sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — När det gäller överförandekonventionen har vidare läm- nat förklaringar som innebär att det för svensk del med national i konventionens mening ska förstås även utlänningar med hemvist i verkställighetslandet (artikel 3.4) samt att påföljdsomvandling ska användas för dömda personer som på grund av sitt mentala tillstånd ansetts inte vara straffrättsligt ansvarig för brottet (artikel 9.4). Beträffande förverkandekonventionen har lämnat förkla- ringar till bl.a. artikel 2 och 6, se avsnitt 13.1.1. Vi bedömer inte att förslaget om en ny lag om internationell straffverkställighet eller att det i övrigt finns skäl som innebär att bör ändra i tidigare lämnande förklaringar och reservationer. Överväganden och förslag om genomförande av rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder 15Rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder och rambeslutet om verkställighet av utevarodomar 15.1Rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder godkände ett utkast till rambeslut om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen.1 Rådets rambeslut /909/RIF om tillämp- ning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen, antogs . Rambeslutets tid för genomförande är satt till . Rambeslutet finns bifogat som bilaga 2. Bestämmelserna i rambeslutet är avsedda att användas för att överföra verkställigheten av frihetsberövande påföljder utdömda i en medlemsstat till den medlemsstat där den sociala återanpass- ningen kan förväntas ske bäst. 2007/08:84 finns en över- siktlig redovisning av vilken lagstiftning och övrig reglering som krävs för att genomföra rambeslutet i svensk rätt. Några förslag till lagstiftning lades inte fram i det sammanhanget. 2007/08:84, bet. 2007/08:JuU23, rskr. 2007/08:221. Syftet med rambeslutet är att fastställa regler enligt vilka medlems- staterna, för att underlätta en social återanpassning av den dömda personen, ska erkänna en dom och verkställa påföljden (artikel 3). Vid bedömningen av den sociala återanpassningen bör beaktas sådana faktorer som till exempel personens anknytning till den verkställande staten, frågan om han eller hon anser den staten vara platsen för familjeband samt språkliga, kulturella, sociala eller eko- nomiska och andra band till den verkställande staten (skäl 9). Rambeslutet ska tillämpas om den dömda personen befinner sig i den utfärdande eller den verkställande staten. Rambeslutet är en- bart tillämpligt på fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd som dömts ut efter ett straffrättsligt förfarande på grund av en straffbar gärning. Om det utöver den frihetsberövande påföljden dömts ut, exempelvis böter eller förverkande, men dessa ännu inte betalats eller drivits in, ska detta inte hindra att den frihetsberövande på- följden överförs. Dessa kan i stället erkännas och verkställas i enlighet med rambeslutet om erkännande och verkställighet av bötesstraff eller rambeslutet om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande (artikel 3). Definitioner och behöriga myndigheter I artikel 1 finns en uppräkning av olika definitioner av betydelse för rambeslutet. Med dom avses ett beslut eller avgörande som fattats av en domstol i den utfärdande staten och som vunnit laga kraft och innebär att en fysisk person ådöms en påföljd. Begreppet på- följd innebär fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd som ut- döms under en begränsad eller obegränsad tid på grund av en straff- bar gärning efter ett straffrättsligt förfarande. Med utfärdande stat avses den medlemsstat där en dom meddelas och med verkställande stat den medlemsstat till vilken en dom översänds för erkännande och verkställighet. Medlemsstaterna ska till rådets generalsekretariat underrätta om vilken eller vilka myndigheter som enligt nationell lag är behöriga enligt rambeslutet när medlemsstaten är utfärdande stat eller verk- ställande stat (artikel 2). Anknytningskriterier och den dömdes samtycke I artikel 4 anges kriterier för översändande av en dom och ett intyg (ett standardformulär återges i bilaga 1 till rambeslutet) till en annan medlemsstat. Bestämmelsen ska tillämpas tillsammans med artikel 6 som reglerar i vilka fall den dömdes samtycke till över- förande är en förutsättning. Även om samtycke inte krävs ska, om den dömde personen befinner sig i den utfärdande staten, denne ges tillfälle att muntligen eller skriftligen uttrycka sin inställning. Personens uppfattning ska beaktas när frågan om överförande avgörs (artikel 6.3). Den verkställande staten är skyldig att erkänna en dom och verkställa en påföljd när den dömde är medborgare och bor i den verkställande staten (artikel 4.1 a och 