sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Ett trovärdigare och effektivare straffsystem Utredningen har haft i uppdrag att ta fram ett system som är både mer trovärdigt och mer effektivt än det nuvarande. Utredningen har tolkat begreppet trovärdigt så att det inte ska råda allt för stor diskrepans mellan statens och samhällsmedborgarnas uppfattning om vilka beteenden som ska vara straffbelagda. Begreppet effektivt har utredningen tolkat så att staten ska kunna stävja och ingripa mot oönskade beteenden på det sätt som är mest resurseffektivt och ger bäst eller i vart fall tillräckligt genomslag. Ett sätt att minska användningen av straffrätt är att avkrimi- nalisera beteenden som är straffbelagda. Med avkriminali- sering avses att straffsanktioneringen av ett beteende tas bort utan att ersättas med någon annan repressiv sanktion (ren avkriminali- sering). Ett annat sätt att minska användningen av straffrätt är att depe- nalisera. Med depenalisering – eller sanktionsväxling, som är det begrepp utredningen använder i sina överväganden – avses att straffsanktionen byts ut mot annan sanktion av repressiv karaktär (skenbar avkriminalisering). Vid överväganden av sanktionsväxling är huvudfrågan om man med den alternativa sanktionen kan uppnå minst lika bra verkan mot det oönskade beteendet som med straff. Utredningen pekar ut vissa områden eller enskilda straffbud där frågan om avkriminalisering bör övervägas. Beträffande en del av de enskilda straffbud som pekas ut som tänkbara för avkriminalisering kan det ifrågasättas om en sådan skulle medföra några större praktiska konsekvenser. Det finns ändå anledning att beröra dessa för att belysa de kriterier som har for- mulerats i utredningens modell för kriminalisering. Exempelvis behandlas straffbudet om tvegifte (7 kap. 1 § BrB) för att belysa kravet på ett godtagbart skyddsintresse. Det finns skäl att i dagens samhälle ifrågasätta straffbudet eftersom det närmast synes värna en äldre moraluppfattning om att människor enbart ska leva i Det borde enligt utredningens mening vara fullt tillräckligt att sanktionera otillåtna äktenskap med civil- rättslig ogiltighet. Andra straffbud som utredningen pekar ut är bl.a. bestämmelserna om förolämpning (5 kap. 3 § BrB), uppvigling (16 kap. 5 § BrB), arbetsmiljöbrott (3 kap. 10 § BrB) och vissa bestämmelser om rättegångsförseelser (9 kap. 1–4 §§ ). Ett område som utredningen berör är immaterialrätten. används där civilrätten i stor utsträckning. Inte minst är vites- förbudet en mycket effektiv sanktion på området, eftersom det viktiga ofta är att få stopp på ett pågående intrång. Sanktionen kompletteras dessutom av skadeståndsbestämmelser som ger den drabbade rättighetsinnehavaren möjlighet att få ersättning för den skada som hunnit uppstå till följd av intrånget. Betydelsen av en straffsanktion framstår däremot i de flesta fall som begränsad, i vart fall när det gäller intrång som begås av en juridisk person. Det nu anförda talar i och för sig för att i vart fall delar av det immaterial- rättsliga området skulle kunna avkriminaliseras. Det finns dock relativt långtgående planer på harmonisering av det straffrättsliga regelverket på immaterialrättens område. Utredningen anser därför att det finns anledning att avvakta den framtida utvecklingen innan man slutligt tar ställning till om avkriminalisering bör ske på området. De skäl som talar för en avkriminalisering inom immaterial- rätten gör sig också gällande avseende en del straffbud som ligger nära immaterialrätten och där syftet med straffbudet är att skydda mot olika former av intrång eller olovligt nyttjande. I dessa fall synes ett vitesförbud i kombination med regler om skadestånd ha en större avhållande effekt än ett straffbud. Utredningen föreslår därför att straffbestämmelserna i lagen (1990:783) om skydd för beteckningen svenskt arkiv, lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar och lagen (1978:800) om namn och bild i reklam ska upphävas. I stället ska det i dessa