sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — För allmänheten framstår det i många fall som naturligt att tala om en grov respektive en ringa form av ett brott, även om brotten inte formellt brukar betecknas på det sättet. Det blir tydligare vad som avses om man använder benämningen på huvudbrottet inte bara för den grova utan också för den ringa formen av brottet. Utredningen anser mot den bakgrunden att det skulle vara klargörande att använda beteckningen ringa på förmögenhetsbrott. När det gäller de enskilda brotten gör utredningen följande bedömning. Brottsbeteckningen undandräkt är mycket ålderdomlig och san- nolikt svår att förstå för de allra flesta. Det talar för att den bör bytas ut mot ringa förskingring. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Den ringa formen av bedrägeri benämns bedrägligt bete- ende. Den benämningen ger visserligen en tydlig beskrivning av att det är fråga om ett bedrägeribrott. Den ger dock intryck av att det är fråga om något närmast bagatellartat, vilket inte är fallet. Att avsiktligt lura till sig något som kan vara värt (eller i fråga om snyltning det dubbla) kan inte sägas vara obetydligt. Därför skulle beteckningen ringa bedrägeri ge en bättre bild av vad brottet avser. Den ringa formen av stöldbrott, snatteri, har i och för sig en väl inarbetad benämning. Ordet snatteri för dock för de flesta tankarna till endast obetydliga tillgrepp som exempelvis en chokladkaka eller en läskedryck. Eftersom fast domstolspraxis innebär att butikstill- grepp upp till ett värde av bedöms som snatteri har brottet inte längre den bagatellkaraktär som brottsbenämningen ger sken av. Fastän brottsbeteckningen snatteri är väl inarbetad bör den därför bytas ut mot ringa stöld. När det gäller skadegörelse föreslår utredningen att den sär- skilda form av ringa skadegörelse som enbart innebär ett angrepp på allemansrätten (tillgrepp i skog och mark av t.ex. grenar eller löv från växande träd) bryts ut till ett särskilt brott med samma straff- skala som , medan övriga former av ringa skadegörelse får samma straffskala som andra ringa förmögenhetsbrott, dvs. böter eller fängelse (se avsnitt 13.6.3). Då framstår det som naturligt att låta tillgrepp i skog och mark behålla beteckningen åverkan (som är ett för allmänheten relativt välkänt begrepp), medan andra ringa brott benämns ringa skadegörelse. Det kan tillfogas att den föreslagna ändringen av vissa brotts- beteckningar kommer att få positiva effekter även när det gäller utbytet av uppgifter ur kriminalregister med andra EU-stater enligt rådets rambeslut /315/RIF av om organi- sationen av medlemsstaternas utbyte av uppgifter ur kriminalregist- ret och uppgifternas innehåll. Detta utbyte förutsätter att brotten ska vara begripliga för det andra landets myndigheter. En mera enhetlig brottsbeteckning där ålderdomliga benämningar byts ut mot ordet ringa följt av brottsbenämningen skulle underlätta detta informationsutbyte. De ändrade brottsbenämningarna kräver konsekvensändringar i 4 kap. 4 b §, 10 kap. 10 § och 12 kap. 6 § BrB samt 17 § lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Utredningens förslag: Ett uppdrag ska ges till Åklagarmyndig- heten och att se över om försvårande och förmildrande omständigheter utreds i tillräcklig utsträckning. Utredningens bedömning: Förundersökningsledarens ansvar för att de för gradindelningen relevanta omständigheterna ut- reds och åklagarens ansvar för att stämningsansökan ger ett till- räckligt underlag för rättens bedömning i detta avseende behö- ver lyftas fram. Skälen för utredningens förslag och bedömning: Den samman- vägning av samtliga omständigheter som ska göras vid rubricering, gradindelning och straffmätning förutsätter givetvis att åklagaren i stämningsansökan har redovisat och åberopat alla relevanta om- ständigheter. Detta förutsätter i sin tur att omständigheterna har uppmärksammats under förundersökningen och utretts i tillräcklig utsträckning. Det sagda gäller såväl försvårande som förmildrande omständigheter. Har den misstänkte en offentlig försvarare kan man utgå från att han eller hon påtalar eventuella brister i förunder- sökningen som avser förmildrande omständigheter. Ansvaret för att uppmärksamma försvårande omständigheter vilar i första hand på åklagaren, som företräder det allmänna. Förmögenhetsbrotten tillhör med några få undantag det som ofta benämns mängdbrott. Polisen leder i stor utsträckning förundersökningen av sådana brott. Det innebär att åklagaren nor- malt får en fullständig förundersökning att ta ställning till. I de fall där det finns brister i förundersökningen har åklagaren att välja mellan att besluta i åtalsfrågan på det bristfälliga materialet – vilket ofta leder till att något åtal inte väcks eller att brottet rubriceras som lindrigare än vad som annars varit fallet – eller att begära att polisen kompletterar utredningen. Av praktiska skäl och för att inte belasta utredningsresurserna väljs ofta det förstnämnda alter- nativet. Särskilt i de fall där en komplettering av utredningen bara skulle leda till att några fler brott blir möjliga att åtala eller att brottet eller brotten kan komma att hänföras till en högre svår- hetsgrad finns det en uppenbar risk att någon komplettering inte begärs. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Vad som har sagts tar sikte på brister i förundersökningarna. Det finns emellertid även lagregler som kan motverka att de om- ständigheter som är av betydelse framför allt när det gäller syste- matisk brottslighet utreds i den utsträckning som borde vara fallet. Som ett utflöde av den allmänna åtalsplikten, som regleras i 20 kap. 6 § RB, anses det råda förundersökningsplikt. Om det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts ska enligt 23 kap. 1 § RB förundersökning inledas. har det emellertid kommit att betraktas som orimligt att upp- rätthålla denna princip i alla situationer. Av bl.a. det skälet och av processekonomiska skäl infördes i 23 kap. 4 a § RB regler om s.k. förundersökningsbegränsning för att effektivisera brottsutred- ningsverksamheten (prop. 1984/85:3). Syftet med regleringen är att resurser inte ska läggas på utredning av brott som ändå inte kom- mer att leda till åtal eller som endast marginellt påverkar påföljden. En förundersökning får begränsas, dvs. beslut får meddelas att avsluta en förundersökning eller att inte inleda förundersök- ning dels om kostnaderna för fortsatt utredning skulle stå i uppen- bar disproportion till sakens betydelse och straffvärdet för brottet inte överstiger fängelse , dels om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av regler om åtals- prövning eller åtalsunderlåtelse. I det sistnämnda fallet ska en be- dömning göras att något viktigt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts om förundersökningen inte fullföljs. Möjligheterna till förundersökningsbegränsning utnyttjas i stor utsträckning för att begränsa utredningarna, särskilt om gär- ningsmannen har gjort sig skyldig till ett flertal brott av samma slag eller om gärningsmannen tidigare är dömd för brott och de nya brotten inte skulle leda till någon ändrad påföljd. En tidig begräns- ning av utredningen till bara visst eller vissa brott – vilket är huvud- syftet med förundersökningsbegränsning – innebär med nödvän- dighet att det inte finns samma underlag för att bedöma systemati- ken i en brottshärva som om ett större antal brott utreddes. Man kan också uttrycka det så att det ibland kan vara ett viktigt allmänt intresse att utreda fler brott än vad enbart hänsynen till påföljden motiverar. Reglerna om förundersökningsbegränsning har utvid- gats, som även polisiära förundersökningsledare har fått rätt att i flertalet situationer besluta om sådan begränsning. Häri- genom kommer problematiken med att fånga upp de ärenden där det är sakligt motiverat att utreda fler brott för att kunna påvisa Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott systematik i brottsligheten eller andra försvårande omständigheter sannolikt att accentueras. Slutligen bör framhållas att det inte bara finns risk att försvå- rande omständigheter inte utreds i tillräcklig utsträckning. Även risken för att omständigheter vid brottet som innebär att brottet bör hänföras till en mildare form behöver uppmärksammas. Det sistnämnda är särskilt viktigt i de fall där brottet inte är så allvarligt eller den misstänkte inte är så ung att någon offentlig försvarare kan förväntas bli förordnad. Enligt utredningens mening är frågan om huruvida försvårande och förmildrande omständigheter – och då särskilt förekomsten av omständigheter som pekar på systematisk brottslighet – utreds i tillräcklig utsträckning något som lämpar sig för Åklagarmyndig- heten och att titta närmare på. Det är därför lämpligt att regeringen ger och Rikspolissty- relsen ett uppdrag att se över frågan. Ett sådant uppdrag bör bl.a. fokusera på -en kartläggning av hur man hanterar utredningen av för- svårande och förmildrande omständigheter, särskilt när det gäller mängdbrott som tillgreppsbrott och bedrägeri, -en redovisning av hur försvårande och förmildrande omstän- digheter kan lyftas fram bättre både i förundersökningen och vid utformningen av stämningsansökan, -sambandet mellan förundersökningsbegränsning och möjlig- heterna att styrka att en gärning utförts systematiskt, vanemässigt eller i organiserad form, -behovet av samordning när det gäller förundersökningsled- ningen, och -behovet av att utbilda förundersökningsledare och förhörsledare om betydelsen av att lyfta fram försvårande och förmildrande omständigheter vid utredning och lagföring av brotten. 13.1Straffskalornas utformning och funktion Straffskalorna är utformade med utgångspunkt i att straffen vid en jämförelse mellan olika typer av brott och mellan olika svårhets- grader inom varje brottstyp ska stå i proportion till varandra. Denna proportionalitetsprincip kan också uttryckas så att allvarli- gare brottslighet ska bemötas med strängare straff än mindre all- varlig brottslighet. Nära förbunden med proportionalitetsprincipen är likabehandlingsprincipen (eller ekvivalensprincipen), som inne- bär att lika fall ska behandlas lika. Om dessa principer inte iakttas kommer rättstillämpningen inte att uppfattas som rättvis. I och med att rätten avgör till vilken svårhetsgrad ett visst brott ska hänföras avgörs också inom vilken straffskala (det abstrakta straffvärdet) som rätten har att bestämma straffvärdet för det aktu- ella brottet (det konkreta straffvärdet). Legalitetsprincipen kräver att det inom vissa marginaler går att förutse hur rätten kommer att bedöma straffvärdet. I allmänhet ligger de straff som döms ut nära straffskalans minimum. Den övre delen av straffskalan utnyttjas mer sällan (se , Påföljdskonkurrens, problem och principer s. 164, i fortsättningen Ulväng, Påföljdskonkurrens, och Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, s. 28 f.). Straffskalorna för de gradindelade brotten överlappar varandra så att maximistraffet för ett mindre allvarligt brott överstiger mini- mistraffet för ett brott av högre svårhetsgrad. För vissa brott av normalgraden överlappas straffskalan helt av straffskalan för det ringa respektive det grova brottet. Det har ifrågasatts vilken funktion överlappningen i straffska- lorna egentligen fyller. kande Påföljd för brott (SOU 1986:14 s. 156 f.) framhölls att det fanns situationer där en viss överlappning kunde vara motiverad, eftersom det ansågs finnas kriterier som påverkar straffvärde- bedömningen av brott men som inte beaktas vid brottsrubricering och gradindelning av brotten. Som exempel angavs s.k. subjektivt överskott, dvs. att gärningsmannen syftat till att gärningen skulle få allvarligare följder än den faktiskt fått (utan att gärningsmannen gjort sig skyldig till försök till svårare brott). Exemplet är alltjämt relevant. Kommittén föreslog att straffskalorna även fortsättnings- vis skulle vara överlappande för att ge utrymme för liknande situa- tioner men att överlappningen skulle minskas. Någon sådan för- ändring kom dock inte att genomföras. utredning Ett reformerat straffsystem (SOU 1995:91) ledde inte heller till någon övergripande förändring av överlappningen av straffskalorna. betän- kande Straff i proportion till brottets allvar (SOU 2008:85) behandlade i huvudsak frågor om straffmätning inom de befintliga straffskalorna. Utredningen föreslog skärpta straff för vissa allvar- ligare våldsbrott. Det ingick dock inte i utredningens uppdrag att göra någon generell översyn av straffskalorna. Överlappningen av straffskalorna kan alltså komma till använd- ning i de undantagssituationer där det finns omständigheter som gör att straffvärdet för ett brott av normalgraden överstiger mini- mistraffet för grovt brott utan att brottet kan rubriceras som grovt. Det är dock sannolikt att det i sådana fall skulle bli fråga om en mindre överlappning. I praktiken saknar maximistraffet för normal- graden av brott alltså betydelse vid straffmätning av enstaka brott. Vid flerfaldig brottslighet kan däremot den överlappande delen av straffskalan, åtminstone i teorin, komma till användning. Vid flerfaldig brottslighet får rätten dessutom överskrida maximi- straffet för de enskilda brotten med som är proportionell i förhållande till de enskilda brottens straffmaxima, se avsnitt 8.5.3. Till straffskalorna har också knutits ett antal processuella funk- tioner, som preskriptionstid och möjlighet att besluta om vissa straffprocessuella tvångsmedel. En ändring av straffskalornas utform- ning påverkar därmed även annat än straffmätningen. 13.1.2Flera faktorer påverkar det abstrakta straffvärdet Det abstrakta straffvärdet för ett brott uttrycks genom att den tillämpliga straffskalan anges i varje straffbestämmelse. Lagstiftaren kan också påverka vilka brott som ska hänföras till en viss svårhets- grad – och därigenom vilken straffskala som blir tillämplig – genom att i straffbestämmelsen ange särskilda kriterier som ska beaktas vid rubriceringen. Vilken straffskala som ska gälla för ett visst brott avgörs av lag- stiftaren utifrån värdet av det intresse som straffbudet avser att skydda. I princip bör straffskalan vara strängare ju viktigare intresse som berörs (se SOU 1986:14 s. 145). Eftersom intresset av att skydda liv anses vara viktigare än t.ex. intresset av att skydda egen- dom är följaktligen straffskalan för mord högre än straffskalan för stöld. Vad som betraktas som skyddsvärda intressen och hur man värderar olika skyddsintressen kan dock variera . I takt med samhällets och brottslighetens utveckling förändras också behovet av straffrättsligt skydd. Straffvärdet beror dock inte bara på det eller de skyddsintressen som straffbestämmelsen avser att skydda utan också på hur nära gärningstypen står detta skyddsintresse (SOU 1986:14 s. 147). Förhållandet kan indelas i olika nivåer: 1.En gärning som innebär en direkt kränkning av skyddsintresset (t.ex. mord, misshandel, stöld eller skadegörelse). 2.En gärning som innebär fara för en sådan kränkning av skydds- intresset (t.ex. allmänfarlig ödeläggelse eller miljöbrott). 3.En gärning som innebär risk för kränkning av skyddsintresset (t.ex. trafikbrott). 4.En gärning som under vissa omständigheter kan bidra till kränk- ning av skyddsintresset (t.ex. lagstridig hantering av brandfarliga eller explosiva varor). Ju längre den brottsliga gärningen är från skyddsintresset, desto lägre straffvärde anses den ha. I takt med att avståndet till skydds- intresset ökar minskar också skälen för att över huvud taget straff- belägga gärningen. Ytterligare en omständighet som påverkar straffvärdet är graden av skuld hos gärningsmannen. Uppsåtliga brott anses vara mer klandervärda än oaktsamhetsbrott, vilket också återspeglas i straff- skalorna. Utformningen av straffskalorna ger även möjlighet att uttrycka skillnader i klandervärdhet mellan olika varianter av de brott som omfattas av brottsbeskrivningen. En vittomfattande brottsbeskriv- ning kräver följaktligen också en vidare straffskala. 13.1.3Brottslighetens art har betydelse för det abstrakta straffvärdet Straffskalan ger, som framgått ovan, en möjlighet för lagstiftaren att ange brottets klandervärdhet i förhållande till andra brott. Genom att jämföra straffskalor för olika brott kan man få en bild av hur brottens svårhet förhåller sig till varandra. De flesta brotts- beskrivningar rymmer emellertid ett stort antal gärningar av varie- rande slag. Straffskalorna är som nämnts också utformade så att det ska finnas utrymme i rättstillämpningen för att uttrycka olika grader av , beroende på omständigheterna vid de en- skilda brotten. Att säga att brottens abstrakta straffvärde framgår av straff- skalorna är dock en sanning med modifikation. Det finns nämligen ytterligare en parameter som kan sägas utgöra ett mått på brotts- lighetens abstrakta straffvärde, nämligen brottets s.k. artvärde. Vissa typer av brott anses vara av så allvarlig art att påföljden för brotten av allmänpreventiva skäl bör bestämmas till fängelse även vid låga straffvärden. Som exempel kan en jämförelse göras mellan stöld och grovt rattfylleri, två brott med samma straffskala. Medan en stöld som anses ha ett konkret straffvärde om en månads fäng- else sällan resulterar i en dom på fängelse är detta den normala på- följden för ett grovt rattfylleri med samma konkreta straffvärde. Trots att brotten har samma abstrakta och konkreta straffvärde skiljer sig alltså påföljderna åt. Bestämmelsen i 30 kap 4 § BrB om att brottslighetens art får beaktas som skäl för fängelse infördes i samband med påföljds- bestämningsreformen. Som exempel på brott där brottslighetens art utgjorde en presumtion för att bestämma påföljden till fängelse nämndes i propositionen rattfylleri, brott mot vapen- och jaktlag- stiftningen, olovlig vistelse i riket, misshandel, våld mot tjänsteman och vissa typer av skattebrott (prop. 1987/88:120 s. 100). Genom att på detta sätt understryka att vissa typer av brott utgör artbrott och att dessa bör mötas av mer ingripande påföljder än vad som gäller för andra brott med motsvarande straffskalor, införde lag- stiftaren ytterligare ett abstrakt värde som påverkar hur de olika brotten förhåller sig till varandra i svårhetshänseende. I ett senare lagstiftningsärende framhålls att bedömningen av vad som ska utgöra artbrott bör vara mer nyanserad (se prop. 1997/98:96 s. 115 f.). Begreppet artvärde används för att betona att det är omständigheterna vid brottet, snarare än brotts- typen i sig, som kan föranleda att ett brott särbehandlas på grund av sin art. I ytterligare lagstiftningsärenden har för olika typer av brott anförts att dessa brott – eller vissa inslag vid dessa brott – är av sådan art att påföljden som utgångspunkt bör bestämmas till fäng- else (se SOU 2012:34, del 2, s. 688 f.). I praxis har därefter alltmer tillämpats en individuell bedömning av den brottsliga gärningens artvärde i det konkreta fallet. Brotts- typen får dock alltjämt antas ha betydelse för den individuella bedömningen (se SOU 2012:34, del 2, s. 692 f.). Betydelsen av brottslighetens art kan därmed sägas ha förskju- tits från det konkreta straffvärdet (genom att det enbart har till- mätts betydelse vid rättstillämpningen), till att ha utgjort en möj- lighet för lagstiftaren att ange en brottstyps klandervärdhet, (dvs. som ett abstrakt värde), till att slutligen ha betydelse för både det abstrakta och det konkreta straffvärdet. föreslår i betänkandet Nya påföljder att brottslighetens art inte längre ska användas som skäl för att sär- behandla vissa brott vid valet av påföljd. I stället föreslås att brot- tens artvärde (vilket enligt utredningen oftast utgörs av sådana omständigheter som gör brottet mer klandervärt) endast ska beak- tas vid straffmätningen, varigenom det indirekt får betydelse för påföljdsvalet (SOU 2012:34 s. 717 f.). Förmögenhetsbrotten räknades inte till de särskilda brottstyper som vid införandet av begreppet art betraktades som artbrott. Begreppet artvärde är mer relevant för förmögenhetsbrottens del. Det är alltså främst omständigheterna vid de enskilda brotten som kan tala för att påföljden för förmögenhetsbrott bestäms till fäng- else med hänvisning till brottslighetens art. Det innebär också att betydelsen av artsinslag vid förmögenhetsbrott främst bör beaktas vid frågor som rör brottsrubricering och gradindelning, medan de har mindre betydelse för överväganden som rör utformningen av straffskalorna. 13.2.1Allmänt om straffskalorna för förmögenhetsbrotten För förmögenhetsbrotten i 8–10 och 12 kap. BrB gäller tio olika straffskalor. Fem olika minimistraff gäller; böter, allmänna fängelse- minimum (), fängelse , fängelse och fängelse . Av de grova brotten är det endast två, grovt egenmäktigt förfa- rande och grov skadegörelse, som har en straffskala som utgår ifrån allmänna fängelseminimum. För övriga grova brott gäller minimi- straffen fängelse , eller (endast rån). Grovt egenmäktigt förfarande är det enda grova förmögenhetsbrott som har ett maximistraff fängelse. Maximistraffen för de övriga grova förmögenhetsbrotten uppgår till fyra, sex eller (endast grovt rån). Minimistraffen för normalgraden av brott varierar från böter till fängelse (endast rån). Maximistraffen för normalgraden av förmögenhetsbrotten varierar också, från fängelse (endast egenmäktigt förfarande och självtäkt) till (endast rån). För de flesta förmögenhetsbrott av normalgraden gäller ett straffmaximum fängelse. Straffskalorna för de ringa brotten är mer enhetliga och omfat- tar antingen enbart böter eller böter och fängelse i högst sex måna- der. Som har nämnts överlappar straffskalorna för brotten varandra. För vissa förmögenhetsbrott av normalgraden ligger straffskalorna helt inom straffskalan för ringa respektive grovt brott. Straffskalorna för tillgrepp av fortskaffningsmedel och ut- pressning av normalgraden börjar dock där straffskalorna för de ringa formerna av brotten slutar. 13.2.2Tidigare överväganden om straffskalorna för förmögenhetsbrotten Den straffskaleöversyn som gjordes av utmynnade i att kommittén föreslog en generell sänkning av straff- värdet för flera av de centrala förmögenhetsbrotten. En del av sänk- ningen motiverades med att nya regler om villkorlig frigivning skulle leda till att de fängelsestraff som dömdes ut skulle komma att avtjänas till större del än de tidigare hade gjort. Om straffska- lorna inte ändrades skulle det alltså i praktiken innebära en ökad repression. Ett annat skäl till förslaget om sänkning var en önskan om att minska överlappningen i straffskalorna. Förslaget innebar emellertid också en reell sänkning av straffvärdet för förmögen- hetsbrotten i relation till främst brotten mot person. Sänkningen motiverades med att det ansågs vara av större intresse att betona det straffvärda i angrepp mot person än mot rätten till egendom (SOU 1986:14 s. 216). Den föreslagna straffskalerevisionen genom- fördes inte. anför i sitt slutbetänkande att förmögen- hetsbrotten, sedda i förhållande till våldsbrotten, än mindre torde framstå som ett för den enskilde allvarligt hot än vid tiden för huvudbetänkande (SOU 2008:85 s. 249). För flertalet av förmögenhetsbrotten har straffskalorna varit desamma sedan tillkomst . En del ändringar i straffskalorna har emellertid gjorts, oftast i skärpande riktning. 13.3Behöver straffskalorna för förmögenhetsbrotten justeras? Utredningens bedömning: Straffskalorna för förmögenhets- brotten behöver i vissa fall justeras. Skälen för utredningens bedömning: Som framgått varierar straff- skalorna för förmögenhetsbrotten avsevärt. När det gäller de cen- trala brotten är straffskalorna – med undantag för skadegörelse – desamma. Likaså är straffskalorna för ringa brott – också med undantag för skadegörelse – relativt enhetliga. När det gäller övriga förmögenhetsbrott varierar däremot straffskalorna ganska mycket, trots att spännvidden mellan minimi- och maximistraff inte är sär- skilt stor.