden bör anpassas och den ut- färdande staten godtar detta får påföljden enligt artikel 8.2 i ram- beslutet efter anpassningen inte understiga det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott enligt svensk rätt. Fråga kan även uppkomma om det finns skäl att anpassa på- följdens längd mot bakgrund av att det kan konstateras att ländernas regler om villkorlig frigivning innebär att den dömde efter ett överförande till i praktiken kommer att vara frihetsberövad än om verkställigheten skett i den utfärdande staten. Som framgår i avsnitt 12.7.1 är även här utgångspunkten att någon anpassning inte ska ske. Undantag bör gälla om det vid beslutet om erkännande och verkställighet framgår att verkställigheten i kommer att bli markant längre och det därför kan ifrågasättas om ett överförande är i förenlighet med , se av- snitt 5.2.3 om praxis i frågan. En anpassning kan även behövas i undantagsfall när det är skillnad i ländernas regler om villkorlig frigivning och förhållandena i övrigt är sådana att ett överförande utan en justering av straffets längd skulle fram- stå som stötande, se avsnitt 12.7.1 och 12.7.2. Vid tillämpning av överförandekonventionen enligt IVL används förfarandet för påföljdsomvandling när det är fråga om påföljds- former för psykiskt störda lagöverträdare. Vi bedömer att mot- svarande bör gälla i förhållandet till andra medlemsstater inom EU i lagen som genomför rambeslutet, jfr avsnitt 12.7.3. Detta innebär att när en begäran om erkännande och verkställighet bifalls har att även fatta ett beslut om att påföljdsomvandling ska ske. Beslutet om erkännande och verkställighet bör vinna laga kraft innan ärendet lämnas till åklagarmyndigheten för vidare handlägg- ning. När det gäller förfarandet i domstol bör bestämmelserna ut- formas på samma sätt som i förslaget till en ny lag om internatio- nell straffverkställighet, se närmare härom i avsnitt 12.7.3. Vi före- slår att ska vara behörig domstol i dessa fall, se avsnitt 25. 18.9Överförande av den dömde Förslag: Kriminalvården ska se till att den dömde förs till . Kriminalvården får begära hjälp av polismyndigheten. I fall där den dömde befinner sig i den utfärdande staten ska han eller hon överföras till . Detta ska ske som de behöriga myndigheterna i de båda staterna kommer överens om. En tidsfrist gäller här enligt artikel 15.1 i ram- Om det inte är möjligt att hålla denna tidsfrist får de be- höriga myndigheterna komma överens om en ny tid (artikel 15.2). Av artikel 24 framgår att det är den utfärdande staten som står för kostnaderna för överförandet av den dömda personen till den verk- ställande staten. Enligt förslaget till en ny lag om internationell straffverkställighet ska Kriminalvården, liksom , när en frihetsberövande påföljd som har meddelats utomlands och som ska verkställas i , se till att den dömde förs hit. Härmed avses i huvudsak att Krimi- nalvården ska samråda med den utfärdande staten om överförandet. Vidare ska enligt förslaget det införas en möjlighet för Kriminal- vården att begära hjälp av polismyndigheten. Motsvarande bör gälla i lagen som genomför rambeslutet. En gemensam bestämmelse om transporter vid överförande till och från bör tas in i lagen, jfr avsnitt 17.7. Förslag: Ska verkställighet ske i , utan att ny påföljd har bestämts av domstol, får verkställigheten ske utan hinder av att påföljden är strängare än vad som enligt svensk lag hade kunnat följa på brottet eller brotten. Verkställighet av en utländsk dom ska ske enligt vad som gäller vid verkställighet av en svensk påföljd av närmast motsvarande art, om inte annat följer av lagen. Den tid som den dömde i den utfärdande och i varit frihetsberövad med anledning av de brott som låg till grund för domen ska dras av från påföljden. Verkställighet av påföljd som beslutats genom dom ska ske i enlighet med vad som i allmänhet är föreskrivet om verkställig- het av svensk brottmålsdom. Enligt rambeslutet ska verkställigheten av en påföljd regleras enligt lagen i den verkställande staten. Myndigheterna i den verkställande staten ska ha behörighet att besluta om genomförandet av