lagar införas bestämmelser om vitesförbud eller rätt till ersättning. Enligt utredningen bör straffbeläggning av redan kriminali- serade beteenden (dubbla kriminaliseringar) undvikas, om det inte finns särskilda skäl för sådana. Exempelvis bör kriminalisering av lämnande av oriktiga uppgifter till myndigheter i första hand ske genom BrB:s generella bestämmelser om osant intygande och osann eller vårdslös försäkran. Utredningen föreslår också att vissa specialstraffrättsliga författ- ningar och enskilda straffbud som under kartläggningen konsta- terats vara obsoleta, dvs. de är inte tillämpbara trots att de formellt sett gäller, ska upphävas. Det handlar om lagen (1918:399) om för- bud mot utsläppande av tjur eller hingst å samfälld betesmark, lagen (1922:133) om förbud mot utsläppande av bagge å samfälld betesmark, lagen (1974:1080) om avveckling av hyresregleringen och kungörelsen (1974:661) om uppgifter för galt- och betäck- ningsstatistiken samt om straffbuden i lagen (1933:269) om ägo- fred, lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled och lagen (1983:294) om inrättande, utvidgning och avlysning av allmän flottled. Ytterligare författningar pekas också ut som lämpliga för upphävande . De repressiva metoder som kan komma i fråga att ersätta straff med är främst sanktionsavgifter, vitesförelägganden och vites- förbud samt återkallelse av tillstånd. Som samlad beteckning för dessa sanktioner använder utredningen begreppet administrativa sanktioner. I fråga om vilka överväganden som bör göras inför valet av repressiv metod och hur sanktionerna kan eller bör utformas, anför utredningen bl.a. följande. De beteenden som i första hand bör komma i fråga att motverka med administrativa sanktioner är sådana överträdelser som kan betecknas som ringa eller av s.k. normalgrad och där straff- sanktionen är begränsad till enbart böter eller penningböter. Vid valet av repressiv metod bör vidare metodernas olika funktioner och syften beaktas, liksom vilken metod som framstår som mest effektiv. Effektivitetshänsynen kan avse både vilken metod som har bäst förmåga att avhålla från det oönskade bete- endet och vilken metod som innebär lämpligast resursanvändning. Exempelvis bör en administrativ sanktion ofta kunna ha en mer effektiv avhållande verkan än straff när det gäller överträdelser som i stor utsträckning begås inom ramen för en juridisk persons verk- samhet. Vidare kan det, på områden där överträdelser i stor ut- sträckning upptäcks och utreds av en annan myndighet än de brottsutredande myndigheterna, innebära en lämpligare resurs- användning att låta denna också sanktionera överträdelserna. aspekter som kan behöva beaktas vid övervägande av sanktions- växling hör även behovet av att använda straffprocessuella tvångs- medel och möjligheterna att verkställa sanktionen utomlands. Om sanktionsavgifter används bör de utformas på olika sätt beroende på om de används för att motverka bagatellbrottslighet eller för att vara ett effektivt styrmedel mot överträdelser som begås i näringsverksamhet. Avgiftsskyldigheten bör som huvud- regel bygga på strikt ansvar med möjlighet till jämkning och till överprövning av domstol. Utgångspunkten bör vara att sanktions- avgift beslutas av en myndighet och inte av domstol. När sanktions- avgift införs för beteenden som redan är straffbelagda, bör dessa beteenden avkriminaliseras i motsvarande mån. Utredningen pekar också ut ett antal områden och enskilda straffbud som framstår som lämpliga för sanktionsväxling. Flera av de områden som utredningen anger som lämpliga för sanktionsväxling har redan tidigare varit föremål för sådana över- väganden. Det gäller bl.a. regleringarna inom livsmedel och djur samt trygghetsområdet. Inom dessa områden är det, med vissa undantag inom djurskyddsområdet, i huvudsak fråga om beteenden som inte präglas av någon sådan påtaglig grad av uppsåt eller oakt- samhet att gärningsmannen framstår som så klandervärd att straff- rätten behöver användas. I direktiven utpekas