sou · H1B359 · 2013-08-30 00:00:00 — Med hänsyn till framförallt kunskapskravet i 2 kap. 2 § men även till försiktighetsprincipen och principen om förorenarens betalningsansvar är det inte orimligt att kräva att den som bedriver en verksamhet som kan medföra fara för andras liv, hälsa och säkerhet ser till att hålla sig uppdaterad på ny forskning och nya rön inom verksamhetsområdet så att verksamheten löpande kan anpassas därefter. Mot bakgrund av detta ansvar att hålla sig uppdaterad framstår det inte heller som orimligt att verksamhetsutövaren får bära kostnaderna för eventuella rådighetsinskränkningar som beror på dennes oförmåga att anpassa verksamheten efter nya rön. Med andra ord, ingreppet kan inte i dessa fall anses strida mot hans eller hennes legitima förväntningar om att få bedriva sin verksamhet på ett visst sätt och därmed inte heller anses strida mot rättssäkerheten. Under remissbehandlingen i lagstiftningsärendet om uttryckte vissa remissinstanser dock en oro för att hänsynsreglerna var så allmänt hållna och applicerbara på så många olika situationer att det för den enskilda verksamhetsutövaren blev svårt att tillämpa dem i praktiken. Även lagrådet uttryckte en oro över att reglerna inte i alla avseenden var förenliga med rättssäkerhetens krav.6 Regeringen bemötte kritiken på följande sätt. Hänsynsreglerna kan sägas ange den grad av hänsyn som skall iakttas. Denna nivå framgår av respektive bestämmelse läst tillsammans med den avvägningsregel som finns i 7 § i samma kapitel. Sistnämnda regel kan sammanfattas med att kraven skall vara miljömässigt motiverade utan att vara ekonomiskt orimliga. Det kan inte undvikas att även andra typer av avvägningar ibland måste göras. Andra skyddsvärda intressen kan stå i konflikt med miljöhänsynen. T.ex. kan den kortsiktigt effektivaste olycksförebyggande åtgärden innebära en långsiktigt större försämring för den yttre miljön än en mindre, men kanske ändå tillräckligt, effektiv lösning. I en sådan situation måste en avvägning göras mellan vad som kan anses vara en acceptabel nivå för de olika skyddsintressena och med beaktande av den totalt sett bästa lösningen. Vid tillämpningen av hänsynsreglerna måste också alltid en 1997/98:45 del 1 s. 552, prop. 2009/10:80 s 168 och avsnitt 4.2.2. 1997/98:45 del 2 s. 448. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? avvägning göras med hänsyn till vad som får anses vara vedertaget godtagbart beteende med hänsyn till andra intressen är rena miljöintressen. De krav som ställs får inte vara orimliga med avseende på den olägenhet och det intrång i den personliga valfriheten som de föranleder.7 Det är alltså viktigt att principen om lagenlighet inte utnyttjas för att kringgå rätten till ersättning, t.ex. genom att ingrepp mot en verksamhet sker med stöd av hänsynsreglerna i en situation där det mest proportionerliga hade varit att stödja ingreppet på föreskrifter enligt 7 kap. 5 eller 22 §§. Proportionalitetsprincipen får anses sätta en gräns för vad som är möjligt att kräva av den enskilde i detta avseende. Som framgår ovan bör en proportionalitetsbedömning alltid göras oavsett om en åtgärd vidtas med stöd av befintlig lag eller med stöd av ny lagstiftning. Utgången påverkas dock av legitimiteten i den enskildes förväntningar på att verksamheten får fortgå oinskränkt. Genom att beakta den enskildes legitima förväntningar tillgodoses rättsäkerheten.8 Eftersom detta är något som följer direkt av de aktuella principerna behöver det inte uttryckas i en särskild regel. Principen om lagenlighet innebär att den enskilde inte ska ha någon rätt till ersättning för att underkasta sig inskränkningar som vidtas med stöd av bestämmelser som var i kraft när en viss markanvändning påbörjades. Principen bärs upp av tanken att den enskilde själv har en möjlighet att skaffa sig kunskap om vad lagen ställer för krav på en viss verksamhet och därför bör bära ansvaret för förluster till följd av en ovilja eller oförmåga att anpassa sin verksamhet till dessa krav. Även om lagenlighetsprincipen innebär att den enskilde i princip är tvungen att underkasta sig inskränkningar som vidtas med stöd av bestämmelser som var i kraft när verksamheten påbörjades måste hänsyn tas till vad den enskilde, utifrån gällande bestämmelser, med fog kunnat förvänta sig i fråga om att få bedriva sin verksamhet oinskränkt. Om en åtgärd, som visserligen stödjer sig på bestämmelser som var i kraft när verksamheten påbörjades, är av sådant slag att det 1997/98:45 del 1 s. 206 f. detta se avsnitt 4.2.2. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? inte framstår som rimligt att kräva att den enskilde skulle ha förutsett denna och frivilligt anpassat sin verksamhet därefter, bör åtgärden inte vidtas om den medför orimligt betungande ekonomiska konsekvenser för den enskilde. I stället bör andra åtgärder övervägas. Även om lagenlighetsprincipens tillämpningsområde är vidsträckt på grund av många allmänt hållna bestämmelser i framförallt , sätter proportionalitetsprincipen och principen om den enskildes legitima förväntningar således en gräns för vad som kan krävas av den enskilde med stöd av denna princip. -Bestämmelserna om ersättning vid inskränkningar till följd av beslut om områdesskydd i 7 kap. överensstämmer med rådande principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Bestämmelserna bör därför behållas oförändrade. I 7 kap. finns bestämmelserna om områdesskydd som möjliggör inrättandet av skyddsområden för ett antal olika syften. Bestämmelserna har behandlats olika ur ersättningshänseende. I detta avsnitt har vi tittat närmare på vad som har motiverat denna skillnad och hur väl ersättningsrätten stämmer överens med de principer som diskuterats i föregående kapitel. Hur lagstiftaren har värderat bevarandeintressen kontra skyddsintressen kommer till tydligt uttryck i bestämmelser om områdesskydd genom den åtskillnad i ersättningshänseende som görs mellan naturreservat och miljöskyddsområde. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? Bestämmelserna om naturreservat har sitt ursprung i naturvårdslagen medan bestämmelserna om miljöskyddsområde hade sina föregångare i miljöskyddslagen. Vid rådighetsinskränkningar som vidtas för att inrätta eller bevara ett naturreservat enligt 7 kap. 5 och 6 §§ finns en möjlighet för den enskilde att kräva ersättning enligt 31 kap. 4 § första stycket 2. Någon liknande rätt till ersättning finns inte vid inrättandet eller bevarandet av ett miljöskyddsområde enligt 7 kap. 19 och 20 §§. Syftet med ett naturreservat ska enligt 7 kap. 4 § vara att bevara biologisk mångfald, vårda och bevara värdefulla naturmiljöer eller att tillgodose behov av områden för friluftslivet. Uttrycket vårda och bevara värdefulla naturmiljöer motsvarar det i 7 § naturvårdslagen använda uttrycket att området särskilt skyddas eller vårdas på grund av sin betydelse för kännedomen om landets natur, sin skönhet eller eljest märkliga beskaffenhet. Exempelvis kan behovet av att bevara landskapsbilden och geologiskt intressanta formationer tillgodoses genom bildandet av naturreservat.9 De åtgärder som kan bli aktuella att vidta med stöd av 7 kap. 5 och 6 §§ är i första hand förebyggande åtgärder såsom förbud mot bebyggelse, skogsavverkning, tillträde under vissa perioder m.m. Syftet med ett miljöskyddsområde är att skydda ett område där särskilda åtgärder krävs på grund av att det är utsatt för föroreningar eller på annat sätt innebär att en miljökvalitetsnorm inte följs. Det kan t.ex. handla om att komma tillrätta med utsläpp som orsakar övergödning i ett vattenområde.10 De åtgärder som kan bli aktuella att vidta med stöd av 7 kap. 20 § är i första hand sådana som behövs för att komma tillrätta med de skadliga verksamheter som orsakar föroreningarna. Principen om att förorenaren betalar gör sig således starkt gällande beträffande miljöskyddsområden men inte avseende naturreservat, vilket motiverar skillnaden i ersättningshänseende. 