6.2 a). Den dömdes samtycke krävs inte i ett sådant fall, vilket är en nyhet i förhållande till dagens regelverk. Med den stat där den dömda personen bor betyder den ort till vilken denne har anknytning genom hemvist och faktorer som familj samt sociala eller yrkesmässiga band (skäl 17). Även i fall där den dömde inte bor i den verkställande staten är den staten skyldig att erkänna en dom och verkställa en påföljd om den dömde är medborgare där och kommer att utvisas eller avvisas dit efter verkställighet av påföljden på grund av ett utvisnings- eller avvis- ningsbeslut eller ett annat beslut om avlägsnande som ingår i domen eller i ett rättsligt eller administrativt beslut eller någon annan åtgärd som vidtas till följd av domen (artikel 4.1 b och 6.2 b). Detta motsvarar den ordning som gäller . I övriga fall, dvs. när påföljden avser andra än medborgare som bor i eller ska utvisas till den verkställande staten, är den verk- ställande staten inte skyldig att verkställa påföljden, utan ska sam- tycka till översändande i varje enskilt fall (artikel 4.1 c). Dessutom kan den dömdes samtycke krävas i dessa fall. Den dömdes sam- tycke får dock inte krävas i fall där den dömda personen har flytt eller på annat sätt återvänt på grund av ett stundande straffrättsligt förfarande mot honom eller henne i den utfärdande staten eller efter en fällande dom i den utfärdande staten (artikel 6.2 c). En medlemsstat kan genom en förklaring anmäla att dess förhands- samtycke enligt artikel 4.1 c inte ska krävas i förbindelserna med andra medlemsstater som gjort samma anmälan. Detta gäller dömda personer som inte är medborgare i den verkställande staten, men som är stadigvarande och lagligen bosatta där och kommer att få behålla sitt permanenta uppehållstillstånd och/eller alla medborgare i den verkställande staten, även om de inte bor där eller ska utvisas dit (artikel 4.7). Kravet på dubbel straffbarhet dvs. att brottet som föranlett domen och påföljden i den utfärdande staten ska utgöra en straffbar gärning också i den verkställande staten, behandlas i artikel 7 och 9.1 d). Den verkställande staten får inte ställa upp ett krav på dubbel straffbarhet om den utfärdande staten anser att brottet som för- anlett domen och påföljden motsvarar något av de brott som räk- nas upp i artikel 7.1 och brottet enligt den utfärdande statens lag- stiftning kan leda till fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd av . Varje medlemsstat kan dock lämna en förklaring om att den kommer att kräva dubbel straffbarhet och att punkten 7.1 därmed inte kommer tillämpas. En sådan förklaring kan när som helst återkallas (arti- kel 7.4). För brott som inte anges i artikel 7.1 får den verkställande staten kräva dubbel straffbarhet för att verkställighet av domen ska beviljas (artikel 7.3). Den verkställande staten ska erkänna en dom som har översänts i enlighet med artikel 4 och i enlighet med förfarandet i artikel 5 och vidta nödvändiga åtgärder för verkställighet, om den behöriga myndigheten inte väljer att åberopa en vägransgrund (arti- kel 8.1). Under vissa förutsättningar kan den verkställande staten, gällande påföljdens längd eller påföljdens art, välja att anpassa på- följden så att den blir förenlig med den verkställande statens lag- stiftning. Den anpassade påföljden får dock inte i förhållande till sin art eller längd vara strängare än den påföljd som utdömts i den utfärdande staten (artikel 8.2–4). Den verkställande staten får enligt artikel 9.1 vägra att erkänna domen och verkställa påföljden, om -det intyg som skickas med domen är ofullständigt eller uppen- bart inte överensstämmer med domen och inte har komplet- terats inom en rimlig tidsfrist (punkt a samt artikel 11), -de kriterier för översändande av dom och intyg enligt artikel 4.1 inte är uppfyllda (punkt b), -verkställigheten av påföljden skulle strida mot principen ne bis in idem, dvs. att ingen ska dömas två gånger för samma gärning (punkt c), -om det brott som domen avser inte är straffbart i den verk- ställande staten och brottet inte är ett så kallat listbrott enligt artikel 7.1 alternativt att brottet utgör ett listbrott, men den verk- ställande staten har lämnat en förklaring enligt artikel 7.4 (punkt d), -verkställighet av påföljden har preskriberats enligt den verkställ- ande statens lagstiftning (punkt e) -det enligt lagen i den verkställande staten föreligger immunitet, som gör det omöjligt att verkställa påföljden (punkt f), -den dömde enligt lagen i den verkställande staten på grund av sin ålder inte kan göras straffrättsligt ansvarig för de gärningar som domen avser (punkt g), -mindre än av påföljden återstår att avtjäna när domen tas emot av den behöriga