bl.a. bestämmelser på transport- och trafik- området som särskilt intressanta för utredningens analys av om det går att vara mer återhållsam med användningen av straffrätt. Det- samma gäller områden där brott ofta kan begås inom ramen för en juridisk persons verksamhet eller annars av en näringsidkare. Mot denna bakgrund kommer naturligen yrkestrafikområdet i fokus. Utredningens genomgång av yrkestrafikområdet ger vid handen att det på detta bör övervägas en mer generell sanktionsväxling från straff till avgift. De aktuella regleringarna inom yrkestrafikområdet avser i huvud- sak näringsverksamhet och det torde ofta finnas betydande ekono- miska vinster att uppnå för näringsidkaren genom att åsidosätta reglerna. Om sanktioneringen av regelverket inte är effektiv, finns det därför risk för konkurrenssnedvridning mellan å ena sidan näringsidkare som lägger sig vinn om att följa reglerna och å andra sidan näringsidkare som mera regelmässigt åsidosätter dem. Det kan på goda grunder antas att endast en mindre del av över- trädelserna av regleringarna upptäcks och lagförs. Det är också så att överträdelserna inom yrkestrafikområdet, i avvägningen mot andra överträdelser med strängare straffskalor, har låg prioritet hos de brottsutredande myndigheterna. De straff som eventuellt utdöms är dessutom i de flesta fall endast böter eller penningböter. Sådana sanktioner torde knappast ha någon mer märkbar hand- lingsdirigerande effekt. Om sanktionsavgifter införs i stället för straff och möjlighet ges att utforma dessa så att de blir vinst- eliminerande, blir incitamenten för yrkestrafikföretagen att hålla sig till regelverket avsevärt starkare. Vid sidan av de författningar som explicit riktar sig mot yrkes- trafiken finns det i olika vägtrafikförfattningar regler som visser- ligen riktar sig mot samtliga trafikanter, men som har särskild betydelse för eller ofta aktualiseras inom yrkestrafiken. För att komma till rätta med de problem som angetts ovan i fråga om yrkestrafiken, inte minst risken för konkurrenssnedvrid- ning på grund av brist på tillräckligt effektiva sanktioner, är det enligt utredningens mening angeläget att aktualisera frågan om sanktionsväxling även på sådana bestämmelser i vägtrafikförfatt- ningarna som har särskild betydelse för yrkestrafiken. Det blir där- ifrån ett naturligt steg att överväga sanktionsväxling även för övriga trafikanter avseende just de bestämmelserna. En, också naturlig, förlängning av det resonemanget är givetvis om inte sanktions- växling kan övervägas generellt inom vägtrafikområdet. En aspekt som utredningen menar bör beaktas i det sammanhanget är att kravet på aktsamhet i den praktiska tillämpningen av vägtrafik- författningarna, i syfte att upprätthålla kriminaliseringens effek- tivitet, i många fall har ställts så högt att ansvaret närmar sig ett strikt ansvar. En sådan tillämpning av oaktsamhetsrekvisitet står i direkt strid med det kriterium som utredningen har tagit fram om att en kriminalisering inte får äventyra tillämpningen av skuld- principen. Detta riskerar att leda till urholkning av straffrätten, eftersom de beteenden som bestraffas inte uppfattas som klander- värda av samhällsmedborgarna. Vid kartläggningen har utredningen uppmärksammat att det finns ett stort antal författningar inom specialstraffrätten med straffstadganden som kan karaktäriseras som förvaltningsrättsliga eller administrativa stödkriminaliseringar. Med begreppet avses bestämmelser som straffbelägger överträdelser av bl.a. krav på till- stånd, anmälan eller registrering avseende bedrivande av viss verk- samhet. Som ytterligare exempel kan nämnas straffbestämmelser som avser överträdelser av villkor som ett beviljat tillstånd har förenats med eller underlåtenhet att förse vissa produkter eller objekt med viss märkning eller innehåll. I dessa fall torde avgifter, viten och indragning av tillstånd ha en bättre handlingsdirigerande verkan än vad straffet har, inte minst med hänsyn till att regle- ringarna i stor