1997/98:45 del 2 s. 71. del 2 s. 92. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? 6.2.3Övriga områdesskydd av bevarandekaraktär Utöver bestämmelserna om naturreservat innehåller 7 kap. ett antal ytterligare möjligheter att besluta om områdesskydd och rådighetsinskränkningar inom dessa områden. Av dessa är bestämmelserna om nationalpark, kulturreservat, naturminne, biotopskyddsområde, djur- och växtskyddsområde, strandskyddsområde och särskilt skyddade områden enligt 27 § av bevarandekaraktär. De åtgärder som kan komma i fråga syftar i första hand till att bevara en befintlig miljö och inte till att komma tillrätta med föroreningsproblem och miljöfarlig verksamhet. En rätt till ersättning är knuten till vissa fall av rådighetsinskränkningar på grund av bestämmelserna om nationalpark, kulturreservat, biotopskyddsområde, och bestämmelserna i 27 § om särskilt skyddade områden, 31 kap 4 § första stycket 2–4 och 6. Vid rådighetsinskränkningar på grund av bestämmelserna om naturminne, djur- och växtskyddsområde och strandskyddsområde finns dock ingen rätt till ersättning. Att någon rätt till ersättning inte har knutits till bestämmelserna om naturminne och djur- och växtskyddsområde bör i första hand bero på att de åtgärder som kan vidtas med stöd av dessa bestämmelser är tänkta att vara mer begränsade.11 Beträffande djur- och växtskyddsområde uttalades då bestämmelsens motsvarighet infördes i naturvårdslagen att skyddsföreskrifterna inte får vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras.12 Regeringen anförde i miljöbalkspropositionen att om det fordras ett längre gående skydd för djur- och växtlivet måste andra och mer ingripande skyddsformer väljas, t.ex. naturreservat, för att samtliga intressen ska komma fram och kunna vägas mot varandra.13 Detsamma gäller naturminnen.14 Det är alltså för tillämparen fråga om att använda sig av det områdesskydd som bäst tillvaratar både det skyddsvärda intresset och motstående intressen. Valet av bemyndigande är en del av den proportionalitetsbedömning som alltid ska göras när en rådighetsinskränkande åtgärd vidtas och som beträffande områdesskydden särskilt framgår av 7 kap. 25 § . Strandskyddsbestämmelserna skiljer sig från övriga områdesskydd på så sätt att det här är fråga om förbudslagstiftning. 1997/98:45 del 1 s. 311. 1974:166 s. 118. 1997/98:45 del 2 s. 82. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? tidigare framhållits innebär rådande principer att den enskilde inte ska vara berättigad till någon ersättning för att följa lagen eller för att förväntningar om ändringar i markens användning inte infrias.15 Mot bakgrund av dessa principer är det rimligt att någon ersättning inte ges vid t.ex. vägrad strandskyddsdispens. Det bör inte kunna bli fråga om att någon pågående markanvändning avsevärt försvåras genom ett sådant beslut då de näringar som typiskt sett är beroende av direkt kontakt med vattnet omfattas av undantaget från strandskyddet i 16 §. I 7 kap. 21 och 22 §§ finns bestämmelser om vattenskyddsområde. Dessa bestämmelser hade sina motsvarigheter i vattenlagen. Förutsättningen för områdesskydd av detta slag är att en yt- eller grundvattentillgång som utnyttjas eller kan antas komma att utnyttjas för vattentäkt behöver skyddas. Det har både före och efter tillkomst diskuterats om den rätt till ersättning som enligt 31 kap. 4 § första stycket 5 finns vid rådighetsinskränkningar avseende vattenskyddsområden utgör ett avsteg från gängse principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl.16 I skyddsföreskrifter enligt 22 § kan förbud meddelas mot exempelvis hantering av petroleumprodukter och andra kemikalier, spridning av gödsel, spridning av bekämpningsmedel, infiltration av hushållsspillvatten och kommunalt dagvatten, industriell verksamhet, transport av farligt gods, anläggande av vägar, bebyggelse, grävning, täktverksamhet, bad, båtfart och fiske.17 Syftet med bestämmelsen är således i första hand att skydda en yt- eller grundvattentillgång från förorening för att säkra landets dricksvattentillgångar, dvs. Liksom är fallet avseende skyddsföreskrifter för ett miljöskyddsområde kan skyddsföreskrifterna för ett vattenskyddsområde beröra en verksamhet som bedrivs med tillstånd. Föreskrifterna kan alltså bryta igenom ett tillstånds rättskraft och medföra inskränkningar i befintliga tillstånd även i sådana frågor som 2009/10:80 s. 168 och avsnitten 3.2 och 4.2.4 och 4.2.5. G. , Miljörättslig tidskrift 1995:2 s. 168 not 42 och SOU 2001:19 s. 107. 1997/98:45 del 2 s. 94. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? var föremål för bedömning vid tillståndsprövningen, 24 kap. 1 § . för övriga skyddsområden har inte denna räckvidd. Skillnaden beror på skillnaden i art och tyngd av de intressen som avses skyddas genom inrättandet av ett miljö- eller vattenskyddsområde jämfört med övriga områdesskydd i 7 kap. . Enbart sett till skyddsintressets styrka kan det mot denna bakgrund argumenteras för att bestämmelserna om vattenskyddsområde har mer gemensamt med bestämmelserna om miljöskyddsområde än med områdesbestämmelserna av bevarandekaraktär. Ur denna aspekt finns det alltså lite som talar för att inte behandla rådighetsinskränkningar enligt 7 kap. 22 § på samma sätt som rådighetsinskränkningar enligt 7 kap. 20 § i ersättningshänseende. Ändå finns en rätt till ersättning för den enskilde som drabbas av inskränkningar vidtagna med stöd av 7 kap. 22 § men inte för den som drabbas av åtgärder vidtagna med stöd av 7 kap. 20 §. Skälet till att man i ersättningshänseende har valt att i stället jämställa vattenskyddsområden med områdesskydd av bevarandekaraktär är att man, trots tyngden i det intresse som ska skyddas, ansett den enskilde mer skyddsvärd i dessa situationer än då åtgärder vidtas till skydd för ett miljöskyddsområde. Den främsta anledningen till detta är troligen att åtgärder enligt 7 kap. 22 §, liksom åtgärder enligt övriga områdesskyddsbestämmelser av bevarandekaraktär, i stor utsträckning vidtas i rent förebyggande syfte, dvs. utan att någon förorening konstaterats i ett vattenområde. Skyddsnivån är mycket hög, vilket ofta medför långtgående krav på verksamhetsutövare i området, och det rör sig därtill om stora arealer som ska skyddas. Det är alltså inte bara fråga om att vidta åtgärder mot verksamheter som utgör en faktisk risk utan även mot verksamheter som utgör en potentiell risk. Mot denna bakgrund är det tydligt att principen om förorenarens betalningsansvar inte alls är tillämplig då åtgärder vidtas med stöd av 7 kap. 22 §. Även om skyddsintresset är tungt vägande syftar bestämmelserna om vattenskyddsområde i första hand till att bevara ett vattenområde och inte till att begränsa en pågående miljöskada. Det framstår därför som rimligt att verksamhetsutövaren, i likhet med vad som gäller i fråga om övriga områdesskydd av bevarandekaraktär, under vissa förutsättningar har en möjlighet att begära ersättning vid åtgärder enligt 7 kap. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? 22 §, trots att någon sådan rätt inte finns vid åtgärder enligt 7 kap. 20 §. Sammanfattningsvis finns det skäl att i ersättningshänseende behandla inskränkningar till följd av beslut om inrättande av vattenskyddsområde på samma sätt som rådighetsinskränkningar till följd av beslut om inrättande av naturskyddsområde och liknande områdesskydd av bevarandekaraktär. Den rätt till ersättning som följer av 31 kap. 4 § första stycket 5 överensstämmer med rådande principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Utredningen föreslår därför ingen ändring av bestämmelsen. Hur lagstiftaren har värderat bevarandeintressen kontra skyddsintressen kommer till tydligt uttryck i bestämmelser om områdesskydd genom den åtskillnad i ersättningshänseende som görs mellan å ena sidan de områdesskydd som tidigare fanns i naturvårdslagen och å andra sidan det områdesskydd som förr reglerades i miljöskyddslagen. Det områdesskydd som före tillkomst återfanns i vattenlagen behandlas i ersättningshänseende på samma sätt som områdesskydden av bevarandekaraktär. Bestämmelserna motiveras dock av utpräglade hälsoskyddsskäl. till skyddsintresset kan det därför argumenteras för att vattenskyddsområde och miljöskyddsområde borde behandlas lika ur ersättningshänseende. Med hänsyn till att de åtgärder som kan komma ifråga enligt 7 kap. 22 § är av rent förebyggande slag och principen om förorenarens betalningsansvar därför ofta inte alls är tillämplig, framstår det ändå som rimligt att verksamhetsutövaren, under vissa förutsättningar, har en möjlighet att begära ersättning vid åtgärder enligt denna paragraf, trots att någon sådan rätt inte finns vid rådighetsinskränkningar med stöd av 7 kap. 20 § . Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? 6.3Återkallelse av tillstånd av andra skäl än verksamhetsutövarens försumlighet -Bestämmelserna i bilaga 2 om återkallelse av tillstånd av andra skäl än verksamhetsutövarens försumlighet överensstämmer med rådande principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Bestämmelserna bör därför behållas oförändrade. Utredningen har fått i uppdrag att överväga om det kan finnas undantagsfall där ersättning bör ges när ett tillstånd till en miljöfarlig verksamhet återkallas t.ex. med stöd av 24 kap. 3 § första stycket 3 . I detta avsnitt diskuteras därför frågan om en rätt till ersättning vid återkallelse av tillstånd av andra skäl än verksamhetsutövarens försumlighet och om de nuvarande reglerna om återkallelse är utformade i enlighet med de principer som diskuterats i föregående kapitel. En given utgångspunkt vid tillståndsgivning är att den enskilde verksamhetsutövaren ska kunna förlita sig på tillståndet. Detta följer inte bara av bestämmelser om tillståndets rättsverkan utan även av laglighetskravet och allmänna rättsgrundsatser om förutsebarhet och rättssäkerhet. Tillståndet ska alltså ge en viss trygghet och den tillståndshavare som följer villkoren ska normalt inte behöva frukta att det allmänna ställer ytterligare krav. Ett tillstånds rättskraft omfattar dock endast frågor som behandlas i tillståndet. I dessa frågor behöver tillståndshavaren normalt inte göra mer än vad som följer av tillståndet. Tillståndshavaren måste däremot följa hänsynsreglerna och andra bestämmelser som var tillämpliga vid tillståndsprövningen på områden som inte regleras av tillståndet. Det är således möjligt för t.ex. hälsoskydds- eller kemikaliemyndigheterna att ingripa med stöd av de allmänna hänsynsreglerna eller de särskilda reglerna om kemikalier och hälsoskydd i frågor som inte har blivit föremål för prövning av tillståndsmyndigheten. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? Så som framgår av bilaga 2 och även av genomgången i föregående kapitel finns det i ett flertal lagar bestämmelser som möjliggör återkallelse av ett meddelat tillstånd på grund av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl som inte beror på fel eller försummelse hos den enskilde. Nedan följer en sammanfattande redogörelse för dessa bestämmelser. Ett tillstånd kan återkallas med stöd av 24 kap. 3 § första stycket 3 och 4 om det till följd av verksamheten har uppkommit någon olägenhet av väsentlig betydelse som inte förutsågs när verksamheten tilläts eller om det finns en risk för att verksamheten kan medföra skada av väsentlig betydelse för hälsa eller miljö. Bestämmelsen i 24 kap. 3 § första stycket 3 hade sin motsvarighet i 23 § miljöskyddslagen och tar förmodligen uteslutande sikte på verksamheter som utgör ett hot mot miljö, hälsa eller säkerhet även om detta inte uttryckligen framgår av lagtexten.18 Enligt 20 § lagen (2010:1011) om brandfarliga och explosiva varor kan ett tillstånd återkallas om det är av väsentlig betydelse med hänsyn till brand- eller explosionsrisken samt konsekvenserna av en brand eller en explosion. Återkallelse av tillstånd kan också ske med stöd av 28 § strålskyddslagen