sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — Genom en skriv- ning i 8 kap. 11 § första stycket görs dock 8 kap. tillämpligt på icke ringa tillgrepp av sådana naturprodukter som anges i 12 kap 2 § andra stycket (se t.ex. NJA 1986 s. 637) och tillgrepp av naturpro- dukter som är beredda till bruk. Sådana tillgrepp kan alltså, bero- ende på omständigheterna i det enskilda fallet, bedömas som stöld, grov stöld, egenmäktigt förfarande eller självtäkt. Vad som gäller för tillgrepp i skog och mark av sådant som inte nämns i 12 kap. 2 § andra stycket, t.ex. bär eller svamp, anges där- emot inte. En motsatsvis tolkning av 8 kap. 11 § första stycket och 12 kap. 2 § andra stycket BrB ger dock vid handen att tillgrepp av sådana naturprodukter varken ska bestraffas som tillgrepp enligt 8 kap. eller som åverkan (se Lagrådets yttrande i prop. 1962:10, del B, s. 446). Av rättsfallet NJA 1986 s. 637 framgår emellertid att det inte är straffritt att ta hur mycket som helst av en naturprodukt som inte anges i 12 kap. 2 §. I det fallet dömdes en man för stöld för att ha tillgripit stora mängder vitlav till ett betydande ekono- miskt värde. Det finns även andra straffbestämmelser som begränsar alle- mansrätten men som i första hand har andra skyddsintressen än enskilds egendom. Som exempel kan nämnas lagstiftningen som syftar till att bevara skyddade arter eller miljön som helhet. I 29 kap. MB finns straffbestämmelser som reglerar bl.a. miljöbrott (1 §), områdesskyddsbrott (2 §), artskyddsbrott (2 b §) och ned- skräpning (7 och 7 a §§) och olika brott mot meddelade föreskrif- ter. Förbud mot att färdas över annans mark Rätten att färdas över annans mark begränsas i huvudsak av bestämmelsen om tagande av olovlig väg i 12 kap. 4 § BrB. Där straffbeläggs förfarandet att ta olovlig väg över tomt eller plante- ring eller över annan äga, som kan skadas av förfarandet. Straffet är böter. Att ta olovlig väg över tomt eller plantering är straffbart oavsett om någon skada uppkommer eller inte. Att ta olovlig väg över annan äga är däremot endast straffbart om det finns risk för skada. Straffbestämmelsen är alltså delvis konstruerad som ett farebrott. Brott som rör fast egendom Det krävs inte att någon skada faktiskt har uppstått (SOU 1940:20 s. 81). Har det uppkommit skada kan i stället bestämmelserna om skadegörelse tillämpas. Genom uttrycket olovlig väg i 12 kap. 4 § BrB markeras att det för straffansvar krävs att gärningen medför intrång i någon annans rätt till marken. De fall där det finns samtycke eller en rätt som har stöd i författning eller avtal att färdas på marken i fråga omfattas inte av det straffbara området. Med tomt avses detsamma som i allmänt språkbruk. Med plan- tering avses ett tämligen intensivt brukat, inte alltför vidsträckt område, t.ex. en trädgård eller parkanläggning. Bestämmelsen om tagande av olovlig väg innebär att vissa förfa- randen som varken innebär någon förmögenhetsförlust eller skada för markägaren, och som inte heller innebär att besittningen till fastigheten rubbas (annat än ytterst tillfälligt), ändå kan vara straff- bara. Med att ta väg menas att man färdas där det inte finns någon väg eller gångstig. Det kan innebära att man åker, rider eller går över ett område som inte utgör väg. Att köra bil på en gångstig eller gång- väg är att överskrida vägens gränser och förfarandet faller därmed under straffbestämmelsen. Motortrafik anses dock överhuvudtaget inte ingå i allemansrät- ten. Körning i terräng med motordrivet fordon förbjuds också i terrängkörningslagen (1975:1313) och på enskild väg i trafikför- ordningen (1998:1276). Genom 1 § terrängkörningslagen förbjuds körning i terräng med motordrivet fordon för annat ändamål än jordbruk eller skogsbruk bl.a. på barmark. Lagen har naturen som sitt primära skyddsintresse och förbudet mot terrängkörning gäller även mot markägaren. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbudet döms till böter. Ägaren till en enskild väg kan förbjuda trafik med motordrivna fordon eller ett visst eller vissa slag av sådana fordon på vägen, oav- sett om trafiken medför skaderisk eller inte. Förbudet ska utmärkas med vägmärke eller på annat tydligt sätt. Överträdelse bestraffas med böter enligt 10 kap. 10 § och 14 kap. 3 § trafikförordningen. Att vistas på annans mark kan också vara straffbart som hem- fridsbrott enligt 4 kap. 6 § BrB, om det innebär att man olovligen intränger eller kvarstannar i någons bostad, till vilken även gård räknas. Brott som rör fast egendom 11.5Finns det skäl att behålla särregleringen för fast egendom? Utredningens förslag: Särregleringen för förmögenhetsbrott som riktar sig mot fast egendom ska, med undantag för de straff- bestämmelser som indirekt reglerar allemansrätten, tas bort. Skälen för utredningens förslag: Bland bestämmelserna om för- mögenhetsbrott finns det fortfarande några särskilda bestämmelser som rör fast egendom. Som tidigare redovisats fyller en del av dessa en viktig funktion genom att de sätter gränser för den grundlags- skyddade allemansrätten. Det gäller bestämmelsen om åverkan i 12 kap. 2 § andra stycket BrB och den hänvisning till detta lagrum som finns i 8 kap. 11 § första stycket BrB samt bestämmelsen om tagande av olovlig väg i 12 kap. 4 § BrB. Gränserna för allemans- rätten har inte reglerats på annat sätt än att de anses kunna utläsas motsatsvis av innehållet i och placeringen av dessa straffbestäm- melser. Det förbud mot mer ingripande besittningsintrång, exempelvis fysiska ingrepp i marken, som finns i 8 kap. 11 § andra stycket BrB fyller inte samma funktion. Uppräkningen av förbjudna åtgärder syftar till att ange vilken grad av besittningskränkning som krävs för att förfarandet ska vara straffbart som egenmäktigt förfarande. Det är inte fråga om att undanta några särskilda åtgärder från det straffbara området. Sådana åtgärder som räknas upp i bestämmelsen kan också ut- göra skadegörelse eller hemfridsbrott, beroende på omständighe- terna i det enskilda fallet. Som utvecklas närmare i avsnitt 11.7.2. är straffbestämmelsen om egenmäktigt förfarande utformad så att den skulle träffa sådana förfaranden som räknas upp i 8 kap. 11 § andra stycket även utan någon särskild hänvisning. I finns även andra bestämmelser som särskilt anger att brott som rör fast egendom ska bedömas på samma sätt som motsvarande brott som rör lös egendom. Exempel på detta är olov- ligt brukande av fastighet (10 kap 7 § andra stycket BrB) och ska- degörelse (12 kap. 1 § BrB). Den lagtekniska lösningen med sär- skilda straffbestämmelser för fast egendom är emellertid inte kon- sekvent genomförd i . Som exempel kan nämnas att straffansvaret för förskingring (10 kap. 1 § BrB) anses omfatta även fastighetsförhållanden utan att detta framgår av lagtexten. Brott som rör fast egendom Särregleringen i av vissa brott som rör fast egen- dom medför att systematiken blir svåröverskådlig, vilket riskerar att leda till att några straffbestämmelser sällan används. Därmed mister de sitt värde som normerande. Den ålderdomliga utform- ningen av lagtexten i vissa av bestämmelserna, bl.a. de kasuistiska inslagen, gör också bestämmelserna svårtillgängliga. Med undantag för de bestämmelser genom vilka allemansrätten indirekt regleras, finns det inte några bärande skäl för att behålla särregleringen av brott som rör fast egendom. Utgångspunkten bör därför vara att särregleringen bör upphävas och att regleringen i så stor utsträck- ning som möjligt bör föras samman med motsvarande bestämmel- ser för lös egendom. När dessa bestämmelser övervägs bör, på grund av det nära sambandet, först övervägas om det finns skäl att ändra de straffbestämmelser som har direkt anknytning till alle- mansrätten. 11.6Bestämmelser med anknytning till allemansrätten 11.6.1De straffrättsliga gränserna för allemansrätten Utredningens bedömning: Det är inte möjligt att i detta sam- manhang föreslå några egentliga förändringar av de straffbe- stämmelser som indirekt reglerar allemansrätten. Skälen för utredningens bedömning: Det ekonomiska intresset av att skydda markägarens rätt till naturprodukter är inte detsamma som . Vid införandet av lag var exempelvis eldning med ved det vanligaste uppvärmningssättet. Naturproduk- ter som träd, ris och grenar hade då ett saluvärde och kunde vara en viktig inkomstkälla för markägaren. finns det naturpro- dukter som det enligt sedvanerätt anses stå var och en fritt att ta och som kan ha ett saluvärde som är betydande. De sam- hällsförändringar och den teknikutveckling som skett från 1800- talets mitt har på ett väsentligt sätt ändrat förutsättningarna för allemansrätten. Som exempel kan nämnas att den ökade efterfrågan på vilda bär och möjligheterna att industrialisera bärplockning och försäljning har skapat en ny naturindustri som markägaren i princip inte råder över. Brott som rör fast egendom Bristen på närmare reglering av hur allemansrätten får utnyttjas ger från tid till annan upphov till allmän debatt. En viktig fråga i det sammanhanget är just frågan om, och i så fall i vilken utsträckning, allemansrätten bör få utnyttjas kommersiellt. En fråga som delvis hänger samman med denna är det s.k. invasionsproblemet. Med detta åsyftas vad som gäller när en grupp människors kollektiva utnyttjande av allemansrätten – kommersiellt eller icke kommer- siellt – ger upphov till skador. uttalade i det tidigare nämnda s.k. forsrän- ningsmålet (NJA 1996 s. 495) att allemansrätten kan utövas av ett flertal personer tillsammans, under förutsättning att varje person håller sig inom ramen för allemansrätten. fram- höll också att om ett sådant kollektivt utnyttjande skulle innebära påtaglig skada eller olägenhet kan det medföra att allemansrätten inte längre får utnyttjas på det sättet. Något hinder mot att alle- mansrätten utnyttjas kommersiellt ansågs emellertid inte finnas. Tvärtom ansåg domstolen att ett kommersiellt utnyttjande kan bidra till att göra avlägsen eller på annat sätt svårtillgänglig natur tillgänglig för enskilda. Av Högsta domstolens uttalande kan slutsatsen dras att det inte finns något principiellt hinder mot att utnyttja allemans- rätten för kommersiella syften. Däremot är vissa beteenden som ofta förknippas med kommersiellt utnyttjande av allemansrätten straffrättsligt reglerade. Den som har orsakat skada på mark kan straffas för skadegö- relse enligt 12 kap. 1 § BrB. Nedskräpning straffbeläggs i 29 kap. 7 och 7 a §§ . Regleringen i kan också läggas till grund för att förbjuda den som organiserat viss verksamhet att fortsätta med denna om påfrestningen på miljön blir för stor. I många fall är de beteenden som upplevs som problem när det gäller allemansrätten alltså redan straffbara. Dessutom finns det vissa möjligheter att ingripa genom förbud mot skadliga eller störande beteenden. De problem som ett eventuellt överutnyttjande av allemansrät- ten ger upphov till är knappast av den arten att nya straffbestäm- melser bör införas. De bör i första hand lösas genom att förfaran- dena beivras med hjälp av befintliga bestämmelser. Det ingår inte heller i utredningens uppdrag att behandla alle- mansrätten som sådan. Allemansrätten är en komplicerad fråga där ekonomiska intressen, miljöintressen och andra intressen kan stå mot varandra. Som framgått är det dock inte möjligt att helt lämna Brott som rör fast egendom allemansrätten åt sidan, då dess gränser ytterst sätts av strafflag- stiftningen. Eftersom allemansrätten i allt väsentligt är oreglerad kan en ändrad straffrättslig reglering få effekter som är svåra att överblicka. Med tanke på att allemansrätten är djupt förankrad i svensk rättstradition, som dess gränser egentligen aldrig har fastställts och dessutom sägs variera över landet, har utred- ningen valt att avstå från att i detta sammanhang åstadkomma någon ändring av skyddet för fast egendom såvitt gäller naturpro- dukter som vem som helst får ta. Utredningen vill dock framhålla att det i längden inte framstår som rimligt att behålla det nuvarande sättet att indirekt reglera allemansrätten, särskilt mot bakgrund av att den nuvarande bestämmelsen om åverkan speglar behoven av straffrättslig reglering i äldre tiders samhälle. Eftersom utredningen inte anser det möjligt att i detta samman- hang föreslå några egentliga förändringar av de straffbestämmelser som indirekt reglerar allemansrätten, framstår en modernisering av nuvarande bestämmelser med inriktning på att de i princip ska täcka samma område som som det enda möjliga. 11.6.2Straffbestämmelserna som knyter an till allemansrätten görs mera lättillämpade Utredningens förslag: Bestämmelsen om åverkan i form av till- grepp av vissa naturprodukter bryts ut till en särskild paragraf, med samma straffskala och åtalsbestämmelser som . Skälen för utredningens förslag En separat bestämmelse om åverkan i skog och mark Den nuvarande bestämmelsen om åverkan utgör ett särskilt stycke i bestämmelsen om skadegörelse som är ringa. Den bestämmelsen innehåller därmed en särreglering som har tydliga beröringspunkter med tillgreppsbrotten. Som ett led i att renodla och tydliggöra reg- leringen av förmögenhetsbrott som riktar sig mot fast egendom bör denna särreglering brytas ut till en egen paragraf med brotts- benämningen åverkan. Inga förändringar i sak bör göras och straf- fet bör alltjämt vara enbart böter. Brott som rör fast egendom Om man bryter ut innehållet i den nuvarande bestämmelsen i 12 kap. 2 § andra stycket till en särskild paragraf får man kvar en renodlad bestämmelse om skadegörelse som är ringa. Regleringen av skadegörelse får därigenom samma utformning som övriga cen- trala förmögenhetsbrott. Frågan om det är motiverat med den skillnad i straffskalor som finns mellan å ena sidan brotten i 12 kap. BrB och å andra sidan övriga förmögenhetsbrott behandlas i av- snitt 13.4. Frågan om hur de ringa förmögenhetsbrotten bör benämnas behandlas i avsnitt 12.4. Tagande av olovlig väg Bestämmelsen om tagande av olovlig väg bör moderniseras, med sikte på att egendomsskyddet ska stärkas. Det ålderdomliga rekvi- sitet annan äga kan lämpligen bytas mot annat område. Skade- rekvisitet bör också tydligare kopplas till det brottsliga förfarandet. Bedömningen av om det aktuella området är sådant att det riskerar att skadas av förfarandet bör göras främst med utgångspunkt i områdets känslighet, färdsättet och den totala skadan. Frågan om det finns skäl att ändra straffskalan för brottet behandlas i avsnitt 13.6.3. Tagande av olovlig väg och åverkan som endast förnärmar enskilds rätt, får åtalas av åklagare endast om åtal av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt. Utgångspunkten är att sådana brott, när de endast berör enskild, inte är av så stort allmänintresse att de i nor- malfallet bör föranleda åtal. Denna reglering bör inte förändras. Det sagda bör också gälla för ringa fall av skadegörelse. Brott som rör fast egendom 11.7Övriga straffbestämmelser om brott mot lös och fast egendom integreras Som tidigare nämnts regleras vissa besittningsintrång i fastighet i 8 kap. 11 § BrB. Detta gäller bl.a. den som olovligen anbringar eller bryter stängsel eller gräver eller plöjer. Denna lagtekniska lösning är resultatet av att de straffrättsliga reglerna om fastighetsförhål- landen successivt har renodlats och införts i samma kapitel som motsvarande bestämmelser om brott som rör lös egendom. Straff- rättskommitténs tanke om att likställa brott som rör fast egendom med motsvarande brott som rör lös egendom genomfördes dock inte fullt ut. Förslaget att sammanlägga reglerna mötte kritik i Lagrådet som ansåg att inte heller reglerna om egenmäktigt förfa- rande utan vidare var tillämpliga i fråga om naturalster (naturalster ansågs tidigare inte kunna utgöra stöldobjekt) och i stället föreslog att även reglerna om besittningsintrång i fastighetsförhållanden skulle regleras i samma bestämmelse som tillgrepp i skog och mark (prop. 1962:10, del B, s. 446 f.). Egenmäktigt förfarande och självtäkt Bestämmelsen i 8 kap. 11 § andra stycket BrB om besittningsin- trång i fastighet hänvisar till bestämmelserna om egenmäktigt för- farande och självtäkt. Uppräkningen i 8 kap. 11 § BrB av åtgärder som kan utgöra egenmäktigt förfarande eller självtäkt syftade, lik- som den äldre motsvarigheten till bestämmelsen (se SOU 1940:20 s. 123 f.), till att ge riktlinjer för hur regleringen skulle förhålla sig till ansvaret för åverkan och till att klargöra att bestämmelsen skulle ta sikte på verkliga besittningsintrång. Ansvar för egenmäktigt förfarande kan aktualiseras vid tillgrepp och besittningsrubbningar av varierande slag, för vilka det inte finns någon annan tillämplig bestämmelse. Besittningsrubbningar bestraffas som självtäkt om gärningsmannen för gärningen hade rätt till besittningen. Brottet består då i att gär- ningsmannen själv verkställt besittningsövergången, i stället för att vända sig till behörig myndighet. Brott som rör fast egendom SOU 2013:85 När bestämmelsen om egenmäktigt förfarande infördes före- slogs att den även skulle innefatta självtäktsfallen (SOU 1940:20 s. 13 och 114 f. och prop. 1942:4 s. 15 och 89 f.) På förslag av Första lagutskottet bröts emellertid självtäkt ut till ett särskilt brott (utl. 1942:18 s. 28). Frågan om bestämmelsen om egenmäktigt förfarande borde omfatta även självtäkt diskuterades också i samband med brotts- balkens tillkomst. Enligt departementschefens förslag skulle själv- täkt hänföras till brottsbeskrivningen om egenmäktigt förfarande men anses utgöra en ringa form av brottet (prop. 1962:10, del B, s. 198 f. och 353). Även det förslaget fick kritik av Lagrådet, som ansåg att självtäkt alltjämt borde regleras i en särskild paragraf (prop. 1962:4, del B, s. 447 f.), vilket också blev fallet. Den ord- ningen har bestått . Bestämmelsen om olovligt brukande reglerar, liksom 10 kap. BrB i övrigt, förfaranden som innebär missbruk av något som befinner sig i gärningsmannens egen maktsfär. Olovligt brukande av lösa saker regleras i 10 kap. 7 § första stycket BrB medan olovligt brukande av fastighet straffbeläggs i andra stycket. För straffansvar krävs beträffande lös egendom att brukandet vållar skada eller olägenhet. Det straffrättsliga skyddet är också begränsat till egendom som tillhör annan. När det gäller olovligt brukande av fastighet ska brukandet vara till men för annans rätt genom att gärningsmannen olovligen bygger, gräver, plöjer, tar upp väg, låter kreatur beta eller vidtar någon annan dylik åtgärd. För olovligt brukande av lös egendom krävdes tidigare att denna befann sig i brukarens besittning. Det kravet togs bort , eftersom man ville kunna bestraffa olovligt brukande av andras datorer (prop. 1985/86:65 s. 29 f.). När det gäller olovligt brukande av fastighet är de i paragrafens andra stycke uppräknade åtgärderna i huvudsak desamma som i bestämmelsen om egenmäktigt förfarande i fastighetsförhållanden. Bestämmelsen om olovligt brukande kan, i fråga om fastighet, bara tillämpas på den som innehar fastigheten. Det kan vara ägaren själv eller en arrendator eller annan nyttjanderättshavare. Brukandet är bara straffbart om åtgärden företas olovligen och brukandet är Brott som rör fast egendom till men för annans rätt till fastigheten. Med annans rätt avses såväl äganderätt som nyttjanderätt till egendomen (SOU 1940:20 s. 205). Med men avses både ekonomisk skada och annan olägen- het. Det praktiska tillämpningsområdet för bestämmelsen om olovligt brukande av fastighet är alltså de fall där ägaren vidtar åt- gärder som innebär olägenhet för en nyttjanderättshavare eller någon annans rätt till fastigheten och de fall där en nyttjanderätts- havare använder fastigheten på ett annat sätt än vad som överens- kommits med ägaren. Det finns inte någon grov form av olovligt brukande av fastighet. Om förfarandet, utöver de gärningar som anges i bestämmelsen, också innefattar en besittningskränkning kan det i stället bedömas som egenmäktigt förfarande (SOU 1944:69 s. 386 f.). Innebär åt- gärden att något tas från en fastighet eller att den berättigade på annat sätt går miste om egendomen eller sin rätt till denna, kan gär- ningen föranleda ansvar för förskingring eller olovligt förfogande (SOU 1940:20 s. 205 f.). För att det ska vara fråga om förskingring krävs det dock att innehavaren har anförtrotts egendomen med skyl- dighet att utge eller redovisa för den (vilket normalt är fallet när det gäller nyttjanderätt till fast egendom) och att brottet har inneburit . För olovligt förfogande krävs enbart att egendomen har kommit i gärningsmannens besittning, oavsett på vilket sätt det skett, och att förfogandet strider mot någon annans ägande- eller säkerhetsrätt till egendomen (SOU 1940:20 s. 186 f.). 11.7.2Besittningsintrång i och olovligt brukande av fastighet Utredningens förslag: Bestämmelserna om egenmäktigt förfa- rande, självtäkt och olovligt brukande i form av besittnings- intrång som avser fastighetsförhållanden förenklas. Bestämmel- serna om egenmäktigt förfarande och självtäkt ska omfatta både fast och lös egendom. Ett krav på att förfarandet ska vålla skada eller olägenhet införs för egenmäktigt förfarande som inte inne- fattar tillgrepp. Självtäkt regleras alltjämt i en särskild bestäm- melse. Brott som rör fast egendom Skälen för utredningens förslag Behovet av särskilda bestämmelser som avser fast egendom Frågan är om det fortfarande behövs särskilda straffbestämmelser för egenmäktigt förfarande, självtäkt och olovligt brukande som rör fastighetsförhållanden. Som tidigare nämnts är brotten inte frekventa. Om man jämför med samhällsförhållandena när lagstift- ningen har setts över har det också tillkommit åtskilliga regler om fastighetsförhållanden (ny jordabalk, ny fastighetsbild- ningslag, nya exekutionsrättsliga regler) som innebär att behovet av särskilda straffregler sannolikt har minskat. Samhällsförändringarna i övrigt, som exempelvis det förhållandet att det numera är väsent- ligt färre personer som ägnar sig åt jordbruk eller skogsbruk, talar också för att behovet av särskilda straffbestämmelser som rör fast egendom har minskat. I syfte att förenkla regleringen bör de särskilda reglerna om egen- mäktigt förfarande avseende fastighet föras över från 8 kap. 11 § andra stycket till 8 kap. 8 § BrB, som reglerar egenmäktigt förfa- rande i övriga fall. De besittningskränkningar avseende fast egendom som räknas upp i 8 kap. 11 § BrB utgjorde enligt förarbetena också besittnings- rubbningar (jfr SOU 1940:20 s. 123 f. och prop. 1942:4 s. 89 f.). Med att rubba annans besittning avses alltså att kränka annans besittning till egendom, oavsett vilken typ av åtgärd det är fråga om och oavsett vilket egendomsslag åtgärden riktas mot. Det är därför enligt utredningens mening inte nödvändigt att ändra handlings- rekvisitet i 8 kap. 8 § BrB för att bestämmelsen också ska omfatta otillåtna besittningskränkningar som avser fastighet. Exemplen i 8 kap. 11 § BrB på vad som kan utgöra egenmäktigt förfarande i fastighetsförhållanden bör inte heller föras över. De är en kvarleva från de kasuistiska straffbestämmelser som nuvarande reglering härstammar från. Eftersom avsikten inte är att ändra gränserna för straffansvaret bör det i stället införas något annat rekvisit som anger vilken grad av besittningskränkning som krävs för att förfa- randet ska vara straffbart. En lämplig lösning kan vara att kräva att förfarandet ska ha inneburit skada eller olägenhet, motsvarande vad som krävs för att Brott som rör fast egendom ett förfarande ska kunna utgöra olovligt brukande av fastighet. Därigenom blir det också tydligare att sådana obetydliga besitt- ningsintrång, som att tälta i annans skog enstaka nätter, inte omfattas av straffansvaret. Det kan visserligen hävdas att detta skulle innebära en viss begränsning av det straffbara området för de former av egenmäktigt förfarande som innebär en besittningsrubb- ning utan något tillgrepp, men en gärning som är så obetydlig att den inte ens vållar den drabbade någon olägenhet torde sällan kom- ma att anmälas och än mindre bli föremål för lagföring.