sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Om ett missförstånd skulle ske mellan sökanden och namnmyndigheten är detta ändå inte så farligt eftersom saken enkelt kan rättas till genom en ny ansökan, förutsatt att reglerna om namnskydd inte lägger hinder i vägen. Det bör observeras att namnen i ett dubbelt efternamn antingen ska särskrivas eller förenas med bindestreck. Hopskrivna dubbel- namn av typ LindStröm eller Svenskpersson kan inte godkännas, än mindre avarter såsom Knoll&Tott. Däremot får naturligtvis redan existerande hopskrivna dubbelnamn, såsom Ossiannilsson, föras vidare i den mån förutsättningarna för detta i övrigt föreligger. Detsamma gäller självfallet också andra existerande dubbelnamn som inte överensstämmer med definitionen i 19 §, såsom O-Nils (som ursprungligen lär ha utgjort en förkortning av Olofsson- ). 23 § Den som har ett dubbelt efternamn kan hos ansöka om att ett av namnen ska strykas, att ordningsföljden mellan namnen ska ändras eller att ett bindestreck ska läggas till eller strykas. Den som har ett dubbelt efternamn har, oavsett på vilket sätt namnet har förvärvats, möjlighet att när som helst slopa ett av namnen utan att detta räknas som byte av efternamn. En vanlig situation då detta kan bli aktuellt är att två makar har tagit ett dubbelt efternamn bildat på varderas efternamn före vigseln och sedan skiljer sig. Ett annat exempel är att en av makarna redan har ett dubbelt efter- namn. För att makarna då ska kunna bilda ett gemensamt dubbelt efternamn baserat på bådas efternamn måste – till följd av förbudet mot att bilda efternamn som består av fler än två namn – den make som redan har ett dubbelt efternamn först slopa ett av sina namn. Möjligheten att stryka ett av namnen gäller, i likhet med möjlig- heten att ändra ordningsföljd och att lägga till eller stryka ett binde- streck, oavsett om det dubbla efternamnet tillkommit enligt den nya lagen eller fanns redan när den trädde i kraft. De befintliga dubbelnamnsbärarna får alltså genom den nya lagen en väsentligt ökad valfrihet. 1.Den som vid denna lags ikraftträdande bär ett mellannamn fort- sätter att bära namnet som mellannamn så länge ansökan om annat inte görs till . Ett mellannamn ska bäras närmast före efternamnet 2.Den som bär ett mellannamn kan hos ansöka om att namnet ska slopas, förvärvas som efternamn eller förvärvas som led iett dubbelt efternamn. För ansökan enligt första stycket ska ansökningsavgift inte betalas. Vid prövning av frågor om namnskydd enligt 13 § och 16–17 §§ ska ett dubbelt efternamn som var i bruk vid lagens ikraftträdande räknas som ett enda efternamn. Kommentar till övergångsbestämmelse 1: Den som bär ett mellannamn vid lagens ikraftträdande har rätt att fortsätta bära namnet som mellannamn så länge han eller hon öns- kar. Även om många mellannamnsbärare kan förmodas vilja ut- nyttja möjligheten att få namnet omvandlat till ena ledet i ett efter- namn kommer alltså mellannamnen att finnas kvar . Några nya mellannamnsbärare kommer dock inte att tillkomma. Inte heller går det att återta ett mellannamn som mellannamn sedan det en gång strukits eller ombildats till efternamn. Så länge någon bär ett mellannamn såsom mellannamn måste det liksom tidigare bäras närmast framför efternamnet. Några andra övergångsbestämmelser om vad som gäller för den som bär ett mellannamn har inte ansetts nödvändiga. Lika lite som tidigare behöver det exempelvis lagregleras huruvida ett bindestreck får sättas mellan mellannamnet och efternamnet. Kommentar till övergångsbestämmelse 2: I övergångsbestämmelsen anges att ansökan kan göras om att ett mellannamn ska omvandlas till ett led i ett dubbelt efternamn. Om en mellannamnsbärare vid ansökningstillfället redan har ett dubbelt efternamn måste sökanden i så fall ange vilket av namnen i det dubbla efternamnet som ska slopas. I annat fall skulle fler än två efternamn komma att bildas, vilket inte är möjligt enligt 19 § andra stycket. Tvånget att först slopa ett av namnen i