verk- ställigheten och att fastställa åtgärder i samband därmed, inklusive grunderna för förtida eller villkorlig frigivning (artikel 17.1). Av den nya lagen bör därför framgå att en utländsk dom om ska verk- ställas enligt vad som är föreskrivet för verkställighet av motsvar- ande svensk påföljd. Detta innebär att det är Kriminalvården som är ansvarig myndighet när påföljden ska verkställas som fängelse och när påföljden ska verkställas som sluten ungdomsvård. När påföljden ska verkställas som överlämnande till rättspsykiatrisk vård sker detta på sjukvårdsinrättning som drivs av landstingen och över vilken har tillsynsansvar. När det gäller vårdpåföljder för psykiskt sjuka torde i de allra flesta fall anpassning av påföljden skett genom påföljdsomvandling vilken meddelas genom dom. Av lagen bör även framgå att i de fall en ny påföljd har bestämts genom en svensk dom gäller vad i allmänhet är föreskrivet om verkställighet av påföljd som meddelats genom en svensk brottmålsdom. Detta motsvarar vad som gäller i IVL och med vårt förslag till en ny lag om internationell straffverk- ställighet. Enligt 25 § andra stycket IVL får i fall där verkställighet ska ske i utan att ny påföljd har bestämts av domstol, verkställig- heten ske utan hinder av att påföljden är strängare än vad som enligt svensk lag hade kunnat följa på brottet eller brotten. En motsvarande bestämmelse bör tas in i den nya lagen. Enligt artikel 17.2 i rambeslutet ska den behöriga myndigheten i den verkställande staten från den frihetsberövande påföljden dra av den tid som den dömda personen redan avtjänat som frihets- berövad i anledning av det brott som låg till grund för domen. En bestämmelse härom bör tas in i lagen. I fall där den behöriga myn- digheten överlämnat ärendet för påföljdsomvandling är det dom- stolen som har att beakta tidigare frihetsberövanden, se avsnitt 18.8.2. I rambeslutet ges medlemsstaterna en möjlighet att fastställa att de vid beslut om förtida eller villkorlig frigivning får ta hänsyn till de bestämmelser i nationell lagstiftning som den utfärdande staten angivet enligt vilka personen är berättigad till villkorlig frigivning (artikel 17.4). I förslaget till en ny lag om internationell straffverkställighet bedömer vi i avsnitt 12.9.1 att det inte finns anledning att under verkställighetsstadiet kunna beakta den andra statens verkställighetsregler. I den mån någon hänsyn i undantagsfall ska tas till olika bestämmelser om villkorlig frigivning får det i stället tas inom ramen för anpassning av påföljden. Det finns inte anledning att här göra någon annan bedömning. Frågor om skillnader i regelverken kring villkorlig frigivning bör alltså hanteras enhetligt i de båda lagarna. 18.11 Upphörande av verkställigheten Förslag: Verkställigheten i ska upphöra om -den utfärdande staten har återkallat begäran om erkännande och verkställighet, -den utfärdande staten har meddelat den dömde nåd eller amnesti, -det i den utfärdande staten har meddelats ett beslut som enligt lagen i den staten medför att påföljden inte längre får verkställas, eller -den dömde har avvikit från verkställigheten och rätten att verkställa påföljden ska återgå till den utfärdande staten. I vissa fall kan det uppkomma sådana omständigheter som gör att påföljden inte längre ska verkställas i . I svensk rätt är reg- lerat vad som gäller i fall där den dömde i t.ex. meddelas nåd eller amnesti. I den nya lagen bör regleras i vilka fall därutöver verkställigheten ska upphöra. Detta hänger samman med bl.a. att den utfärdande staten har rätt att fatta vissa beslut avseende domen även efter att verkställigheten överförts till . En bestämmelse om upphörande av verkställighet finns i 24 § andra stycket IVL, vilken vi föreslår även ska ingå i den nya lagen om internationell straffverkställighet. Denna kan användas som förebild vid utform- ningen i den nya lagen. Rambeslutet innebär emellertid att uppräk- ningen av fall skiljer sig något åt. Vi bedömer inte att det finns anledning att den behöriga myndigheten, på motsvarande sätt som i t.ex. lagen om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom EU, fattar ett formellt beslut om att verkställbarhetsförklaringen ska upphävas som är överklagbart. Den utfärdande staten har rätt att återkalla intyget så länge verk- ställigheten av påföljden i den verkställande staten inte har på- börjats. Den verkställande staten ska efter det att intyget återkallats inte längre verkställa påföljden (artikel 13). Det spelar här ingen roll av vilket skäl ett återkallande sker även om den behöriga myn- digheten i den utfärdande staten ska ange skälen härför. Det är knappast troligt att den utfärdande staten återkallar intyget efter det att den dömde överförts från den staten till . Däremot kan det hända att återkallelse sker innan den dömde överförs eller avseende en dömd person som redan befinner sig i . Det bör i enlighet med rambeslutet i lagen framgå att verkställigheten ska upphöra om den utfärdande staten återkallar intyget. Vid oklar- heter kring återkallandet bör samråd hållas mellan de behöriga myndigheterna. Enligt artikel 19.1 i rambeslutet har både den utfärdande och den verkställande staten rätt att bevilja den dömde nåd eller amnesti. Däremot är det endast den utfärdande staten som får fatta beslut om ansökan om omprövning av domen (artikel 19.2). Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten har att underrätta den behöriga myndigheten i den verkställande staten om varje beslut eller åtgärd som innebär att påföljden eller kan verkställas. Den behöriga myndig- heten i den verkställande staten ska då upphöra med verkställig- heten (artikel 20). I lagen bör framgå att verkställigheten ska upp- höra om den andra staten har meddelat ett beslut om amnesti eller nåd eller om det i den utfärdande staten meddelats annat beslut, som enligt lagen i den staten, innebär att påföljden inte längre får verkställas. Detta kan t.ex. vara fallet efter en omprövning av domen. Rätten att verkställa påföljden ska återgå till den utfärdande staten, när denna har underrättats av den verkställande staten om att påföljden inte har fullföljts på grund av att den dömde har rymt från verkställigheten (artikel 22.2). Verkställigheten ska således upphöra i ett sådant fall. Verkställigheten bör naturligtvis inte upp- höra efter att en rymning skett, utan först måste den behöriga myndigheten säkerställa att den utfärdande staten godtar att överta verkställigheten i enlighet med rambeslutet. Dessutom kan den behöriga myndigheten i ett sådant fall, beroende av om- ständigheterna, i stället välja att själv fortsätta verkställigheten av påföljden. En underrättelse till och samråd med den utfärdande staten ska dock alltid ske i ett sådant fall. Förslag: En person som överförts till enligt lagen får inte i åtalas, dömas eller på annat sätt berövas sin frihet för något annat brott som begicks före överförandet än det brott för vilket personen överförts. Detta ska dock inte gälla i ett antal undantagsfall som framgår i rambeslutet, t.ex. om den dömde har samtyckt till överförandet. Specialitetsprincipen behandlas i artikel 18 i rambeslutet. Huvud- regeln enligt denna bestämmelse är att en person som överförs till den verkställande staten enligt rambeslutet inte kan åtalas, dömas eller på annat sätt berövas sin frihet för något annat brott som begicks före överförandet, än det brott för vilket personen över- förts (artikel 18.1). Detta gäller dock inte i en rad undantagsfall som anges i artikel 18.2. Det handlar om följande fall. a)Personen har haft möjlighet att lämna territoriet i den verkställ- ande staten men inte har gjort det efter sitt slut- liga frigivande eller har återvänt till detta territorium efter att ha lämnat det. b)Brottet inte kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd. c)Det straffrättsliga förfarandet föranleder inte tillämpning av en åtgärd som innebär att den personliga friheten inskränks. d)Den dömda personen kommer att bli föremål för en icke fri- hetsberövande påföljd, särskilt ett bötesstraff eller en åtgärd som träder i stället för detta, även om påföljden inskränker den per- sonliga friheten. e)Den dömda personen har samtyckt till överförandet.