eller 15 § lagen om kärnteknisk verksamhet på grund av synnerliga skäl. Som nämnts i avsnitt 4.3.4 måste sådana synnerliga skäl alltid vara betydande säkerhetsskäl. Ersättning lämnas inte för skador till följd av att tillståndet återkallas i något av nu nämnda fall. Ersättning lämnas däremot om en återkallelse av ett tillstånd sker på grund av synnerliga skäl med stöd av 5 § lagen om kontinentalsockeln, 6 kap. 3 § minerallagen eller 17 § lagen om vissa torvfyndigheter. Synnerliga skäl enligt dessa lagar är, som nämnts i avsnitt 4.3.5, t.ex. om en tillståndshavare utan godtagbara skäl låter bli att utvinna en fyndighet som är av stor betydelse för den allmänna försörjningssituationen eller om det finns utrikes- och försvarspolitiska skäl.19 Till att börja med ska framhållas att en återkallelse av ett tillstånd på grund av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl som inte beror på fel eller försummelse hos den enskilde endast kan komma ifråga när andra, mindre ingripande åtgärder är uteslutna. 18NJA II 1969 s. 297 och NJA II 1988 s. 308. 1988/89:92 s. 78 och 107. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? Detta framgår av förarbetena till respektive bestämmelse. Redan av detta följer att de allmänna intressen som motiverar återkallelsen måste vara av betydande vikt för att ingreppet ska få ske. Av ovanstående redogörelse är det också tydligt att ersättning endast ges i de fall då skälen för återkallelse hänför sig till risker som är betydande men inte utgör en påtaglig fara för hälsa och miljö. Ju farligare verksamhet och ju större risk desto mer krävs av den enskilde verksamhetsutövaren utan rätt till ersättning. Bestämmelserna avviker i det avseendet inte från de principer för ersättningsrätten som har diskuterats i föregående kapitel. Slutligen ska också nämnas att förarbetena till bestämmelserna framhåller vikten av att en intresseavvägning görs varje gång bestämmelserna ska tillämpas för att undvika att återkallelsen får orimliga konsekvenser i det enskilda fallet. I samband med att undantaget i tredje stycket infördes i 2 kap. 15 § regeringsformen framhölls, både i betänkandet och i propositionen, att det kan diskuteras om inte en ersättningsrätt bör finnas i vissa undantagssituationer då återkallelse sker med stöd av 24 kap. 3 § första stycket 3 . Som exempel på en sådan situation nämndes när nya forskningsrön visar att den tillståndsgivna verksamheten är farlig för den omgivande miljön på ett sätt som inte kunde förutses när tillståndet meddelades och verksamhetsutövaren har gjort stora investeringar i verksamheten i förlitan på tillståndets rättskraft.20 Här finns det anledning att titta närmare på den aspekt av proportionalitetsbedömningen som diskuterats i tidigare avsnitt och som i dessa sammanhang har ansetts ha avgörande betydelse för rätten till ersättning, nämligen vad tillståndshavaren för en åtgärds vidtagande med fog kunnat förvänta sig angående möjligheterna att fortsätta att bedriva en verksamhet på ett visst sätt. I kommentaren till 24 kap. 3 § första stycket 3 framhålls att man vid tillämpningen av bestämmelsen framför allt får beakta hur pass omfattande avsteget är från vad man räknade med när verksamheten tilläts och vilka risker avsteget för med sig, 2009/20:80 s. 170 och SOU 2008:125 s. 448. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? men självfallet också om olägenheten kan antas bestå eller förr eller senare kunna avhjälpas.21 Även i förarbetena till lagen om kärnkraftens avveckling framhölls vikten av vad tillståndshavaren för en åtgärds vidtagande med fog kunnat förvänta sig angående möjligheterna att fortsätta att bedriva verksamheten på ett visst sätt.22 Att verksamhetsutövarens legitima förväntningar i hög grad påverkat proportionalitetsbedömning i fall som dessa har påpekats tidigare.23 Frågan är då vad som ska anses vara legitima förväntningar och följaktligen i vilka situationer den enskilde ska anses särskilt skyddsvärd.