det dubbla efternamnet strider inte mot grundprincipen att namnlagsreformen inte får missgynna mellannamnsbärarna, eftersom ingen är tvingad att avstå från sitt mellannamn. Eftersom ett mellannamn inte är ett efternamn utgör 19 § andra stycket inte hinder mot att någon för- värvar ett dubbelt efternamn och behåller sitt mellan- namn. Rätten att få ett mellannamn ombildat till efternamn gäller endast mellannamn som bärs, inte mellannamn som har burits. Men möjlighet att ta ett tidigare buret mellannamn som efternamn kan naturligtvis ändå föreligga om villkoren i de allmänna förvärvs- bestämmelserna i 1–14 §§ är uppfyllda. Ansökan om att slopa ett mellannamn eller att förvärva ett mellan- namn som ett efternamn eller som ett led i ett dubbelt efternamn ska kunna göras kostnadsfritt. Detta är en konsekvens av grund- principen att de som vid lagens ikraftträdande bär mellannamn inte ska få sin situation försämrad till följd av dubbelnamnsreformen. Kommentar till övergångsbestämmelse 3: Dubbelnamn som har förvärvats enligt äldre bestämmelser räknas som ett namn vid tillämpning av nu gällande regler om namnskydd. Genom övergångsbestämmelsen tillses att dessa redan befintliga dubbelnamn inte får ett sämre namnskydd till följd av den nya lag- stiftningen. Övergångsbestämmelsen undantar alltså det begrän- sade antalet alltjämt existerande dubbelnamn från huvudregeln i 19 § första stycket att ett dubbelt efternamn inte som sådant har namnrättsligt skydd. 12 Förnamn och gårdsnamn I redogörelsen för gällande rätt har bestämmelserna om förnamn i 30–34 §§ namnlagen närmare beskrivits. Den grundläggande bestämmelsen om förvärv av förnamn finns i 30 §, där det anges att varje barn ska ges ett eller flera förnamn, som från födelsen ska anmälas till . I 31 § regleras möjlig- heten att göra tillägg, ändring och strykning av förnamn genom anmälan till . En inskränkning som avser alla dessa fall är att ett av de ursprungliga förnamnen alltid måste behållas. An- mälan enligt 31 § får göras endast en gång. Ordningsföljden mellan två eller flera förnamn samt sådan stavningsändring som inte på- verkar namnets uttal kan likaledes, enligt 32 §, ändras genom anmälan till . Någon begränsning av antalet ändrings- tillfällen finns inte i dessa fall. För att tillägg, strykning eller änd- ring av förnamn ska få ske i andra fall än de som avses i 30–32 §§ måste särskilda skäl föreligga. Enligt 33 § ska ansökan i sådana fall inges till PRV för prövning. I 34 § andra stycket anges att förnamn som anmäls till enligt 30 eller 31 § förvärvas genom anmälan, om inte hinder mot godkännande föreligger enligt 34 § första stycket. Sistnämnda lagrum innebär att som förnamn inte får godkännas namn som kan väcka anstöt eller antas leda till obehag för den som ska bära det. Ett namn får heller inte godkännas om det av någon annan anledning uppenbarligen inte är lämpligt som förnamn. beslut i förnamnsfrågor överklagas till förvalt- ningsrätt (tidigare länsrätt) och därefter till kammarrätt och HFD (tidigare Regeringsrätten) medan PRV:s beslut överklagas till PBR och därefter till HFD. (Fram till gjordes anmälan till pastorsämbetet i den församling anmälaren tillhörde; pastors- ämbetets beslut överklagades till det domkapitel ämbetet löd under). Enligt sina direktiv ska kommittén, vad gäller förnamn, särskilt undersöka hur lämplighetskravet i 34 § första stycket namnlagen tillämpas och kartlägga föreliggande praxis. Mot bakgrund av undersökningen ska kommittén analysera vad skillnaderna i praxis beror på och föreslå åtgärder som främjar en mer enhetlig tillämp- ning. Kommittén ska även överväga om regleringen kan få en bättre utformning i syfte att förhindra klart olämpliga förnamn. Kommittén kommer längre fram i detta kapitel att behandla denna i direktiven berörda fråga om förnamnets form och den här- till anslutande praxisen. Närmast redogörs emellertid för frågor om ändring av förnamn och de möjligheter som i det avseendet finns till förenklingar och lättnader i nu gällande regler. 