myndigheten i den verkställande staten (punkt h), -domen, under vissa förutsättningar, meddelats i personens ute- varo (punkt i),2 -den utfärdande staten inte samtycker till att den dömde åtalas, döms eller på annat sätt berövas sin frihet i den verkställande staten för något annat brott än det brott som överförandet avser och som begicks före överförandet (punkt j), -den påföljd som omfattar en åtgärd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård eller annan frihetsberövande åtgärd, inte ens med reglerna om anpassning av påföljder kan verkställas enligt rättssystemet eller hälso- och sjukvårdssystemet i den verkställande staten (punkt k), -den straffbara gärningen enligt den verkställande statens lagstift- ning anses ha begåtts helt eller till stor eller väsentlig del på dess territorium eller på en plats som kan likställas med dess terri- torium (punkt l). Denna s.k. territorialitetsklausul är endast 2 Se avsnitt 15.3 om ändrad formulering av denna punkt. avsedd att tillämpas i exceptionella undantagsfall med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet (artikel 9.2 och skäl 21). Om den verkställande staten kan överväga att delvis erkänna domen och verkställa påföljden, kan den verkställande staten i det enskilda fallet komma överens med den utfärdande staten om delvis erkän- nande och verkställighet av domen och påföljden och under vilka villkor det ska ske. Detta är dock under förutsättning att det inte leder till att påföljden blir strängare (artikel 10). Artikel 9 innehåller inte någon fullständig reglering av vilka möjligheter en verkställande stat har att avstå från att erkänna och verkställa en dom. Rambeslutet ändrar inte skyldigheten att respek- tera de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsliga principerna enligt artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen (artikel 3.4 och skäl 13). Ingenting i rambeslutet bör tolkas som ett förbud att vägra verkställa ett beslut, om det finns sakliga skäl att tro att påföljden har utdömts i syfte att straffa en person på grund- val av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning eller att dennes persons ställning kan skadas av något av dessa skäl (skäl 13). Rambeslutet hindrar inte någon medlemsstat från att tillämpa sina konstitutio- nella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier (skäl 14). Det är den utfärdande staten som kan begära att en i den staten meddelad dom erkänns och påföljden verkställs i den verkställande staten. Den verkställande staten och den dömde kan dock begära att den utfärdande staten inleder ett förfarande enligt rambeslutet, men den utfärdande staten är inte skyldig att begära att verkställig- heten överförs (artikel 4.5). Översändande får ske när den utfärdande staten, i lämpliga fall efter samråd med den verkställande staten, är förvissad om att verkställighet av påföljden i den verkställande staten skulle tjäna syftet att underlätta den dömde personens sociala återanpassning (artikel 4.2). Om den utfärdande staten beslutar att översända domen och intyget till den verkställande staten ska den behöriga myndigheten i den utfärdande staten med hjälp av ett till intyget bifogat formulär underrätta den dömde om beslutet på ett språk som denne förstår (artikel 6.4). Förfarandet inleds genom att den behöriga myndigheten i den utfärdande staten översänder domen, eller en bestyrkt kopia av den, samt intyget direkt till den behöriga myndigheten i den verkställ- ande staten. All kommunikation ska ske direkt mellan de behöriga myndigheterna i de två staterna. Den utfärdande staten kan över- sända domen och intyget endast till en medlemsstat åt gången (artikel 5). Intyget ska vara översatt till den verkställande statens officiella språk eller till något annat språk som den verkställande staten till rådet förklarat sig godta vid tillämpningen av ram- beslutet. Som huvudregel behöver inte domen vara översatt, men den verkställande staten kan lämna en förklaring att den förbehåller sig rätten att vid behov begära att domen eller väsentliga delar av den ska åtföljas av en översättning (artikel 23). När den behöriga myndigheten i den verkställande staten har tagit emot domen och intyget ska den och, som huvudregel, senast besluta om den ska er- känna domen och verkställa påföljden. Vidare ska den utfärdande staten underrättas om ett eventuellt beslut att anpassa påföljden (artikel 12). Om den utfärdande staten har begärt det ska den verk- ställande staten dessutom underrätta den utfärdande staten om tillämpliga bestämmelser i den verkställande staten om förtida eller villkorlig frigivning. Den utfärdande staten kan därefter samtycka till tillämpningen av dessa bestämmelser eller återkalla intyget (arti- kel 17.3). Så länge verkställigheten i den verkställande staten inte påbörjats får den utfärdande staten återkalla intyget och ska då uppge skälen till detta (artikel 13). I fall där den dömde befinner sig i den verkställande staten får den utfärdande staten, innan den översänder domen och intyget eller i samband med översändandet, begära att den verkställande staten provisoriskt frihetsberövar den dömde i avvaktan på beslut om erkännande av domen och verkställighet av påföljden (artikel 14). Så snart den verkställande staten har fattat beslut att erkänna domen och verkställa påföljden ska den dömde, om han eller hon befinner sig i den utfärdande staten, överföras till den verkställande staten. Det ska ske som de båda medlemsstaterna kan enas om, dock senast från beslutet. Vid oförutsedda omständigheter som omöjliggör ett överförande inom fristen kan överförandet skjutas upp tills hindret har upphört (arti- kel 15). I artikel 20 finns bestämmelser om skyldighet för den behöriga myndigheten i den utfärdande staten att i vissa fall informera den behöriga myndigheten i den verkställande staten. Det kan vara fråga om beslut som innebär att påföljden kan verk- ställas. I artikel 21 finns bestämmelser om skyldighet för den be- höriga myndigheten i den verkställande staten att, i vissa fall, infor- mera den behöriga myndigheten i den utfärdande staten. Det kan exempelvis vara fråga om beslut att med tillämpning av någon väg- ransgrund inte erkänna domen samt skälen för detta, att den dömda personen rymt från fängelset eller när verkställigheten har fullföljts. När den verkställande staten erkänt domen och beslutat att straff- verkställigheten ska överföras, och den dömde, i förekommande fall, överförts till den verkställande staten, påbörjas verkställigheten där. Verkställigheten av en påföljd ska regleras enligt lagen i den verkställande staten. Myndigheterna i den verkställande staten ska, som huvudregel, ha behörighet att besluta om genomförandet av verkställigheten och att fastställa alla åtgärder i samband därmed, inklusive grunderna för förtida eller villkorlig frigivning. Den verk- ställande staten har dock möjlighet att ta hänsyn till den utfärdande statens bestämmelser om villkorlig frigivning (artikel 17). I artikel 18 regleras den s.k. specialitetsprincipen. Principen skyddar – i de fall den dömde inte samtycker till överförandet – mot frihetsberövande, åtal eller straff i den verkställande staten för andra brott som begåtts före överförandet än de brott som över- förandet avser. För att den som överförts ska kunna åtalas för andra brott som begåtts före överförandet krävs som regel medgivande från den utfärdande staten eller att den dömde uttryckligen för- klarar sig avstå från specialitetsprincipens skydd. Skyddet gäller inte om den dömde haft möjlighet att lämna den verkställande staten men inte gjort det eller om den dömde efter frigiv- ningen återvänt till den verkställande staten efter att ha lämnat landet. Både den utfärdande och den verkställande staten har rätt att besluta om nåd eller amnesti. Däremot är det endast den utfärd- ande staten som får ompröva den dom varigenom den påföljd som ska verkställas utdömdes (artikel 19). Om den utfärdande staten enligt artikel 20 informerar den verkställande staten om ett beslut eller en åtgärd som innebär att påföljden kan verkställas, ska den verkställande staten upphöra med verkställigheten. Vidare återgår rätten att verkställa påföljden till den utfärdande staten om den dömde rymmer från fängelset (artikel 22 och 21 h). I de fall det, efter det att intyget och domen översänts till den verkställande staten, visar sig i praktiken omöjligt att verkställa påföljden i den verkställande staten därför att den dömde inte kan påträffas på dess territorium, är den staten inte skyldig att verk- ställa straffet (artikel 21 b). Den verkställande staten ska stå för kostnader som ett över- förande av straffverkställigheten innebär. Detta gäller dock inte kostnaderna för överförandet av den dömda personen till den verk- ställande staten och sådana kostnader som uteslutande uppkommer på den utfärdande statens territorium (artikel 24). Överförande av straffverkställighet till följd av en europeisk arresteringsorder Rambeslutet ska även i tillämpliga delar användas vid överförande av straffverkställighet till följd av en föregående europeisk arre- steringsorder i de fall det kan bli aktuellt. Bestämmelserna i detta rambeslut ska tillämpas i den utsträckning som de är förenliga med och inte inverkar på bestämmelserna i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (artikel 25). Rambeslutet ska i princip ersätta alla andra konventioner och andra överenskommelser som tillämpas mellan medlemsstaterna. Med- lemsstaterna får dock fortsätta tillämpa de bilaterala eller multilate- rala avtal eller överenskommelser, i den mån det gör det möjligt att fördjupa eller vidga rambeslutets målsättningar och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta förfarandena för verkställighet av påföljder. Medlemsstaterna ska underrätta rådet och kommis- sionen om sådana avtal samt eventuella nya avtal eller överenskom- melser (artikel 26). 15.2Genomförandet i andra medlemsstater Det är tolv medlemsstater som har genomfört rambeslutet. I övriga medlemsstater pågår arbetet med genomförandet och flera stater kommer att ha genomfört rambeslutet . De länder som genomfört rambeslutet är , , , , , , , , , , och . Av de länder som genomfört rambeslutet har , och lämnat förklaring enligt artikel 7.4 om att ett krav på dubbel straffbarhet ska gälla fullt ut, dvs. även för sådana gärningar som anges i listan i artikel 7.1. Även har framfört att en sådan förklaring ska lämnas. har lämnat en för- om utvidgat tvingande samarbetsområde enligt artikel 4.7. 15.3Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar godkände ett utkast till ram- beslut om verkställighet av utevarodomar.3 Rådets rambeslut /299/RIF om ändring av rambesluten /584/RIF, 2005/214/RIF, 2006/783/RIF, 2008/909/RIF och 2008/947/RIF och om stärkande av medborgarnas processuella rättigheter och främjande av tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande på ett avgörande när den berörda personen inte var personligen närvarande vid förhandlingen, antogs . Ram- beslutets genomförande tid är satt till . Rambeslutet finns bifogat som bilaga 4. Rambeslutet omfattar regeländringar i fem andra rambeslut: rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, rambeslutet om erkännande och verkställighet av bötesstraff, rambeslutet om er- kännande och verkställighet av beslut om förverkande, rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder och rambeslutet om erkännande och verkställighet av frivårds- påföljder. Alla dessa rambeslut innehåller regler om när en fram- ställning kan avslås i de fall en dom eller ett beslut fattats i en persons utevaro från de förhandlingar som föregick domen eller beslutet. Avslagsmöjligheterna ser olika ut i rambesluten och syftet 2008/09:20, bet. 2008/09:JuU9, rskr. 2008/09:31. med detta rambeslut är att åstadkomma en så likartad reglering som möjligt. Detta i syfte att stärka rättssäkerheten för den enskilde och för att förenkla det rättsliga samarbetet inom unionen. 2008/09:20 finns en översiktlig redovisning av vilken lagstiftning och övrig reglering som krävs för att genomföra ram- beslutet i svensk rätt. Några förslag till lagstiftning lades dock inte fram i det sammanhanget. I vårt uppdrag ingår att ta fram förslag på hur genomförande av rambeslutet ska ske när det gäller änd- ringarna i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihets- berövande påföljder och rambeslutet om erkännande och verk- ställighet av frivårdspåföljder. I övriga delar har förslag om genom- förande lämnats i en departementspromemoria.4 I rambeslutet används inte termen utevarodom. Anledningen är att innebörden av detta begrepp ser olika ut i medlemsstaterna och en dom som en stat anser vara en utevarodom kan av en annan stat bedömas på annat sätt. I rambeslutet används därför i stället texten personen ifråga inte var personligen närvarande vid den förhand- ling som resulterade i den dom eller det beslut som är föremål för verkställighet. När begreppet utevarodom används i detta betänk- ande ska det förstås på det sätt som angetts (jfr prop. 2008/09:20 s. 10). Genom artikel 5 ändras bestämmelser om utevarodom i ram- beslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder och genom artikel 6 ändras motsvarande bestämmelser i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frivårdspåföljder. Ändringarna omfattar såväl de materiella reglerna i respektive ram- beslut som relevanta delar i de intyg som bifogas rambesluten och som utgör de formulär som ska användas när en medlemsstat begär att en annan stat ska verkställa en dom eller ett beslut. Utgångspunkten är att verkställighet av en utevarodom får vägras om inte den utfärdande staten i intyget kan försäkra att någon av de omständigheter eller villkor som räknas upp i artiklarna är upp- fyllda. Villkoren är alternativa, dvs. det räcker att ett av dessa för- säkras för att den verkställande staten inte ska kunna avslå en fram- ställning om verkställighet på denna grund (skäl 6). 4 Ds 2012:53. inte beslutas på grund av att det är en utevarodom om den ut- färdande staten kan intyga att den person som berörs: