sou · H1B37 · 2013-02-01 00:00:00 — Proportionalitetsprincipen baseras på tanken att straff ger uttryck för och därför bör utdömas efter kriterier som baseras på ett förtjänsttänkande. Eftersom ett strängare straff ger uttryck för starkare bör ett brott med högre straffvärde tilldelas ett strängare straff än ett brott med lägre straffvärde. [---] Sammanfattningsvis kan sägas att proportionalitets- och ekvivalensprinciperna utgör utgångspunkten för straffbestämningen inom vårt nuvarande straffrättsliga system, såväl vid utformning av ny lagstiftning som vid straffmätning i domstol. Från dessa principer är det möjligt att avvika i mildrande riktning för att tillgodose intresset av humanitet och tolerans. Man kan uttrycka detta så att vårt straffrättsliga system även vilar på en humanitetsprincip som bl.a. kommer till uttryck i 30 kap. 4 § BrB, enligt vilken rätten vid valet av påföljd ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Det förekommer även avvikelser från proportionalitets- och ekvivalensprinciperna i motsatt riktning, för att tillgodose brottspreventiva intressen. Ett tydligt exempel på en sådan avvikelse är 14 Se SOU 2008:85 s. 243. Straffet för grova vapenbrott den bedömning av risk för återfall i allvarlig brottslighet som läggs till grund för prövningen av en ansökan om omvandling av fängelse på livstid. Såsom framhålls i delbetänkandet finns det knappast något objektivt sätt att mer exakt fastställa vilken straffnivå som utifrån proportionalitetsprincipen svarar mot en viss brottslig gärning. Proportionalitetsprincipen lämnar alltså utrymme för att i lagstiftningen genomföra straffskärpningar, så länge dessa kan motiveras utifrån brottslighetens förkastlighet och sker utifrån ett enhetligt synsätt så att den relativa proportionaliteten i systemet upprätthålls. Utredningens förslag: Straffmaximum för grovt vapenbrott höjs från fängelse till fängelse . Straffskalan för grovt vapenbrott delas upp. Om ett vapenbrott är grovt döms för grovt vapenbrott till fängelse i lägst och högst . Om brottet är synnerligen grovt döms till fängelse i lägst två och högst . Vid bedömande av om brottet är synnerligen grovt ska särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Utredningen har fått i uppdrag att föreslå hur det grova vapenbrottet bör förändras för att en skärpt syn på vapenbrottsligheten ska få genomslag och för att möjligheten att göra nyanserade bedömningar av grova vapenbrott ska öka. En skärpning av straffskalan eller en förändring av strukturen på bestämmelsen är tänkbara åtgärder för att nå detta mål. I uppdraget ingår att utreda om bestämmelsen om grovt vapenbrott genom straffskalan tillräckligt återspeglar brottstypens allvar. Att brottsligheten har blivit mer utbredd eller har antagit mer elakartade former anses enligt tidigare förarbeten kunna ha betydelse för lagstiftarens bedömning av vilka straffskalor som ska gälla för ett brott.15 måste proportionaliteten inom straffsystemet beaktas. 15 Se prop. 1987/88:120 s. 37. Straffet för grova vapenbrott är således främst om grovt vapenbrott på grund av samhällsutvecklingen kan anses vara för lågt värderat i förhållande till andra brott i straffvärdeshänseende som det kan finnas skäl för en skärpning av straffskalan. Det finns inga belägg för att den nu aktuella brottsligheten skulle ha blivit vanligare . Av Brås anmälningsstatistik för åren 2002–2011 (se avsnitt 2.4.1) framgår visserligen att antalet anmälda brott mot vapenlagen har ökat, men eftersom statistiken inte utgår från brottsrubriceringen går det inte att säga om anmälningarna av grova vapenbrott har ökat eller minskat i antal. Noteras kan dock att antalet anmälda brott i en redovisningskategori som torde innehålla en stor del av de grova vapenbrotten, nämligen olaga innehav av kulsprutepistol, pistol och revolver, har varit tämligen oförändrat . Enligt utredningens uppfattning är synen på det grova vapenbrottet emellertid inte helt beroende av hur just denna brottstyp har utvecklats. Om skjutvapen i ökande utsträckning kommer till användning vid annan grov brottslighet, bör även detta kunna tala för en skärpning av samhällets reaktioner på vapenbrottsligheten. Det är ur anmälningsstatistiken svårt att utläsa någon tydlig trend vad gäller användningen av skjutvapen vid anmälda fall av rån och grova rån (se avsnitt 2.4.4) samt mord, dråp och misshandel med dödlig utgång (se avsnitt 2.4.2). Däremot framgår att antalet anmälda försök till mord och försök till dråp där skjutvapen använts mer än fördubblades (se avsnitt 2.4.3). Uppgifterna bör kunna ses som en indikation på att det blivit vanligare att skjutvapen används vid detta slags brottslighet. Som det har redogjorts för tidigare (se avsnitt 2.4.2) innehåller statistiken emellertid flera felkällor, bland annat genom att den slutliga brottsrubriceringen kan vara en annan än vid anmälningstillfället och genom en ökad benägenhet att polisanmäla våldsbrott. Dessa uppgifter medger därför inte några bestämda slutsatser om de faktiska förhållandena. Den ovan diskuterade statistiken avser riket som helhet. Genom de intervjuer med poliser och analytiker inom kriminalunderrättelsetjänsten som har genomförts inom ramen för Brås uppdrag att kartlägga brottslighet och trygghet i , och (se närmare avsnitt 2.4.7) framträder en något annan bild av situationen i de tre storstäderna. I intervjuerna framkommer att polisen bedömer att skjutningar har blivit allt vanligare i de tre städerna samt att vapentillgången har ökat , särskilt i och Straffet för grova vapenbrott Utredningen bedömer att anmälningsstatistikens uppgifter om en ökning av antalet försök till mord och dråp där skjutvapen används samt polisens uppgifter om ökningen av skjutningar och skjutvapen i , och i viss mån skulle kunna tala för en skärpt syn på det grova vapenbrottet. Det måste dock också beaktas att det, som framgår av redovisningen av de straffrättsteoretiska utgångspunkterna, i straffsystemet bör råda en relativ proportionalitet mellan olika brott så att svårare brott bestraffas strängare än lindriga brott. Av tradition brukar straffbestämmelserna delas in i beteendebrott och effektbrott. Vid den senare typen av brott krävs, förutom en viss handling eller underlåtenhet, även att en viss effekt inträffar. Exempel på effektbrott är mord, misshandel och rån, medan vapenbrott, rattfylleri och förtal är beteendebrott. Lagstiftaren ser allvarligare på effektbrott än på beteendebrott, vilket avspeglar sig i straffskalorna. Straffskalan för grovt vapenbrott är fängelse lägst och högst . Exempel på straffskalor för effektbrott är: grov misshandel, fängelse lägst ett och högst , rån, fängelse lägst och högst , olaga tvång, grovt brott, fängelse lägst och högst och olaga hot, grovt brott, fängelse lägst och högst . I förhållande till straffskalorna för jämförbara effektbrott måste straffskalan för det grova vapenbrottet anses vara riktig. Jämförelsen kan dock sägas halta i ett avseende. Det bör nämligen beaktas att ett fall av olaga innehav, överlåtelse eller utlåning av vapen ses som en brottsenhet (ett vapenbrott) oavsett det antal vapen hanteringen avser. Detta innebär till exempel att innehav av ett stort antal vapen betraktas som ett brott trots att det i praktiken skulle kunna ses som flerfaldig brottslighet. Vid en jämförelse mellan straffskalor jämförs således till exempel en misshandel eller ett rån med en vapenhantering som, om indelningen i brottsenheter var en annan, skulle kunna utgöra ett mycket stort antal vapenbrott. Som utredningen konstaterar i avsnitt 2.5.3 har det förekommit domar avseende ett stort antal vapen där påföljderna närmat sig straffmaximum för det grova vapenbrottet. Mot bakgrund av den organiserade brottslighetens utveckling, med tecken bland annat på en Straffet för grova vapenbrott ökad vapenanvändning i de tre storstäderna (se avsnitt 2.4.7), kan det inte uteslutas att de riktigt straffvärda grova vapenbrotten kommer att öka i antal framöver. Det är också tänkbart att betydligt grövre brott än de kända kan komma att begås. Att straffskalan hitintills har kunnat beakta brottslighetens allvar i tillräcklig mån, hindrar alltså inte att dess begränsningar förr eller senare kommer att visa sig. Mot denna bakgrund bedömer utredningen att den nuvarande straffskalan inte ger tillräckligt utrymme för att beakta straffvärdet vid vapenbrott som rör ett stort antal vapen. Därför bör straffmaximum för det grova vapenbrottet höjas. I detta sammanhang bör även nämnas att en höjning av straffmaximum också kan antas motverka domstolarnas tendens att bestämma straffet för grova vapenbrott i närheten av straffminimum. Det högsta straffet förbehålls normalt de allra mest allvarliga gärningarna, och när straffmaximum är förhållandevis lågt är en viss försiktighet i straffmätningen förklarlig. En höjning av straffmaximum torde därför göra det mer naturligt att ta en större del av straffskalan i anspråk. Straffskalan för grovt vapenbrott sträcker sig från fängelse i lägst till högst . Det är enligt utredningens bedömning lämpligt att straffmaximum för grovt vapenbrott höjs till fängelse. Utredningen föreslår således att straffmaximum för grovt vapenbrott ska bestämmas till fängelse. 2.7.2En uppdelning av straffskalan Utredningen föreslår i avsnitt 2.7.1 att straffmaximum för grovt vapenbrott ska höjas till fängelse för att ge utrymme att tillräckligt beakta allvaret i de brott som rör innehav, överlåtelse eller utlåning av ett stort antal vapen. Det finns dock skäl att överväga om även straffbestämmelsens struktur behöver förändras för att en skärpt syn på vapenbrottsligheten ska få genomslag och för att möjligheten att göra nyanserade bedömningar av grova vapenbrott ska öka. Ett skäl till att ändra strukturen på en bestämmelse kan vara att straffmätningen sker huvudsakligen i nedre delen av straffskalan, eftersom en sådan mätning kan tyda på att försvårande omständigheter kring det enskilda brottet inte beaktas i tillräcklig utsträckning. Straffskalan för det grova vapenbrottet är fängelse i lägst och högst . Straffet för grova vapenbrott domstolsavgöranden åren 2004–2006 (se närmare avsnitt 2.5.1) framgår att det finns en stor likformighet när det gäller straffvärdebedömningen för grova vapenbrott samt att det finns en tendens att mäta ut straff som ligger på eller nära det föreskrivna minimistraffet på sex månaders fängelse. Genomgången av praxis visar även att straffmätningen för grova vapenbrott till övervägande del sker inom ramen för straffskalan för vapenbrott av normalgraden, som är fängelse i högst . Även lagföringsstatistiken ger vid handen att straffen för grovt vapenbrott till största delen bestäms inom straffskalan för brottstypens normalgrad (se avsnitt 2.5.2). Att de flesta straff bestäms vid eller nära den nedre delen av straffskalan torde till viss del kunna förklaras av att det högsta straffet enligt den svenska straffmätningstraditionen är reserverat för de allra allvarligaste brotten och att de flesta brott som begås är betydligt mindre allvarliga än dessa. När det gäller grovt vapenbrott är det dock, som framgår av praxisgenomgång, tydligt att de straff som utmäts i botten av straffskalan avser brott som begåtts under vitt skilda förhållanden. Enligt utredningens uppfattning är detta en stark indikation på att omständigheter som rör det enskilda brottet i många fall får ett alltför begränsat genomslag vid straffvärdebedömningen. Det talar för att brottets struktur bör ändras i syfte att åstadkomma en mer nyanserad straffmätning vid de grova vapenbrotten. I samma riktning talar den skärpta syn på allvarliga våldsbrott som kom till uttryck straffskärpningsreform (se avsnitt 2.2.4). De lagändringar som då genomfördes syftar bland annat till en generell höjning av straffen för gärningar som inneburit allvarliga angrepp på liv, hälsa eller trygghet till person. Detta ska i första hand åstadkommas genom förändrade straffvärdebedömningar inom ramen för befintliga straffskalor, även om skärpta straffskalor för vissa brott också ingår i reformen. I reformen ligger också att utrymmet att beakta försvårande och förmildrande omständigheter vid straffvärdebedömningen vidgas. Exempel på en sådan omständighet är om brottet utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering (se 29 kap. 2 § 6 BrB). Förutsatt att reformen får de effekter som åsyftats, kommer således straffen för de allvarliga våldsbrotten generellt att öka och en större del av straffskalorna att tas i anspråk vid straffmätningen. Som anges i avsnitt 2.7.1 anser utredningen att straffskalan för grovt vapenbrott i princip är rätt avpassad i förhållande till straffskalorna för jämförbara effektbrott, det vill säga all- Straffet för grova vapenbrott Den förändrade synen på straffvärdebedömningen av de allvarliga våldsbrotten utgör dock ett starkt argument för att eftersträva en motsvarande förändring i synen på det grova vapenbrottet. Genom en lagändring som trädde i kraft har bestämmelsen om grovt vapenbrott förtydligats på så sätt att det i paragrafen uttryckligen anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömande av om ett vapenbrott är grovt. Ändringen skedde bland annat mot bakgrund av att underrättspraxis inte är enhetlig när det gäller bedömningen av om ett vapenbrott är grovt. Den syftade till att utvidga bestämmelsens tillämpningsområde något men också till att straffvärdet för grova vapenbrott i större utsträckning ska bedömas på ett mer nyanserat sätt (se prop. 2011/12:109 s. 16 ff.). Den mest ändamålsenliga åtgärden för att skapa ytterligare utrymme för nyanserade straffvärdebedömningar är, enligt utredningens bedömning, att införa en särskild straffskala för de allvarligaste fallen av grovt vapenbrott. Med en uppdelad straffskala kan nya riktvärden för straffvärdebedömningen skapas, vilket kan antas leda till att straffmätningen sker på ett mer differentierat och enhetligt sätt. Utredningen föreslår därför att straffskalan för grovt vapenbrott, fängelse i lägst och högst , delas upp på så sätt att den övre delen förbehålls de allra allvarligaste brotten. De fall av de grova vapenbrotten som ska träffas av den strängare straffskalan bör vara sådana som – med den terminologi som användes vid uppdelningen av straffskalan för grov misshandel inom ramen straffskärpningsreform – kan sägas vara synnerligen grova. Straffskalan för de synnerligen grova fallen bör mot den bakgrunden bestämmas till fängelse i lägst två och – till följd av utredningens förslag i ovanstående avsnitt om höjning av straffmaximum – högst . Straffmaximum för grova vapenbrott som inte ska omfattas av den nya skärpta skalan bör alltjämt uppgå till fängelse. Överlappningen mellan straffskalorna blir då jämförlig med hur överlappningen utformats vid jämförbara gradindelade brott. Det saknas enligt utredningens uppfattning anledning att införa en särskild brottsrubricering för de synnerligen grova fallen av vapenbrott. Dessa brott föreslås därmed i lagtekniskt hänseende behandlas på samma sätt som de synnerligen grova misshandelsbrotten, nämligen genom en uppdelning av straffskalan för de grova brotten. När det gäller vilka omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om ett grovt vapenbrott ska hänföras till den strängare straffskalan, bör det inte komma i fråga att i straffbestämmelsen Straffet för grova vapenbrott ange några andra omständigheter än sådana som kan kvalificera ett vapenbrott som grovt och som är försvårande i relation till de omständigheterna (jämför prop. 2009/10:147 s. 18). Den höjning av straffmaximum till fängelse som utredningen föreslår motiveras helt och hållet av att den nuvarande straffskalan inte ger tillräckligt utrymme för att beakta straffvärdet hos vapenbrott som rör ett stort antal vapen. Det är därför i princip enbart den omständigheten att brottet avser ett stort antal vapen som bör motivera en straffmätning i den del av straffskalan som överstiger dagens straffmaximum om fängelse . Även i det överlappande intervallet, två till fängelse, har antalet vapen stor betydelse.16 Utgångspunkten bör vara att straffvärdet inte ska bedömas på ett mindre strängt sätt än enligt dagens straffmätningspraxis. Utredningen föreslår därför att det vid bedömningen av om ett brott är synnerligen grovt särskilt ska beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen. Vid bedömningen av om ett vapenbrott ska bedömas som synnerligen grovt kan dock även andra omständigheter än antalet vapen beaktas. Rättstillämparen bör även fortsättningsvis göra en helhetsbedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, bland annat vapnets farlighet. Huruvida ett innehav av ett visst antal vapen ska bedömas som grovt eller synnerligen grovt kan därmed bli beroende även av vilken typ av vapen innehavet avser och platsen där gärningen begås. Andra exempel på omständigheter som kan vägas in i bedömningen är avidentifiering av ett vapen, genom att märkningen tas bort, eller om det varit fråga om organiserad brottslighet. Ledning för bedömningen kan sökas i dagens straffmätningspraxis avseende grova vapenbrott som bedömts ha ett straffvärde eller mer och som alltså skulle falla inom ramen för den skärpta skalan för synnerligen grova brott. 2.7.3Konsekvenser för annat än straffmätningen En uppdelning av straffskalan för vapenbrottet får även andra följder än de som är hänförliga till straffmätningen. Enligt 24 kap. 1 § andra stycket (RB) ska den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse häktas, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Om minimistraffet för vapenbrott som är 16 Jämför Högsta domstolens dom i mål B 965–12 p. 6 och NJA 2011 s. 675 I p.18–20. Straffet för grova vapenbrott synnerligen grovt bestäms till föreligger därmed en presumtion för häktning av den som är på sannolika skäl misstänkt för ett sådant brott. Ett minimistraff innebär också att vissa andra straffprocessuella tvångsåtgärder kan tillgripas, som till exempel hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation (27 kap. 18 § 1 RB), vid misstanke om ett vapenbrott som bedöms vara synnerligen grovt. Det bör i detta sammanhang nämnas att Utredningen om vissa hemliga tvångsmedel överlämnade sitt betänkande Av- lyssning mot grova vapenbrott (SOU 2012:85). I betänkandet utreds om tillämpningsområdet för hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation bör vidgas till att omfatta bland annat fler grova vapenbrott. Utredningen gör i betänkandet bedömningen (se s. 102) att dessa regler inte bör ändras. Förslaget leder också till att det vid misstanke om synnerligen grovt vapenbrott ges möjlighet att beslagta skriftliga meddelanden mellan den misstänkte och någon närstående till honom eller henne eller mellan personer som är närstående till den misstänkte (27 kap. 2 § RB). 3Prövning av föreningar för jakt eller målskytte Utredningen har fått i uppdrag att lämna författningsförslag på en annan, tydligare ordning för prövningen av om en sammanslutning för jakt eller målskytte ska beviljas tillstånd att inneha skjutvapen. Dagens reglering har kritiserats och i utredningens direktiv anges att det kan ifrågasättas om det är lämpligt att en myndighet prövar frågan om en sammanslutning uppfyller kraven för att inneha vapen och meddelar beslut genom att göra ändringar i sina föreskrifter. Ordningen medför att det saknas möjlighet att kontrollera att en fullständig prövning har föregått beslutet och det är även oklart om beslutet går att överklaga. Uppdraget innefattar också att undersöka om det bör införas regler för sådana skytteföreningar som inte innehar egna vapen och om det finns behov av att ändra gällande regler för skytteföreningar i något avseende. För att inneha skjutvapen eller ammunition krävs enligt 2 kap. 1 § vapenlagen (1996:67) tillstånd. Frågor om tillstånd prövas av polismyndigheten.1 Enligt 2 kap. 3 § b vapenlagen får tillstånd att inneha skjutvapen meddelas sammanslutningar för jakt eller målskytte som har en stabil organisation och kontinuerlig skytteverksamhet samt uppfyller höga krav på säkerhet i fråga om handhavande av vapen. Bestämmelsen omfattar sammanslutningar på både central, regional och lokal nivå. Regeringen har bemyndigat att meddela närmare föreskrifter om vilka sammanslutningar som ska anses uppfylla dessa krav (se 11 kap. 2 § k vapenlagen och 2 kap. 1 § vapen- 1 Se 2 kap. 2 § vapenlagen. Prövning av föreningar för jakt eller målskytte förordningen, 1996:70). Sådana föreskrifter finns i föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen (RPSFS 2009:13, FAP551-3). Om bedömer att en sammanslutning på central nivå uppfyller kraven för att inneha vapen, tas sammanslutningen upp i bilaga 1 till föreskrifterna. Följande sammanslutningar finns upptagna i bilagan: 6.Svenska Armborst Unionen, 9.International Practical Shooting Confederation . Av bilagan till föreskrifter framgår att tillstånd att inneha skjutvapen får beviljas också en till någon av de uppräknade sammanslutningarna ansluten krets, förening eller motsvarande under förutsättning att de bedriver organiserad skytteverksamhet. Frågan om tillstånd för en sammanslutning att inneha skjutvapen prövas av polismyndigheten i den ort där sammanslutningens styrelse har sitt säte (se 1 kap. 3 § 2 vapenförordningen). Bestämmelserna gäller även sådana sammanslutningar som tagits upp i bilaga 1 till föreskrifter. ska pröva om sammanslutningen uppfyller kraven i 2 kap. 3 § b vapenlagen på stabil organisation, kontinuerlig skytteverksamhet och säkerhet i fråga om handhavande av vapen. Endast sammanslutningar som är anslutna till en av de sammanslutningar som räknas upp i bilagan får beviljas tillstånd att inneha vapen. Detta innebär i praktiken att polismyndigheten enbart gör en summarisk prövning av om sammanslutningen uppfyller de krav som uppställs i 2 kap. 3 § b vapenlagen. En säker vapenförvaring utgör ett krav för att få inneha skjutvapen. Förvaring av skjutvapen och ammunition regleras av 5 kap. vapenlagen. Det grundläggande kravet på förvaring som uppställs är att den som innehar ett skjutvapen är skyldig att ta hand om vapnet och hålla det under sådan uppsikt att det inte finns någon risk att obehöriga kommer åt det (se 1 §). När skjutvapen inte brukas ska de förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert förvaringsutrymme och vapeninnehavaren är skyldig att låta polismyndigheten få Prövning av föreningar för jakt eller målskytte tillträde för att kontrollera att förvaringsbestämmelserna följs (se 2 § första stycket och 7 §). Det finns särskilda förvaringsbestämmelser för de sammanslutningar som är angivna i bilagan till föreskrifter (se föreskrifter och allmänna råd om vapenhandlares och vissa sammanslutningars förvaring av skjutvapen m.m., RPSFS 2005:4, FAP 556-2). Enligt bestämmelserna ska vapnen förvaras i ett förvaringsutrymme som är lämpligt med hänsyn till dels vapnens antal, farlighet och begärlighet från stöldsynpunkt, dels beskaffenheten av och lokaliseringen av den lokal där förvaringsutrymmet finns (se 5 kap. 1 och 2 §§ och 4 kap. 1 §). En sammanslutning ska i ansökan om tillstånd att inneha vapen lämna uppgift om den plats där vapnet ska förvaras, förvaringsutrymmets beskaffenhet och vem som är ansvarig för förvaringen (se 3 kap. 3 § föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen, RPSFS 2009:13, FAP551–3). ska regelbundet kontrollera vapenregistrets uppgifter om en sammanslutnings vapeninnehav och om den som ansvarar för vapeninnehavet (se 3 kap. 4 §, RPSFS 2009:13, FAP551– 3). Det är i anslutning till kontrollen lämpligt att polismyndigheten efter årsmötet infordrar protokoll beträffande styrelseval liksom uppgifter om antalet medlemmar som är skytteaktiva samt planerade övningar och tävlingar. 3.2Sammanslutningar för jakt eller målskytte