12.1Förvärv, tillägg, byte, strykning och annan ändring av förnamn Förbudet mot att mer än en gång ändra sitt förnamn av- skaffas. Det ska bli möjligt för en person att byta ut alla sina för- namn. Det ska inte längre behövas särskilda skäl för att ändra ett förnamn. Bestämmelserna förenklas och anpassas till ett enhetligt för- farande för namnärenden. Genom namnlag infördes den grundläggande regeln om förvärv av förnamn i 30 § som, jämte den kompletterande bestäm- melsen i 34 § andra stycket, innebär att förnamn förvärvas genom anmälan till (ursprungligen till pastorsämbetet). Den formella regleringen i övrigt förenklades och liberaliserades jämfört med namnlag. Dittills hade förnamn kunnat läggas till antingen vid dop eller annan motsvarande religiös förrättning eller efter ansökan hos namnmyndigheten, varvid särskilda skäl för namntillägget måste föreligga. En ändring av förnamn kunde ske endast efter ansökan hos namnmyndigheten och då krävdes syn- nerliga skäl. Med begreppet ändring av förnamn avsågs i 1963 års lag strykning, byte och ändring av ordningsföljden mellan förnamn. Reglerna hade kritiserats för att i den praktiska tillämpningen med- föra problem för framförallt adopterade utländska barn och för invandrare som önskade lägga till eller ändra sitt förnamn. I de flesta fall medförde reglerna att detta var möjligt endast efter ansökan hos PRV. Den regelförenkling som skedde genom lag innebär att alla former av ändring av förnamn numera kan ske genom anmälan till . Vid lagens tillkomst fanns emellertid en oro för att alltför generösa möjligheter till namnbyten skulle komma att missbrukas. Det ansågs därför inte önskvärt att en person skulle kunna byta ut hela sin namnidentitet genom blott en anmälan till . Liksom för efternamn sågs det därför som nöd- vändigt att införa begränsningar vid ändring av förnamn (LU 1981/82:41 s. 36). Dessa ursprungligen införda begränsningar gick något längre än de som återfinns i 31 §. Från början var det tillåtet att genom anmälan lägga till ett nytt namn, byta ut ett av för- namnen mot ett nytt förnamn eller stryka ett förnamn. I 32 § var möjligheten till ändring av ordningsföljden mellan två eller flera förnamn begränsad till sådan ändring som innebär att tilltalsnamnet kommer först. efter namnlagens ikraftträdande blev det tydligt att utformningen av 31 § alltjämt innebar en olägenhet för bland annat utländska barn som adopterats här. I de fall då barnet redan hade fått flera förnamn i sitt ursprungsland kunde adoptiv- föräldrarna genom en kostnadsfri anmälan om förnamnsändring ge barnet endast ett nytt (svenskt) förnamn och endast ett av de ur- sprungliga förnamnen kunde strykas. Ville adoptivföräldrarna ge barnen mer än ett nytt namn eller stryka fler än ett av de utländska förnamnen var de hänvisade till det avgiftsbelagda ansöknings- förfarandet hos PRV. För att komma ifrån dessa oönskade effekter infördes en lagändring som trädde i kraft . Först då blev det möjligt att genom anmälan byta ut, stryka eller lägga till mer än ett förnamn. En ändring genomfördes i 32 §, var- igenom det blev möjligt att ändra ordningsföljden mellan två eller flera förnamn utan att tilltalsnamnet kom först. Lagändringarna 1988 ledde sålunda till att den enskildes möjlig- heter till ändring av förnamn vidgades. Kvar i 31 § finns dock allt- jämt de begränsningarna att ett ursprungligt förnamn alltid måste behållas och att sådan ändring som kan göras av får ske en gång. Vill den enskilde få till stånd ytterligare ändringar i någon form av förnamn eller byta bort sina ursprungliga förnamn kan detta bara ske efter ansökan hos PRV, som då har att pröva om särskilda skäl föreligger (33 §). Begränsningarna ger uttryck för den oro som fanns vid tillkomsten av namnlag över att allt för stora möjligheter till namnbyten skulle missbrukas och inverka negativt på namnstabiliteten. Som kommittén har fram- hållit finns det skäl att se annorlunda på dessa frågor. De grundläggande bestämmelserna om förvärv av förnamn bör dock i allt väsentligt vara desamma som anges i 30 § och 34 § andra stycket namnlagen. Alltjämt bör alltså gälla att varje barn ska ges ett eller flera förnamn och att ansökan (den term som genom- gående används i det enhetliga förfarande som föreslås) om dessa namn ska ges in till efter barnets födelse. Själva förvärvet regleras inte i 30 § utan i 34 § andra stycket. Där anges att förnamn som anmäls enligt 30 eller 31 § för- värvas genom anmälningen till , varvid anmärks att detta inte gäller om namnet av lämplighetsskäl inte kan godkännas. Detta villkorande av förvärvstidpunkten i förening med uppdelning på olika paragrafer leder till en viss otydlighet kring själva för- namnsförvärvet. I lagstiftningen bör därför i stället slås fast att ett förnamn förvärvas när det blir registrerat av . Bestämmelserna om tillägg, strykning och ändring av förnamn är som nämnts underkastade den generella begränsningen att an- mälan till kan göras endast en gång (31 § namnlagen). Kommittén har i föregående kapitel om efternamn föreslagit att de begränsningar som finns för successiva namnbyten (de så kallade spärreglerna) slopas samt närmare utvecklat skälen för detta. Kom- mittén har där funnit att det inte behövs någon antalsmässig begränsning vare sig när det gäller efternamn som kan förvärvas i familjerättslig ordning eller när det är fråga om efternamn som för- värvas i annan ordning, t.ex. genom nybildning. Dessa över- väganden är direkt överförbara till frågan huruvida upprepade änd- ringar av förnamn bör få göras utan annan prövning än den som avser namnets lämplighet. Motiven för att tillåta sådana upprepade förnamnsändringar kan sammanfattas enligt följande. Personnamnets betydelse som ett säkert identifieringsmedel har stadigt minskat. har spärrar mot upprepade namnbyten ansetts vara viktiga från brottsbekämpande synpunkt, men dagens brottslighet – särskilt sådan av mer avancerat slag – utnyttjar sig av andra och mycket mer sofistikerade hjälpmedel. Risken för att en person, som metod för att begå brott och undgå upptäckt, skulle välja att få upprepade namnbyten registrerade hos framstår i dagens allt mer datadominerade värld som helt marginell. En person som ideligen ansöker om nya namnbyten får så stora problem i sin vardagstillvaro att ett sådant förryckt beteende redan av den anledningen bör framstå som mindre lockande. Den lilla risk som finns för ett sådant missbruk står i varje fall inte i rimlig proportion till den förenkling och större frihet som medborgaren i gemen kan dra fördel av genom att spärreglerna avskaffas. Avse- värda administrativa vinster står att uppnå. behöver exempelvis inte längre hålla noggrann uppsikt över om ett förnamnsbyte redan har skett. Också de övriga begränsningarna i 31–34 §§ namnlagen som inte har med lämplighetsbedömningen att göra är, som redan antytts, mogna för avskrivning. Hit hör den specifika regeln i 32 §, som begränsar möjlighet att godkänna ändrad stavning av förnamn till fall då namnets uttal inte påverkas. Denna prövning har med tiden fått drag av självändamål och bör inte behållas; en annan sak är att en ny stavning kan innebära att namnet blir uppen- bart olämpligt och av den anledningen inte kan godkännas. Hit hör också regeln att den som har bara ett förnamn får förvärva ytter- ligare förnamn men inte byta bort det han eller hon redan har. Vidare framstår den särskilda regeln om att ordningsföljden mellan två eller flera förnamn kan ändras närmast som en överreglering. En ordning där de många nuvarande ändringsvarianterna – byte, strykning, tillägg, ändring, ordningsföljdsändring och stavnings- ändring – ersätts av det enhetliga begreppet ändring av förnamn innebär en avsevärd förenkling, såväl för de namnsökande som för myndigheterna. Dagens paragrafer 31–33 och del av 34 kan redu- ceras till en enda som anger att ändring av förnamn kan ske efter ansökan hos . Genom de nu angivna förändringarna uppnås i stort sett rätts- likhet med och , vilka båda länder antagit nya namnlagar . Den danska namnlagen innehåller över huvud taget inga begränsningar för upprepade förnamnsbyten. I den norska namnlagen finns en spärr avsedd att hindra personer från att byta förnamn oftare än . Spärren hindrar dock inte en namnbytare från att när som helst byta till- baka till sitt tidigare förnamn. De materiella krav som gäller för att ett förnamn ska kunna god- kännas anges i 34 § första stycket namnlagen. Som förnamn får sålunda inte godkännas namn som kan väcka anstöt eller kan antas leda till obehag för den som skall bära det eller namn som av någon annan anledning uppenbarligen inte är lämpligt som förnamn. Dessa kriterier har i sak varit oförändrade sedan tillkomsten av namnlag. Kriteriet att ett förnamn inte får kunna väcka anstöt eller antas kunna leda till obehag för bäraren knyter an till motsvarande bestämmelse om efternamn i 12 §. Med namn som av någon annan anledning uppenbarligen inte är lämpligt som för- namn avses enligt förarbetsuttalandena framför allt namn som har påtaglig efternamnskaraktär, men även ord som av annan anledning inte är lämpliga som förnamn. namnrättskommitté ansåg att man här kunde tänka sig ord som inte kan sägas vara direkt stötande eller besvärande för bäraren men som ligger denna ordtyp så nära att de lämpligen bör underkännas. Kommittén ansåg även att det kunde bli aktuellt att vid denna bedömning ibland ifråga- sätta om ett namn är ägnat såsom förnamn för det barn som avses, såsom då föräldrar önskar giva en flicka ett gossenamn. Utgångs- punkten för bedömningen borde dock enligt kommittén vara att valet av förnamn är en så personlig angelägenhet att namngivaren bör medges en mycket vid ram för valfrihet. I lagstiftningsärendet gav varken regeringen eller uttryck för någon annan upp- fattning. I propositionen underströk departementschefen att det som var väsentligt i sammanhanget var att förhindra att barn belastas med kuriösa eller frånstötande namn och att det såsom för- namn i princip inte godkänns namn av påtaglig efternamnstyp. Tanken var dock inte att förhindra den i vissa släkter förekommande seden att som förnamn ge barnet ett patronymikon (dvs. ett namn bildat på faderns förnamn med tillägg av ändelsen son eller dotter) jämte andra förnamn (prop. 1963:37 s. 134). Några uttalanden som avvek från de här återgivna gjordes inte i lagstiftningsärendet som ledde fram till nu gällande namnlag. Under riksdagsbehandlingen framhölls dock att metronymikon var att jämställa med patronymikon. Beträffande smeknamn anförde departementschefen att sådana ska kunna godkännas om de är till- fredsställande ur språkliga och andra namnvårdande synpunkter (prop. 1981/82:156 s. 71). Viss kritik har riktas mot den tillämpning som bestämmelsen i 34 § första stycket namnlagen har kommit att få. och folkminnen anförde i sin tidigare nämnda skrivelse till rege- ringen att den juridiska bedömningen av förnamn i de olika rättsliga instanserna har visat sig i många fall vara subjektiv och godtycklig. PRV framförde i sin motsvarande skrivelse att det är oklart vilka förnamn som kan godkännas vid en prövning enligt 34 §. Vid den av anordnade hearingen framhöll PRV och och folkminnen att denna oklarhet framför allt beror på att prövningen i länsrätt och kammarrätt leder till skilda resultat beroende på i vilket län sökanden bor och att det saknas en tillräckligt tydlig prejudikat- bildning. I anslutning till hearingen framförde att man försöker följa den förhållandevis liberala praxis som råder, men att det är svårt att med hjälp av praxis få grepp om var gränsen går för godkännande av nya förnamn. I flera riksdagsmotioner har kritik riktats mot den praxis som inte medgav transsexuella personer att anta ett förnamn som är förknippat med annat kön än det som personens övriga namn utvisar. Även utanför juridiskt och språkligt intresserade kretsar kom praxis att bli föremål för debatt och kritik när medierna uppmärk- sammade att Regeringsrätten i ett avgörande 2009 förklarade att bokstaven Q inte var ett uppenbart olämpligt förnamn åt en minderårig gosse. Enligt sina direktiv ska kommittén särskilt undersöka hur bestämmelsen i 34 § första stycket namnlagen tillämpas och kart- lägga föreliggande praxis. Mot bakgrund av undersökningen ska kommittén analysera vad skillnaderna i praxis beror på och föreslå åtgärder som främjar en mer enhetlig tillämpning. Kommittén ska även överväga om regleringen kan få en bättre utformning i syfte att förhindra klart olämpliga förnamn. , som har det huvudsakliga ansvaret för prövning av förnamn, får in över 100 000 anmälningar om förnamn, medan PRV får in cirka 2 000 ansökningar . Det stora flertalet av alla dessa ärenden medför inte några bedömningssvårigheter utan avser namn som är kända och etablerade och som därför godkänns på rutinmässig basis. I syfte att få en klar bild över hur praxis har utvecklats när det gäller prövningen av förnamnets form enligt 34 § första stycket namnlagen har kommittén granskat dels ett mindre urval av senare beslut angående anmälda förnamn som slutligt avgjorts i länsrätt (numera förvaltningsrätt), dels ett större urval av ärenden som avgjorts av kammarrätten –2010. Ett ganska stort antal avslagsavgöranden som grundats på bedömningen att köns- konträra förnamn inte är lämpliga har vid redovisningen av undersökning, mot bakgrund av den tillåtande praxis som är fast etablerad, bedömts vara av begränsat intresse och omnämns därför på ett mer kortfattat sätt. Härjämte har granskats några av de få förnamnsbeslut från PRV som överklagats till PBR. Översiktliga referat ges av dessa rättsfall. Redogörelse lämnas även för de fåtal fall som prövats av Regerings- rätten (numera HFD). I korthet refereras även ett avgörande från beträffande förnamn (såsom fråga om rätt till respekt för privatliv). Praxisgenomgången avser sålunda väsentligen avgöranden från kammarrätterna och det är också i dessa man tydligast skönjer hur svårt det har varit att hålla en jämn och enhetlig nivå i rättstillämpningen. Med hänsyn till praxisgenomgångens betydande längd redovisas denna i en bilaga till betänkandet, bilaga 5. Bilagan omfattar 7 avgöranden från länsrätt, 116 avgöranden från kammarrätt, 7 avgöranden från Regeringsrätten, 5 avgöranden från PBR och 1 avgörande från . Genom namnlag infördes de i sak ännu gällande regler som anger vilka krav som ska ställas på ett förnamns form för att namnet ska kunna godkännas. Utgångspunkten angavs då vara att valet av förnamn är en så personlig angelägenhet att en mycket vid ram för valfrihet bör medges. Endast i två specifika avseenden sattes gränser för denna valfrihet, i det att ett förnamn inte fick godkännas om det kunde väcka anstöt och inte heller om det kunde antas leda till obehag för bäraren. Lagstiftaren ville härigenom framför allt hindra att barn belastas med kuriösa eller frånstötande förnamn. De angivna begränsningarna av valfriheten komplette- rades med en bestämmelse om att namn som eljest uppenbarligen icke är lämpligt såsom förnamn inte får godkännas. Denna kom- pletterande bestämmelse var således generellt hållen, men det fram- går av motiven att dess primära syfte var att motverka bruket av sådana förnamn som är av påtaglig efternamnstyp, dock med undantag för så kallade patronymikon vilka ansågs godtagbara. Bestämmelsen om förnamnens form innefattade alltså redan från början en vidsträckt möjlighet för enskilda att välja förnamn efter eget önskemål. gav avsaknaden av konkreta begränsningsrekvisit de rättstillämpande myndigheterna ett på- fallande stort utrymme att skönsmässigt avgöra om ett förnamn kunde anses godtagbart eller inte. Genom att lagtexten gav en så oprecis vägledning om vad som var respektive inte var tillåtet byggdes i namnlagen in en potentiell risk att rättstillämpningen skulle utvecklas i antingen alltför liberal eller alltför restriktiv rikt- ning. Faran för uppkomsten av en alltför oenhetlig praxis, både inom och mellan de tillämpande instanserna, var härigenom också avsevärd.