utsträckning avser näringsverksamhet, som i många fall bedrivs av juridiska personer. Överträdelserna i fråga beivras dessutom endast i mycket begränsad omfattning . Inte heller präglas de av någon sådan påtaglig grad av uppsåt eller oaktsamhet att gärningsmannen framstår som så klandervärd att straffrätten behöver användas. Mot denna bakgrund anser utredningen att det i fråga om beteenden som sanktioneras genom förvaltningsrättsliga stödkriminaliseringar generellt finns anledning att överväga sanktions- växling. Kartläggning av områden med otillåtna blankettstraffbud Utredningen har identifierat ett antal områden där det kan antas finnas blankettstraffbud som inte är tillåtna enligt normgivnings- reglerna, eftersom straffbuden föreskriver fängelse och fylls ut av föreskrifter meddelade på lägre konstitutionell nivå än regeringen (se NJA 2005 s. 33). Det handlar om områdena energi, elektronisk kommunikation m.m., sjöfart, hälsa och sjukvård, jordbruk, fiske, jakt, livsmedel och djur, skatt, inkasso och kreditupplysning, sjö- fynd och fornfynd, allmän ordning och säkerhet, arbete och anställ- ning samt försvar. Enligt utredningens mening utgör straffbestämmelsen om osann eller vårdslös försäkran i 15 kap. 10 § BrB inte ett otillåtet blankett- straffbud. Det finns flera tänkbara lösningar på problemet med otillåtna blankettstraffbud. För varje enskild reglering bör övervägas vilken lösning som är den mest lämpliga. De lösningar som utredningen anser bör användas är följande: Överväga om straff är nödvändigt eller om en sanktionsväxling kan komma i fråga. Om böter är tillräckligt för att motverka beteendet – utmönstra fängelse ur straffskalan. Om fängelsestraffet framstår som rimligt och nödvändigt – formulera en mer allmänt hållen straffbestämmelse som är mate- riellt fullständig. Flytta upp de utfyllande föreskrifterna från myndighetsnivå till regeringsnivå. Om blankettstraffbudet potentiellt skulle kunna fyllas ut av myndighetsföreskrifter, men så ännu inte har skett – ändra blankettstraffbudet så att det enbart straffbelägger överträdelser av regeringens föreskrifter. I fråga om några av de otillåtna blankettstraffbud som har identi- fierats lämnar utredningen författningsförslag. Utredningen föreslår att fängelse ska tas bort från straffskalan i blankettstraffbudet i 7 § första stycket 2 lagen (1979:357) om yrkes- mässig försäljning av dyrkverktyg. Vidare föreslår utredningen att blankettstraffbuden i 7 kap. 14 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation och i 6 § lagen (1994:2077) om arbetsförmedlingstvång ska inskränkas till att enbart straffbelägga överträdelser av regeringens föreskrifter. lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 9 kap. 1–4 §§ rättegångsbalken1 ska upphöra att gälla vid utgången av . 1 Senaste lydelse av 9 kap. 3 § 1991:241. lag om ändring i lagen (1918:399) om förbud mot utsläppande av tjur eller hingst å samfälld betesmark Härigenom föreskrivs att lagen (1918:399) om förbud mot utsläppande av tjur eller hingst å samfälld betesmark ska upphöra att gälla vid utgången av . lag om ändring i lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled Härigenom föreskrivs att 7 kap. 77–80 §§ lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled2 ska upphöra att gälla vid utgången av . 2 Senaste lydelse av 7 kap. 80 § 1964:183. lag om ändring i lagen (1922:133) om förbud mot utsläppande av bagge å samfälld betesmark Härigenom föreskrivs att lagen (1922:133) om förbud mot utsläppande av bagge å samfälld betesmark ska upphöra att gälla vid utgången av . lag om ändring i lagen (1933:269) om ägofred Härigenom föreskrivs att 6 kap. 59 § lagen (1933:269) om ägo- fred3 ska upphöra att gälla vid utgången av . 3 Senaste lydelse 1977:667. lag om ändring i lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1970:498) om skydd för vapen och vissa andra officiella beteckningar dels att 1–5 §§ ska ha följande lydelse, dels att det i lagen ska införas en ny paragraf, 4 a §, av följande I näringsverksamhet får stats- I näringsverksamhet får stats- vapen, statsflagga eller annat stats- vapen, statsflagga eller annat stats- emblem eller statlig kontroll- emblem eller statlig kontroll- eller garantibeteckning ej utan eller garantibeteckning inte utan varumärke eller annat känne- eller annat kännetecken för varor tecken för varor eller tjänster. Detsamma gäller annan beteck- annan beteckning, som hän- ning, som hänsyftar på svenska syftar på svenska staten och där- staten och därigenom ger känne- tecknet en officiell karaktär, samt svenskt kommunalt vapen, vilket Statsvapen får ej heller på Statsvapen får inte heller på annat sätt än som kännetecken annat sätt än som kännetecken utan vederbörligt tillstånd. gäller också beteckning som lätt gäller också beteckning som lätt kan förväxlas med sålunda skyddad kan förväxlas med en beteckning som skyddas där. Registrering av svenskt kom- Registrering av svenskt kom- munalt vapen sker efter skriftlig munalt vapen sker efter skriftlig anmälan i register, som föres för anmälan i register, som förs 4Senaste lydelse 1973:405. 5Senaste lydelse 1973:405. hela riket av patent- och regi- hela riket av patent- och regi- streringsverket. Registrering får streringsverket. Registrering får ske endast om statens heraldiska ske endast om statens heraldiska nämnd har avgivit yttrande i nämnd har yttrat sig i ärendet ärendet om antagande av vapnet. om antagande av vapnet. eller namn, förkortning av namnet eller namn, förkortning av namnet eller annat som företer sådan eller annat som uppvisar sådan likhet därmed att förväxling lätt likhet därmed att förväxling lätt kan äga rum får icke brukas kan ske får inte brukas offentligt offentligen som märke eller benäm- ning utan medgivande av Förenta som företer sådan likhet därmed som uppvisar sådan likhet där- att förväxling lätt kan äga rum med att förväxling lätt kan ske får icke brukas offentligen som får inte brukas offentligt som märke utan medgivande av orga- märke utan medgivande av orga- med främmande stat eller mellan- med främmande stat eller mellan- statlig organisation, förordna att statlig organisation, förordna att bestämmelse i 1 § om statsvapen bestämmelse i 1 § om statsvapen eller annan där avsedd beteck- eller annan där avsedd beteck- ning skall äga motsvarande tillämp- ning ska tillämpas även på viss ning i fråga om viss mellanstatlig mellanstatlig organisations vapen, organisations vapen, flagga, em- flagga, emblem eller benämning blem eller benämning eller för- kortning för sådan benämning. Utan hinder av förordnande Utan hinder av förordnande enligt första stycket skall dock enligt första stycket ska dock den som vid tiden för sådant den som vid tiden för sådant förordnande brukade viss beteck- förordnande brukade viss beteck- ning få utan tillstånd bruka ning få utan tillstånd bruka , räknat från den dag då förordnandet trätt i kraft. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1 eller 2 § eller mot förbud som gäller på grund av förordnande med stöd av 3 § dömes till böter. Närmare föreskrifter för tillämpningen av denna lag med- delas av Konungen. , räknat från den dag då förordnandet trätt i kraft. Den som bryter mot 1 eller 2 § eller mot ett förbud som gäller på grund av ett förordnande med stöd av 3 § får, på talan av den vars beteckning har använts, av allmän domstol förbjudas att fort- sätta med åtgärden. Ett förbud enligt första stycket får förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Den som bryter mot 1 eller 2 § eller mot ett förbud som gäller på grund av ett förordnande med stöd av 3 § ska betala skälig ersättning till den vars beteckning har använts. Den som har arbetstagare i sin tjänst är skyldig att betala ersätt- ning enligt första stycket i anled- ning av handling som arbets- tagaren företar i tjänsten. Arbets- tagare är ersättningsskyldig för sådan handling endast om det finns synnerliga skäl för det. Närmare föreskrifter för tillämpningen av denna lag med- delas av regeringen. Denna lag träder i kraft . lag om ändring i lagen (1974:1080) om avveckling av hyresregleringen Härigenom föreskrivs att lagen (1974:1080) om avveckling av hyresregleringen ska upphöra att gälla vid utgången av . lag om ändring i lagen (1978:800) om namn och bild i reklam Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1978:800) om namn och bild i reklam dels att 5 § ska upphöra att gälla, dels att 1–4 §§ ska ha följande lydelse. Näringsidkare får icke vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighet använda framställning i vilken annans namn eller bild utnyttjas utan dennes samtycke. Med namn jämställs annan beteckning som klart utpekar viss person. Vad i första stycket sägs om näringsidkare gäller även anställd hos näringsidkare och annan som handlar på näringsidkares vägnar. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot 1 § skall dömas till böter. I fråga om medverkan till sådan gärning tillämpas 23 kap. 4 och 5 §§ . Näringsidkare får inte vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighet använda framställning i vilken annans namn eller bild utnyttjas utan dennes samtycke. Med namn jämställs annan beteckning som klart utpekar en viss person. Vad som sägs i första stycket om näringsidkare gäller även en anställd hos näringsidkare och annan som handlar på närings- idkarens vägnar. Den som bryter mot 1 § eller medverkar till sådan handling får, på talan av den vars namn eller bild utnyttjas utan samtycke, av allmän domstol förbjudas att fortsätta med åtgärden. Ett förbud enligt första stycket får förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Den som bryter mot 1 § eller medverkar till sådan handling skall utge skäligt vederlag till den Den som bryter mot 1 § eller medverkar till sådan handling ska betala skälig ersättning till vars namn eller bild har ut- nyttjats. Sker det uppsåtligen eller av oaktsamhet, skall ersätt- ning utgå också för annan skada. Vid bedömande om och i vad mån sådan skada har uppstått tas hänsyn även till lidande och andra omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Den som har arbetstagare i sin tjänst är skyldig att utge ersättning enligt första stycket i anledning av handling som arbetstagaren företar i tjänsten. Arbetstagare är ersättningsskyldig för sådan handling endast i den mån synnerliga skäl föreligger. den vars namn eller bild har utnyttjats. Sker det uppsåtligen eller av oaktsamhet, ska ersätt- ning utgå också för annan skada. Vid bedömande om och i vad mån sådan skada har uppstått tas hänsyn även till lidande och andra omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Den som har arbetstagare i sin tjänst är skyldig att betala ersättning enligt första stycket i anledning av handling som arbetstagaren företar i tjänsten. Arbetstagare är ersättningsskyldig för sådan handling endast om det finns synnerliga skäl för det. Vid överträdelse av 1 § kan rätten, på yrkande av den vars namn eller bild har utnyttjats, efter vad som är skäligt till före- byggande av fortsatt missbruk förordna, att hjälpmedel som har använts vid handlingen eller framställningen som finns på vara, förpackning, reklamtryck eller dylikt skall ändras eller att egendomen skall förstöras eller mot lösen utlämnas till den vars namn eller bild har utnyttjats. Vid överträdelse av 1 § kan rätten, på yrkande av den vars namn eller bild har utnyttjats, efter vad som är skäligt till före- byggande av fortsatt missbruk förordna, att hjälpmedel som har använts vid handlingen eller framställningen som finns på vara, förpackning, reklamtryck eller dylikt ska ändras eller att egendomen ska förstöras eller mot lösen utlämnas till den vars namn eller bild har utnyttjats. Denna lag träder i kraft . lag om ändring i lagen (1979:357) om yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg Härigenom föreskrivs att 7 § lagen (1979:357) om yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg ska ha följande lydelse. Till böter eller fängelse döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet