sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Av väsentlig betydelse för kommitténs ställningstaganden är därför hur tolkningen och tillämpningen av 34 § första stycket namnlag har fungerat i praktiken. Vad som då först kan konstateras är att lagstiftningen generellt sett faktiskt har lett till en stor frihet för enskilda att själva bestäm- ma sina förnamn. De rättstillämpande myndigheterna har i hög grad tagit fasta på det motivuttalandet om att valet av förnamn är en så personlig angelägenhet att en mycket vid ram för valfrihet bör medges. återgav Regeringsrätten detta uttalande när den i tre uppmärksammade domar gav sanktion åt förnamn bestående av enstaka bokstäver och åt könskonträra förnamn. Praxisgenomgången visar också att lagstiftningen inte bedömts utgöra hinder för godkännande av förnamn med egen- artad stavning, smeknamn, yrkesbetonade namn, utlandsklingande namn eller namn som de flesta människor i övrigt torde uppfatta som egendomliga. För vuxna personer har således bland annat följande förnamn ansetts godtagbara: Ampo, Io, , , , , , , Te, Krok och Länsman. För barn har bland annat bland annat följande namn godkänts: Tid, My- , , Junior, , Åskar, Fiddeli, Blomman (som pojknamn), Pixie, , , Puma (som pojknamn), Månstråle, , , Solstråle, Summercloud, del , , (som pojknamn), Dykaredotter, , och . Denna påfallande liberala tillämpning av namnlagen gavs näring genom att Regeringsrätten i ett principiellt viktigt avgörande kom fram till att Twilight kunde godkännas som förnamn trots att domstolen ansåg att det var osäkert hur ordet skulle uttalas. I några särskilda avseenden har bilden varit en annan. Således var praxis länge ganska otillåtande när det gällde förnamn av efter- namnskaraktär, förnamn bestående av förkortningar eller bokstavs- kombinationer samt förnamn som kunde ge ett vilseledande intryck beträffande bärarens kön. I samtliga dessa avseenden har emellertid en avsevärd uppmjukning skett i praxis. I fråga om förnamn av efternamnstyp inleddes denna mer liberala rättstillämpning , då Regeringsrätten förklarade att inte kunde underkännas som förnamn endast för att namnet hade viss efternamnskaraktär; för att ett förnamn ska underkännas på denna grund krävdes att namnet var av påtaglig efternamnstyp. Praxisgenomgången visar att en rad förnamn av efternamnskaraktär härefter har kommit att godkännas av underinstanserna, såsom Giesbrecht, , , Yskander, Skjellerup, , , , , , , och . När det gäller förnamn bestående av förkortningar eller enstaka bokstäver upprätthölls tidigare en strängt avvisande praxis. Denna började emellertid mjukas upp efter det att Regeringsrätten uttalat att kunde godkännas som förnamn, trots att det utgjorde en förkortning av ett patronymikon och dessutom inne- höll ett skiljetecken. Ett avgörande steg i liberaliserande riktning togs , då samma domstol skarpt bröt mot tidigare praxis och i två avgöranden förklarade att bokstaven Q och bok- stavskombinationen A-C kunde godtas som förnamn. Länge tolkades 34 § namnlagen så, att den utgjorde hinder för män att anta typiskt kvinnliga förnamn och vice versa. Som praxis- genomgången visar blev så sent som en länsrätts med- givande av tilläggsförnamnet för en transsexuell man ändrat i högre instans med motivering att uppenbarligen inte var lämpligt som förnamn på en man. tillät emellertid en kammarrätt en kvinna att anta mansnamnet samt en man att anta kvinnonamnet . Det sistnämnda avgörandet blev föremål för prövning i Regeringsrätten, som i en dom hösten sam- ma år bekräftade den tillåtande rättstillämpning som kammarrätten hade slagit in på. Mot den beskrivna bakgrunden kan namnlagen och dess tillämp- ning i fråga om förnamns form knappast sägas utgöra något problem i det avseendet att enskilda skulle ha för liten frihet att själva välja sina förnamn. Det är till och med svårt att tänka sig hur denna frihet skulle kunna avsevärt vidgas ytterligare utan att komma i konflikt med kravet att namnet inte får vara uppenbart Namn som är uppenbart olämpliga bör naturligtvis inte heller godkännas; i den meningen kan det inte sägas vara något fel på nuvarande lagstiftning. En annan sak är att dom- stolarnas uppfattning om vad som ryms i det begreppet kan variera. Det sist nämnda knyter an till frågan om rättstillämpningen är tillräckligt förutsebar och enhetlig inom och mellan de olika myndigheter och domstolar som har att ta ställning till ansökningar och anmälningar rörande förnamn. Mot bakgrund av praxisgenom- gången synes denna fråga närmast böra besvaras med nej. Exempel- vis är det svårt att finna någon godtagbar förklaring till att namn som , , Krok och Solstråle inte har funnits vara av påtaglig efternamnskaraktär och därför godkänts som förnamn, medan däremot namn som Höst, Höije, Sifverstråhle och Moreira har ansetts vara av påtaglig efternamnstyp och alltså förvägrats god- kännande som förnamn. Att namn som , , , October, Proffe, Lego, , Puma och Månstråle har god- känts som förnamn men inte, under ungefär , Blomsterblomma, Måne, Lingon, Mayday, Knalle, Snövit och Myran förefaller inte heller kunna ges annan förklaring än att skilda lokala och instansmässiga beslutskulturer och ytterst de enskilda beslutsfattarnas varierande preferenser varit styrande på ett nyck- fullt sätt. Det är också påfallande hur genom decennierna de kleri- kala myndigheterna och härefter , tidigare ofta med stöd av rådgivande språklig expertis, genomgående har haft en mer restriktiv inställning än de rent judiciella instanserna, även om det finns enstaka undantag från detta mönster. Men inte heller inom och mellan domstolarna har praxis varit så enhetlig som man har rätt att begära. En allmän tendens har här varit att de högre instanserna har haft en högre toleransnivå än de lägre. Denna bild av en splittrad rättstillämpning i fråga om vilka för- namn som godkänns respektive avvisas bekräftas av de synpunkter som framförts av PRV, och och folkminnen. Myndigheterna har gjort gällande att den juridiska bedömningen av förnamn i de olika rättsliga instanserna i många fall har visat sig vara subjektiv och godtycklig samt att prövningen i länsrätt (numera förvaltningsrätt) och kammarrätt leder till skilda resultat beroende på det län i vilket sökanden bor. Som kommer att påvisas i nästa avsnitt finns emellertid gott hopp om bättring i dessa avseenden. Kommitténs bedömning: Nuvarande regler om förnamnets form är väl avvägda och behöver bara marginellt ändras. Ett problem är likväl att reglerna tillämpas ojämnt och utan till- räcklig förutsebarhet. Dessa problem kommer emellertid att successivt rättas till genom kommitténs förslag om enhetligt förfarande med färre beslutsinstanser i namnärenden, och om medverkan av språklig expertis. Som en sammanfattning av den föregående problembeskrivningen kan sägas att tillämpningen av reglerna om hur ett förnamn ska se ut för att kunna godkännas ger en fullt tillräckligt frihet för enskilda att själva välja sina förnamn men att det behöver göras något åt en alltför oenhetlig och svårförutsebar praxis i förnamns- ärenden. Ett tänkbart sätt att få till stånd en mer enhetligt praxis vore att öka detaljeringsgraden i lagstiftningen, genom att noggrannt beskriva vilka språkliga och andra krav som ska ställas på ett för- namn, såsom att namnet ska vara förenligt med en befintlig namn- tradition, kännas igen som ett förnamn eller kunna stavas och uttalas av gemene man. Att på detta sätt försöka styra rättsutveck- lingen ansågs emellertid inte tillrådlig vid bestämmelsernas till- komst och skulle än mindre vara det . Inte minst skulle sådana skarpt preciserade kriterier riskera att snart nog te sig otidsenliga och därmed stå i direkt konflikt med kommittédirektivens krav på att lagstiftningen ska hålla . Mot bakgrund av den liberala – om än oenhetliga – praxis som utvecklats på området kan man fråga sig om det alls är befogat att ha kvar kriteriet att det inte får godkännas namn som av någon annan anledning uppenbarligen inte är lämpligt som förnamn. Skulle det kanske räcka med de villkor som redan finns om att det inte får godkännas sådana förnamn som kan väcka anstöt eller som kan antas leda till obehag för bäraren? En sådan slutsats vore emellertid förhastad. Om man helt avhänder de namnvårdande myndigheterna möjligheten att av språkliga eller andra allmänna lämplighetsskäl underkänna ett val av förnamn är man inne på en farlig väg. och domstolarna måste exempelvis ha möjlighet att – med beaktande av olika språkliga kulturer och traditioner – som förnamn vägra god- känna ett ord eller en teckenkombination som över huvud taget inte utgör ett namn. Inte heller i de i övrigt mycket liberala danska och norska namn- lagarna har man ansett sig kunna avvara ett allmänt lämplighets- kriterum. Den danska namnlagen anger sålunda att ett namn får godkännas som förnamn endast om det är ett egentligt förnamn och ikke er uegnet til at blive anvendt som förnavn her i landet. I får varken förnamn eller efternamn godkännas om andre sterke grunner talar däremot. Anledningen till att lämplighetskrav bör ställas på förnamnets form överensstämmer i betydande mån med de motiv som redo- visats i frågan om vilka nybildade efternamn som inte får godkännas (kapitel 8.2.3). bör sägas att språkliga krav och hänsyn till namnskicket generellt sett inte gör sig gällande med samma styrka när det gäller hur ett namn ska vara beskaffat för att kunna godkännas som förnamn. De negativa konsekvenserna av ett olämpligt förnamn blir i allmänhet också mindre än av ett olämpligt efternamn, bland annat därför att förnamnet är personligt och inte likt efternamn kan föras vidare i släkten i familjerättslig ordning. Slutsatsen blir alltså att de nuvarande lagliga kraven på för- namnets form är väl avvägda och inte behöver ändras (annat , som framgår av det följande, marginellt). Dessbättre kan det ange- lägna syftet att få till stånd en mer enhetlig och därmed mer rätts- säker tillämpning av dessa lagliga krav uppnås även utan regel- ändring. För det första innebär det av kommittén föreslagna enhetliga förfarandet i namnärenden att handläggningen av namnärenden koncentreras till färre beslutsinstanser. Handläggare och domare blir mer specialiserade som de får en bredare överblick över personnamnslagstiftningens hela område. PBR kommer inte att som – utan överklaganderätt för PRV – besluta i några för- namnsärenden, vilket bör leda till en viss ökad prejudikatbildning till fromma för rättsenhetligheten. För det andra skrivs i den föreslagna nya lagen in ett uttryckligt krav på medverkan av språklig expertis vid lämplighetsbedöm- ningen (32 §). Det innebär, som framhållits även i kapitel 8.2.3, en ganska stor förändring eftersom bruket att inhämta språkliga yttranden i personnamnsärenden i stort sett upphörde . I ett särskilt avseende finns anledning att jämka lagstiftningen om förnamnets form så att den bättre överensstämmer med praxis och så att större förutsebarhet och rättssäkerhet uppnås. Som framgått har kravet på att ett förnamn inte får kunna antas leda till obehag för den som ska bära namnet satts lågt i rättstillämpningen. Hinder har inte ansetts föreligga mot att godkänna sådana nya förnamn som , , , Fiddeli och Solstråle. Denna mycket tillåtande inställning kan försvaras, så länge den baseras på ett fritt val av den som ska bära namnet. Men det är ett problem att lagen ser ut att vara strängare än denna tillåtande praxis. Lagregeln anger ju att namnmyndigheten ska vägra god- känna ett förnamn så snart det över huvud taget finns en risk för obehag för bäraren. Regeln kan således sägas vilseleda om vad som faktiskt gäller. Lösningen på problemet är att ersätta rekvisitet kan antas leda till obehag med kan antas leda till väsentligt obehag. Härigenom uppnås i detta avseende bättre överensstämmelse inte bara mellan lagtext och tillämpning utan även mellan förnamnsreglerna och vad kommittén föreslår i fråga om lämplighetsprövning av efternamn. Som en följd av den här föreslagna ändringen bör även nu- varande 49 a § andra stycket ändras så att kravet på väsentligt obehag kommer att gälla också vid sådan prövning som enligt den bestämmelsen ska göras av ett förnamn som förvärvats i en annan stat än inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller i . Kommittén vill understryka att det alltjämt är av stor vikt att barn inte tilldelas kuriösa eller frånstötande förnamn som blir en belastning för dem under uppväxtåren och innan de själva får rätt att byta sitt förnamn. Den frihet som bör gälla för en vuxen person att ta ett förnamn som kan orsaka honom eller henne ett visst obehag är inte direkt överförbar på underåriga personer. Ett olämpligt förnamn som en vuxen person är beredd att bära trots risken för obehag kan för ett barn vara så besvärande att det måste bedömas som ett väsentligt obehag för barnet. Ett gårdsnamn är självfallet i första hand namnet på en gård men har enligt uråldrigt bruk även använts som namn på personer som har bott på gården. Genom att namnen var knutna till gårdarna fördes de vidare till bosättare i generation efter generation och fick därmed karaktär av ett slags familje- eller släktnamn. familj övertog gården kunde dess medlemmar överta även gårds- namnet, i tillägg till sina övriga namn. Exempel: En gård som hette kunde bebos av , hans hustru och deras barn vilka likaledes bar gårdsnamnet . Om gården köptes av fick denne mer eller mindre automatiskt namnet . Frågan i vad mån och hans efterkommande kunde bära samma gårdsnamn var, i likhet med gårdsnamnsföreteelsen i sin helhet, oreglerad; något legalt hinder fanns alltså inte. kunde ett och samma gårdsnamn komma att bäras av långt fler än de personer som faktiskt bodde på gården. Om en man gifte in sig i en gård och därmed fick samma gårdsnamn som sin hustru kallades det, åtminstone i , att han tog särknamn. Sedvänjan med gårdsnamn har varit särskilt stark i men förekommer också på andra håll i landet samt även i . I bärs gårdsnamnet så gott som alltid före för- namnet men i övriga landsändar kan det förekomma som sista namn. , Finn, Klockar, , , , (jfr bekanta dikt Per ), , , och är exempel på gårdsnamn som alltjämt har många bärare. Spelmannen , operasångerskan , ämbetsmannen , journalisten och kläddesignern är exempel på kända personer som haft respektive har gårdsnamn. Även feminina gårdsnamn förekommer. I Leksandstrakten är t.ex. gårdsnamnet inte ovanligt. De som bor/bodde på heter/hette , osv. Gårdsnamnet har sedan förts vidare även till generationer som inte längre har någon direkt gårdsanknytning. Många gårdsnamn har med tiden förvärvats som efternamn, vilket inte hindrat att namnet kunnat fortleva även som gårdsnamn. Däremot innebär det namnskydd som ett till efternamn ombildat gårdsnamn får att andra personer som bär samma gårdsnamn inte utan medgivande eller synnerliga skäl kan anta namnet som efter- namn. Några särskilda bestämmelser om gårdsnamn gavs inte namnlag. Däremot angavs – med syftning på gårdsnamnen – att namn som någon enligt ortens sed burit som tillnamn fick bäras oavsett reglerna om särskilt skydd för egenartade släktnamn (19 §, prop. 1963:37 s. 121). gällande bestämmelser om gårdsnamn finns i 35 § namn- lagen. Där anges att den som invid ett förnamn vill bära ett gårds- namn som han eller hon har anknytning till genom släktskap eller äktenskap och som enligt gammal sedvänja är i bruk som tillnamn, kan anmäla gårdsnamnet till . Anmälan kan också göras om att gårdsnamnet inte längre ska bäras. Under det utredningsarbete som föregick namnlag påtalades att lagen inte föreskrev någon skyldighet att anteckna gårdsnamnen i kyrkoboken och att praxis varierade i detta hän- seende. Det inträffade exempelvis att ett antecknat gårdsnamn ströks när dess bärare flyttade från en församling till en annan. Önskemål framfördes om att lagen borde utformas så att det sär- präglade namnskick som gårdsnamnseden utgjorde kunde bevaras. Namnlagsutredaren, justitierådet , själv bördig från i , instämde och kom fram till att gårdsnamnen lagtekniskt borde behandlas som förnamn. Med hänsyn till gårds- namnens särskilda natur fann utredningen dock att det för gårds- namnen borde tillskapas en enklare reglering än den som gäller för förnamn i allmänhet. För att en sådan reglering inte skulle miss- brukas borde endast de få ett gårdsnamn antecknat som hade verklig anknytning till namnet och som också med hänsyn till om- ständigheterna i övrigt med fog kunde göra anspråk på att få det antecknat. Denna rätt borde som regel inte tillkomma annan än den som var född av föräldrar som använde namnet, eller som gifte sig med någon som använde det. Endast gårdsnamn som var i bruk skulle få antecknas: Det är inte meningen att snart sagt vem som helst skall kunna leta fram ett gårdsnamn som funnits och som han kan ha någon, om än så ringa, anknytning till. föreslog att det i lagtexten skulle anges att ett gårdsnamn som särskilt förnamn har sin plats framför övriga för- namn. (SOU 1979:25 s. 134 och 210). Regeringen anslöt sig initialt till utredningens förslag utom såvitt avsåg namnets placering. Med hänsyn till att gårdsnamnens placering varierar beroende på sedvänjan på orten ansågs det inte lämpligt att ställa krav på att namnet skulle placeras först bland för- namnen. Regeringen menade att det genom den föreslagna defini- tionen särskilt förnamn tillräckligt tydligt framgick att gårds- namn ska bäras bland förnamnen, således antingen före eller efter ett vanligt förnamn. Lagrådet hade emellertid invändningar och menade att de olägenheter som följer av att försöka förvandla gårdsnamnen till något de inte är, dvs. förnamn, skulle kunna und- vikas genom att låta dem förbli ett tillnamn av egen kategori. Här- igenom behövde exempelvis inget tvivel uppkomma om att gårds- namnet kunde bäras före eller efter ett förnamn. Regeringen anslöt sig till Lagrådets uppfattning samt i övrigt i stort sett till utred- ningens. Således betonades att det inte var möjligt att anta ny- skapade gårdsnamn och att anknytning till namnet genom släkt- skap eller giftermål måste kunna visas. 1981/82:156 s. 71 f., 91 och 97). Kommitténs bedömning: Regleringen av gårdsnamn bör i huvudsak lämnas oförändrad. Förbudet mot att anta ett gårds- namn som är i bruk bör dock upphävas. De överväganden som gjordes i samband med införandet av bestämmelsen i 35 § namnlagen resulterade i att enbart sådana gårdsnamn som alltjämt är i bruk enligt gammal sedvänja får anmälas. Dessutom krävs anknytning till namnet genom släktskap eller äktenskap. Denna ordning synes ha fungerat i stort sett väl och inte ha orsakat några nämnvärda tillämpningsproblem. Dock är det naturligtvis svårt att veta hur många fler personer som skulle ha antagit ett gårdsnamn om kriterierna hade varit mindre restriktiva. Enligt kommitténs uppfattning är det närmast självklart att några inskränkningar i det rådande bruket av gårdsnamn inte bör komma i fråga. Gårdsnamnen utgör en på lång tradition grundad sedvänja och representerar ett värdefullt kulturellt och namn- historiskt arv, som kommittén finner all anledning att söka bevara. Å andra sidan finns det lika lite som tidigare skäl att slopa anknyt- ningskravet eller att ge fritt utrymme åt nyskapade gårdsnamn. En reform i den riktningen skulle framstå som en historisk anakronism och skapa oreda i namnskicket. Inte heller finns det anledning att, som begärts i enskilda riksdagsmotioner, införa en möjlighet att byta till gårdsnamn. En sådan åtgärd skulle stå helt i strid med principen att man inte byter till ett gårdsnamn utan att man under noga angivna förutsättningar kan anmäla att man – invid ett förnamn – vill bära ett gårdsnamn och på så sätt få namnet registrerat i folk- bokföringen. Vad som emellertid kan övervägas är att i någon mån utöka rätten att anta ett gårdsnamn, så att denna rätt får göras gällande även i vissa situationer där namnet har varit i bruk som gårdsnamn i släkten men är det. En sådan försiktig utvidgning skulle knappast få några stora volymmässiga effekter och inte heller nämnvärt inkräkta på namnskyddet men däremot i enskilda fall kunna återskapa en tradition som av obetänksamhet eller annan orsak har brutits av sökanden, dennes föräldrar eller andra släktingar. bör dock i sådana fall gälla att sökan- den genom släktskap eller äktenskap har anknytning till namnet; det räcker t.ex. inte att någon bor på en gård som tidigare givit upp- hov till ett gårdsnamn. I sammanhanget bör också beaktas att det till skillnad från vad som gäller för förnamn och efternamn inte finns någon möjlighet att dispensvägen förvärva ett gårdsnamn. Om t.ex. den siste bäraren av ett gårdsnamn avsäger sig namnet och sedan ångrar sig har han eller hon ingen laglig möjlighet att återfå namnet, eftersom namnet är i bruk. Ett annat exempel är att någon bosätter sig på sina döda föräldrars gård och då också vill bära det gårdsnamn som föräldrarna bar medan de bodde på gården. En begäran härom kan enligt gällande lag beviljas bara om det råkar finnas andra personer som ännu bär gårdsnamnet, i annat fall fattas förutsättningen att namnet ska vara i bruk. Även dessa exempel talar för en något mer generös reglering av möjligheten att få bära ett gårdsnamn. Kommittén anser att en sådan möjlighet bör införas. 24 § Varje barn ska ges minst ett förnamn. Ansökan om barnets för- namn ska ges in till från barnets födelse. Ett förnamn förvärvas när det blir registrerat av . Bestämmelsens första stycke motsvarar den grundläggande regeln om förvärv av förnamn som finns i 30 § namnlagen. Att en ansökan ska göras i stället för en anmälan, som enligt 1982 års namnlag, är en konsekvens av det nya enhetliga förfarandet för namnärenden och innebär således inte någon saklig förändring. Andra stycket motsvarar den kompletterande bestämmelsen om hur förnamn förvärvas som finns i nuvarande 34 § andra stycket namnlagen. Som konstaterats i den allmänna motiveringen lider det lagrummet av en viss otydlighet. För att undanröja denna och för att ge en enkel och säker bestämning av när namnet förvärvas anges i lagrummet att namnet förvärvas när det blir registrerat. Den legala förvärvstidpunkten knyts alltså helt till registreringstillfället. För att namnet ska kunna registreras krävs naturligtvis liksom tidigare att specifika krav är uppfyllda rörande namnets form. Dessa krav preciseras i 26 §. 25 § Ändring av förnamn kan ske efter ansökan hos . Bestämmelsen innebär en väsentlig förenkling och utvidgning i för- hållande till vad som enligt nuvarande lagstiftning gäller för tillägg, byte, strykning och ändring av förnamn. Spärren för upprepade förändringar av förnamn har slopats liksom övriga särskilda begränsningsregler i förutvarande 31 och 32 §§. Som en följd härav finns behov av att särskilja olika slag av namnförändring. Begreppet ändring av förnamn innefattar därför vad som namnlag avsåg förvärv av ytterligare ett eller flera förnamn, byte, strykning eller tillägg av ett eller flera förnamn, ändring av ordningsföljden mellan två eller flera förnamn samt stavnings- ändring. 26 § Som förnamn får inte godkännas namn som kan väcka anstöt eller som kan antas leda till väsentligt obehag för den som ska bära det eller namn som av någon annan anledning uppenbarligen inte är lämpligt som förnamn. Paragrafen motsvarar nuvarande 34 § första stycket namnlag och beskriver de krav som ska ställas på förnamnets form för att det ska kunna godkännas. Den ändring som skett är att det nu uttryckligen i bestämmelsen anges att det obehag som ett för- namn kan antas leda till ska vara väsentligt för att godkännande ska kunna vägras. Tillägget innebär en anpassning till rådande praxis och till den motsvarande ändring som föreslås beträffande kravet på nybildade efternamn (kapitel 8.2.3). Att väsentlighetskravet måste tillämpas med särskild hänsyn till barns behov av att inte lida obehag för sitt förnamns skull har närmare berörts i den allmänna motiveringen.