sou · H1B371 · 2013-10-04 00:00:00 — Hur välgrundade dessa synpunkter är har utredaren inte kunnat skaffa sig en egen uppfattning om. De tre punkter som redovisas (6.1.5) beträffande kritiken mot övertygar inte som grund för det förslag som läggs. Om punkt 1 säger utredaren att Sammantaget är det för utredningen omöjligt att på ett objektivt sätt belägga eller avvisa den kritik som förts fram mot under denna punkt. Beträffande punkt 2 vill jag framhålla det som har pekat på i utredningen, nämligen att ansvaret för jakt och viltförvaltning endast är en av totalt 23 punkter i verksinstruktionens 3§. Att skulle ha prioriterat denna uppgift särskilt bland dessa 23, utan regeringens specifika uppdrag att göra så, hade varit en märklig prioritering. Tvärtom pekar statistiken på verket lagt relativt sett mer persontid på detta område jämfört motsvarande sakområden som är med i uppräkningen av de 23. Detta pga. den stora volym regeringsuppdrag som lagts på NV. Att en stor del av denna volym har handlat om rovdjur (som förvisso är en delmängd av jakt och viltförvaltning) än inte något man kan klandra NV för. Utredarens slutsats att kritiken under punkt 2 är att , oavsett orsak, inte har visat sig drivande i förvaltnings- och jaktfrågor när det gäller annat vilt än rovdjur hänger därför i luften, och utgör i praktiken en indirekt kritik mot att regeringen lagt så stor del av uppdragen just på rovdjur. Beträffande punkten 3 instämmer jag i bilden av att det finns en stor kritik både inom och utanför verket mot den senaste omorganisationen. Denna är väl känd. Jag instämmer även i utredarens slutsats att I övrigt går det inte att objektivt att belägga kritiken mot . Kritiken om omorganisationen kan dock inte utgöra skäl för att skapa en ny myndighet, eller för att flytta ansvaret från NV. Det är min uppfattning att utredningen inte har lyckats genomföra den analys som borde ha gjorts för att kunna dra välgrundade slutsatser om bäst lämpad myndighet respektive ansvarsfördelning mellan nationell myndighet (-er) respektive regionala dito. Två exempel för att belysa detta är två områden där det finns problem och stark kritik från olika aktörer: 1) de ökande vildsvinsstammarna, 2) skador från för stora älgstammar på skogsplantor. Inget av dessa områden är tillfredsställande belysta beträffande frågan om var felet ligger; dvs. vad som beror på bristande styrning av myndigheten, regelverket i sig, dess tillämpning eller hur stor andel av problemet som beror på den nationella myndighetens hantering (prioriteringar, organisation, kompetens m.m.), eller på annan anledning. Min slutsats är att grunden för förslaget om att flytta ansvaret från till ny eller annan myndighet är svag och dåligt utvecklad. Utredaren har inte visat att en ny myndighet skulle lösa de problem som utredningen beskriver. Bildandet av en ny myndighet kan däremot skapa andra nya problem, det visar t.ex. erfarenheterna från tidigare klyvningar av olika myndigheter (se ovan om gränsdragningsproblem). Utredarens förslag bör ses i ljuset av förslag i Miljömålsberedningens senaste delbetänkande (SOU 2013:43) som går i motsatt riktning; nämligen om att regeringen bör tillkalla en särskild utredare med uppgift att utreda hur en förstärkt samordning kan uppnås i den statliga förvaltningen i syfte att förbättra helhetssynen när det gäller markanvändningen, samt att regeringen bör besluta om ett etappmål med samma inriktning. Fragmentering i fler i mindre myndigheter för specialfrågor möter inte enligt min mening framtidens behov rörande miljö, markanvändning, klimatförändringar och ekosystemtjänster. Synpunkterna ovan har upprepat framförts till utredningen, såväl muntligt som skriftligt, utan att jag har fått gehör för dessa. SOU 2007:89 Rovdjuren och deras förvaltning. Betänkande av Utredningen om de stora rovdjuren. SOU 2007:107 Opinionsbildande verksamhet och små myndigheter. Delbetänkande av förvaltningskommitté. SOU 2008:62 Myndighet för miljön – en granskning av . Betänkande av Utredningen om . SOU 2012:20 Kvalitetssäkring av forskning och utveckling vid statliga myndigheter. Betänkande av Utredningen om Kvalitetssäkring av forskning och utveckling vid statliga myndigheter. SOU 2012:22 Mål för rovdjuren. 2009/10:175 Offentlig förvaltning för demokrati, delaktighet och tillväxt DIR 2010:68 Inrättande av en myndighet för havs- och vattenmiljö. 2001/02:173 En samlad naturvårdspolitik Regeringens styrning av , RiR 2006:2. Hämtat PageFiles/760/RiR_2006_2.pdf Situationen beträffande arbetet med att minska skador och bifångster av säl och skarv, Redovisning av regeringsuppdrag, Dnr 121- 3490-04. Återrapportering allmänna uppdraget 2011, Hämtat från: aterrapportering_allm%C3%A4nna_uppdraget_2011_Uppdaterad _3april.pdf och , 2013, En olycka , Tidningen 2013:3, . och , 2009, Mer vilt än , Vilt och Fisk fakta Nr 4, , , . , och , 2011, Hjortdjurens inverkan på tillväxt av produktionsträd och rekrytering av betesbegärliga trädslag, Rapport 9, , Clarin och , 2010, Vildsvin, Hur stora kostnader orsakar vildsvin inom jordbruket? Rapport 2010:26, , och 2005, Nyckeltal för OH-kostnader, 2005:3. , K och , R. ), 2010,Vilt, människa, samhälle, , , . Elmberg, 2009, Jaktbara svenska fågelarters utveckling under , Vilt och Fisk fakta Nr 3, , , . , och , 2007, Älg- och rådjursstammarnas kostnader och värden, nr 3, och 2012, Vilda djur, Rapport från Moderata samlingspartiet. Hämtad från vilda_djur_1.pdf Krögerström och , 2013, , skarv och fiske – Om sälars och skarvars inverkan på fiskbestånden i . skogs- och lantbruksakademins tidskrift 2013:1, , . och , 2009. Metsästäjäin kekusjärjestön, riistanhoitopiirien ja riistanhoitoyhdistysten toiminnan arvionti. (Bedömning av verksamheten inom jägarnas centralorganisation, jaktvårdsdistrikten och jaktvårdsföreningarna) Konsultrapport av Talent partners översatt till svenska i utredningens regi. , , Jernelid, Lavsund och 2010. Kraftigt älgskadad skog får låg tillväxt och bör låggallras, om den ska gallras, Resultat från Skogforsk 2010:13, ISSN: 1103- 4173 , 2010, Vildsvinsskador inom jordbruket – Hur stora är förlusterna?, Examensarbete nr 581, , Organisationer och myndigheters hemsidor Hämtad från: 1e26138528000506.html Hämtat från: Finlex. Jakt och viltvård (). Om (). Organisation (). Hämtat från: /Organisation/ Stöd till vid beslut om skyddsjakt (). Hämtat från Miljoarbete-i-samhallet/Miljoarbete-i-Sverige/Regeringsuppdrag/ Redovisade-2012/Beslut-om-skyddsjakt/ Vårt uppdrag, . Hämtad från: uppdrag/ Översyn av jaktlagstiftningen m.m. En särskild utredare ska se över den svenska jaktlagstiftningen med syfte att få till stånd dels en modern lagstiftning med tydlig systematik och moderna bestämmelser för en långsiktigt hållbar jakt och viltvård samt djurskydd för de vilda djuren, dels ett förbättrat genomförande av EU-rättsliga åtaganden. Myndighetsansvaret för jakten och viltvården ska utvärderas. En partiell översyn av lagen (2000:592) om viltvårdsområden ska också göras. Utredaren ska också överväga möjligheten att avskaffa den s.k. dubbla jakträtt som finns inom vissa delar av renskötselområdet till följd av bestämmelsen i 25 § rennäringslagen (1971:437) om rätt för medlemmar i samebyar att jaga på renbetesfjällen och i lappmarkerna. Utredaren ska vidare överväga hur jakten, inom ramen för EU-rättsliga åtaganden, långsiktigt kan tryggas på renbetesfjällen i och på kronomarken ovanför odlingsgränsen i och . I ett delbetänkande, som ska lämnas , ska utredaren redovisa utvärderingen av myndighetsansvaret. Uppdraget ska redovisas slutligt . Regelverket för jakt och viltvård när det gäller vilda fåglar och däggdjur finns främst i jaktlagen (1987:259) och jaktförordningen (1987:905). I jaktlagen finns de civilrättsliga reglerna om jakträtt och de grundläggande krav som ställs på viltvården och jakten. Kompletterande detaljregler finns i jaktförordningen och i olika föreskrifter om jakt, viltvård och vapen. I jaktlagen behandlas i olika huvudavsnitt viltvården, jakträtten, jakten, utplantering av vilt, kunskapsprov, avgifter, ansvar, bemyndiganden och överklagande. Enligt lagen om viltvårdsområden kan två eller flera fastigheter sammanföras till ett viltvårdsområde i syfte att främja viltvården genom en samordning av jakten och åtgärder till skydd och stöd för viltet. De fastigheter som ingår i området bildar en viltvårdsområdesförening. har att beakta EU:s förordningar och direktiv, i synnerhet rådets direktiv /43/EEG av om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (Art- och habitatdirektivet)1 och och rådets direktiv /147/EG av (konsoliderad version) om bevarande av vilda fåglar (Fågeldirektivet)2. Fågeldirektivet omfattar alla fåglar som förekommer naturligt i , medan Art- och habitatdirektivet omfattar de arter och livsmiljöer som anges i direktivet. EU:s förordningar gäller som lag i . De aktuella direktiven har främst genomförts genom ändringar i jaktförordningen. Habitatdirektivet omfattar subsidiaritetsbestämmelser som gör det möjligt att fatta beslut om förvaltningen av Natura 2000-områden och bestånd på lokal, regional och nationell nivå. I artikel 2.3 i habitatdirektivet fastställs att åtgärder som vidtas i enlighet med direktivet ska ta hänsyn till ekonomiska, sociala och kulturella behov samt till regionala särdrag. Lokalt engagemang för att utveckla förvaltningen av vilda däggdjur och fåglar är viktig. Ansvaret för att säkerställa de nationella målen för livskraftiga stammar behöver tas nationellt, men ansvaret för förvaltningen bör i allt större utsträckning ske regionalt och med lokalt inflytande. En sådan förvaltning stärker möjligheterna till samexistens mellan människor och vilda däggdjur och fåglar. 1EUT L 363, 20.12.2006, s. 368 (Celex 320061L0105). 2EUT L 20, 26.1.2010, s. 7 (Celex 32009L0147). är central sektorsmyndighet för förvaltning av vilda däggdjur och fåglar. Den regionala förvaltningen handhas av . fullgör dessutom uppdrag inom jaktens och viltvårdens område och erhåller för detta bidrag ur viltvårdsfonden, det s.k. allmänna uppdraget. Uppdraget att se över jaktlagstiftningen Jaktlagen är nu närmare och har ändrats ett flertal gånger. Regeringen konstaterade i prop. 2008/09:210 om en ny rovdjursförvaltning att det kan finnas ett behov av en översyn av jaktlagen. Regeringen avsåg därför att återkomma i frågan. Jaktformerna och viltarternas utbredning och numerär har förändrats sedan jaktlagen trädde i kraft. Även synen på jakt, viltvård och djurskydd är annorlunda . Det svenska medlemskapet i EU har inneburit att Fågeldirektivet och Art- och habitatdirektivet har genomförts i svensk rätt. När blev medlem i EU 1995 hade den nya jaktlagstiftningen varit i kraft . Det gjordes därför ingen total översyn vid införlivandet av naturvårdsdirektiven i samband med medlemskapet. Genomförandet skedde främst i jaktförordningen med en delvis ny systematik som följd. Flera skäl talar för att dessa direktiv, som är av grundläggande betydelse för viltförvaltningen, i större omfattning än bör genomföras i själva lagen. har vidare i ett mål om ansvar för grovt jaktbrott m.m. uttalat att systematiken i jaktlagen i visst avseende inte präglas av den tydlighet som skulle ha varit önskvärd (dom B 406-06 ). Vidare föreslår i sitt slutbetänkande Mål för rovdjurspolitiken (SOU 2012:22) att en utredning bör tillsättas för att arbeta fram ett regelverk som i språk och uppbyggnad är modernt, mer förutsägbart och enklare att tillämpa än vad som gäller . Vid Landsbygdsdepartementets beredning av vissa ärenden har också framkommit behov av en översyn av jaktlagen. Det har till departementet dessutom kommit in ett antal framställningar om ändringar i jaktlagstiftningen. Sammantaget finns det således ett behov av att se över lagen såväl ur systematisk synvinkel som med hänsyn till . Utredaren ska därför se över den svenska jaktlagstiftningen och utarbeta förslag till en ny jaktlag och en ny jaktförordning. Syftet är dels att få till stånd en lagstiftning med tydlig systematik och moderna bestämmelser om jakt, viltvård och djurskydd för de vilda djuren, dels att förbättra genomförandet av EU-rättsliga åtaganden. bör i större utsträckning än genomföras i själva jaktlagen. Stora förändringar har skett inom viltförvaltningen. Viltförvaltningsdelegationer har inrättats på länsstyrelsenivå genom beslut om en ny rovdjursförvaltning. Delegationernas ansvar omfattar även övrig jakt och har inneburit förändringar i ansvaret för myndigheterna. Ansvaret för olika delar av hanteringen av jaktadministrationen har också varit föremål för prövning. Utredaren ska därför utvärdera olika myndigheters ansvar och ansvarsfördelning för att säkerställa en god jakt- och viltvård i enlighet med bestämmelserna i jaktlagstiftningen. Regeringen får enligt 29 § jaktlagen meddela föreskrifter om allmän jakt, licensjakt och skyddsjakt. Tider och villkor för jakt regleras i bilagor till jaktförordningen. Regeringen handlägger ett antal ärenden med yrkanden om ändring av gällande jakttider. fanns i Svenska Jägareförbundets regi en jakttidsberedning med företrädare för jägare och naturvårdsintresserade organisationer. Beredningen lämnade förslag till om ändrade jakttider. Efter ett remissförfarande lämnade verket ett sådant förslag till regeringen. För att följa de jaktbara arternas utveckling och för att effektivisera handläggningen av ärenden som rör jakttider ska utredaren överväga om det bör tillskapas en beredning för jakttidsärenden hos ansvarig myndighet. Samernas rätt att jaga Fastighetsägaren har enligt 10 § jaktlagen jakträtten på den mark som hör till fastigheten. Enligt 25 § rennäringslagen har en medlem i en sameby emellertid rätt att jaga på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen i eller lappmarkerna i och när renskötsel är Denna rätt att jaga gäller på både statlig och privat mark och ingår i den bruksrätt som renskötselrätten utgör. Den är underkastad de begränsningar som följer av jaktlagstiftningen. En samebymedlem har dock inte ensamrätt till jakten på dessa marker eftersom markägaren har den jakträtt som följer med äganderätten till marken. Det finns således en dubbel jakträtt. Det kan i sammanhanget nämnas att Girjas sameby i stämt staten med yrkande i första hand att samebyn ska förklaras ha ensamrätt till jakt och fiske inom den del av samebyns område som ligger på statens fastighet kronoöverloppsmark 2:1 och att byn där har ensam rätt att förfoga över jakt- och fiskerätten. I andra hand yrkas fastställande av att rätten till jakt och fiske är delad mellan samebyn och staten och att byn gemensamt med staten ska ha förfoganderätt över jakt och fiske. Regeringen föreslog i prop. 2009/10:239 om älgförvaltningen att det nya älgförvaltningssystemet ska gälla även i de delar av landet där medlem i en sameby har rätt att jaga. Detta innebär för marken utanför älgskötselområdena att marken blir dubbelregistrerad. Det innebär att älgmarken inom en sameby registreras som ett enda licensområde med en älgtilldelning för samebymedlemmarna. Inom detta större licensområde registreras dessutom särskilda licensområden omfattande den privata marken med en egen älgtilldelning för varje område. tillkännagav vid behandlingen av propositionen att det parallella nyttjandet av jaktmarken av såväl samer som andra jaktlag skapar en onödig konflikt mellan samebyar och annan ortsbefolkning. Enligt beslut ska därför regeringen göra en översyn av möjligheterna att undanröja den dubbla jakträtten och återkomma till med ett förslag i frågan. I översynen bör det enligt presenteras förslag på hur man löser de situationer då kompensation krävs (bet. 2010/11:MJU6, rskr. 2010/11:49). Utredaren ska, med utgångspunkt i samernas renskötselrätt och i enlighet med tillkännagivande, göra en översyn av möjligheterna att undanröja den dubbla jakträtten inom vissa delar av renskötselområdet till följd av bestämmelsen i 25 § rennäringslagen om rätt för medlem i sameby att jaga på renbetesfjällen och i lappmarkerna. Utredaren ska föreslå lösningar för situationer då kompensation krävs. Rätt till jakt efter småvilt på kronomarken ovanför odlingsgränsen i och samt på renbetesfjällen i På sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen får enligt 32 § rennäringslagen nyttjanderätt upplåtas om upplåtelsen kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Upplåtelse av jakt får dock endast ske om upplåtelsen är förenlig med god viltvård och kan ske utan besvärande intrång i rätten till jakt enligt 25 §. Enligt 3 § rennäringsförordningen (1993:384) i dess lydelse före skulle rätt till sådan småviltsjakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen som inte bedrivs yrkesmässigt upplåtas till den som är fast bosatt i . Upplåtelse fick dock endast ske om någon olägenhet av betydelse inte uppkom för rennäringen, något hinder inte mötte enligt bestämmelserna i 32 § rennäringslagen och jakten inte inverkade på miljön, turismen eller andra intressen. Regeringen beslutade att ändra 3 § rennäringsförordningen så att kravet på att upplåtelse endast skulle ske till den som är fast bosatt i togs bort . Ändringen i 3 § rennäringsförordningen skedde efter en grundlig analys i när det gäller bestämmelsens förenlighet med artikel 12 och 49 i EG-fördraget (nu artikel 18 och 56 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Regeringen konstaterade att bestämmelsen inte kunde behållas. Det måste emellertid även i fortsättningen finnas möjlighet att vid behov kunna begränsa antalet jägare så att jakten inte kommer i strid med de villkor som finns i rennäringslagen, rennäringsförordningen och föreskrifter. Även bestämmelsen i 4 § jaktlagen att viltet ska vårdas i syfte att främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstammarna och att jakten ska anpassas efter tillgången på vilt gör att det kan finnas behov av en sådan begränsning. Dessa skyddsbestämmelser är oförändrade, men genom ändringen i 3 § rennäringsförordningen kan tillämpningen inte längre basera sig på jägarens bosättningsland. kommun och har i olika skrivelser framhållit att jakttrycket på de aktuella markerna blivit oacceptabelt högt genom tillströmningen av utländska jägare. De anser därför att jakttrycket bör begränsas genom att svenska jägare ges företräde till jakt före utländska (dnr L2007/3104, L2008/3061 och L2010/2297). har tillkännagett att regeringen långsiktigt bör trygga fjälljakten och i det arbetet ompröva bestämmelserna i 3 § rennäringsförordningen i syfte att återgå till regleringen som den var utformad före förändringen 2007 (bet. 2011/12:MJU13, rskr. 2011/12:172). Utredaren ska i enlighet med tillkännagivande överväga hur jakten, inom ramen för , på renbetesfjällen i och på kronomarken ovanför odlingsgränsen i och långsiktigt kan tryggas. Det är i sammanhanget viktigt att beakta att likvärdiga villkor bör gälla mellan de nordiska länderna. I 43–45 §§ jaktlagen finns straffbestämmelser för olika överträdelser av jaktlagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. I jaktlagen finns också bestämmelser om försök och förberedelse till jaktbrott, jakthäleri och förverkande. Flertalet av lagens straffbestämmelser är s.k. blankettstraffbud. har uttalat att regeringsformen inte tillåter att en myndighet fyller ut blankettstraffbud som har fängelse i straffskalan så att den gärning som straffbeläggs anges helt eller i det väsentliga i myndighetens föreskrifter (NJA 2005 s. 33). Utredaren ska därför undersöka i vilken mån jaktlagen innehåller blankettstraffbud som kan antas stå i strid med regeringsformen och lämna förslag på en lösning. (dir. 2011:31) har ett generellt uppdrag att kartlägga förekomsten av otillåtna blankettstraffbud och föreslå lösningar på problemet. Utredaren ska därför under fullgörandet av uppdraget i denna del beakta straffrättsanvändningsutredningens arbete. Högsta domstolens uttalanden i NJA 2008 s. 376 kan tolkas som att en överträdelse av varje villkor som en myndighet ställer upp i ett beslut om licensjakt eller skyddsjakt utgör ett brott mot fredningsbestämmelsen i 3 § lagen och därmed kan föranleda straffansvar enligt 43 § 2, oavsett hur trivialt villkoret är i sak. har påtalat att det innebär att det endast krävs oaktsamhet för att fällas till ansvar, medan övriga överträdelser som är straffbara enligt 43 och 45 §§ kräver åtminstone grov oaktsamhet. anser att brott mot villkor för jakten i stället endast bör omfattas av 45 § med krav på minst grov oaktsamhet och med endast böter i straffskalan (dnr L2011/493). Utredaren ska mot denna bakgrund analysera gällande rätt utifrån Högsta domstolens avgörande i NJA 2008 s. 376 och överväga om det finns skäl att ändra eller inskränka straffbestämmelserna i jaktlagstiftningen. Jakt på allmänt vatten På allmänt vatten där fastighetsägare inte har jakträtt, liksom på sådana , klippor och skär som inte hör till något hemman, får enligt 12 § andra stycket jaktlagen jakt bedrivas endast efter tillstånd. Regeringen eller får genom beslut i det enskilda fallet eller genom föreskrifter meddela sådant tillstånd. Det finns önskemål om att det skapas en mer enhetlig hantering över landet och att förutsättningarna för att fler ska kunna få tillgång till denna jaktliga resurs klarläggs (dnr L2008/1595). Utredaren ska därför föreslå hur möjligheterna till jakt på allmänt vatten kan förenklas och handläggningen effektiviseras. Utredaren ska i denna del rådgöra med av havsvattengränser (UD 2011:01). Jakt i svensk ekonomisk zon Jaktlagen gäller enligt 1 § andra stycket i särskilt angivna fall även inom ekonomiska zon. Enligt 3 § lagen är viltet fredat och får jagas endast om det följer av jaktlagen eller av föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Detta gäller även inom ekonomiska zon. För utnyttjande av naturtillgångar inom den ekonomiska zonen krävs emellertid tillstånd enligt 5 § lagen (1992:1140) om ekonomiska zon. Enligt 10 § lagen är det som huvudregel fastighetsägaren som har jakträtten. På allmänt vatten får, som framgår ovan, jakt bedrivas med särskilt tillstånd. Denna reglering innebär att fredningsbestämmelserna gäller även inom den ekonomiska zonen, medan ingen har jakträtt utanför territorialvattengränsen. Det har påpekats att detta förhindrar jakt på den säl som förekommer där (dnr L2008/1595). Utredaren ska föreslå hur möjligheterna till jakt i svensk ekonomisk zon kan förenklas och handläggningen effektiviseras. Utredaren ska i denna del rådgöra med av havsvattengränser (UD 2011:01). Jakt efter säl kan enligt jaktlagstiftningen ske som skyddsjakt efter ansökan eller på myndighets initiativ efter beslut av . Mot bakgrund av den starka tillväxten av främst gråsäl och vikare har framställts önskemål om en översyn av regelverket kring säljakten och att en för och gemensam förvaltningsplan för gråsäl och vikare utarbetas. har i en skrivelse yrkat bl.a. att säl ska ingå i den regionala förvaltningen och att jakten ska få bedrivas fram till mittlinjen inom svensk ekonomisk zon (dnr L2010/2683, L2011/1245). Utredaren ska pröva möjligheterna att regionalisera sälförvaltningen och klargöra möjliga effekter på sälbeståndet vid en regionalisering. Allmän jakt efter vuxen kronhjort får endast bedrivas i . I övriga landet får vuxen kronhjort bara jagas i kronhjortsskötselområden som registrerats av . anser att det, med hänsyn till det växande skadeproblemet med kronhjort, bör övervägas om inte allmän jakt är en bättre förvaltningsmetod (dnr L2011/1474). Utredaren ska kartlägga omfattningen av skadeproblemet och vid behov föreslå lämpliga åtgärder. Utfodring av vilda djur Det förekommer att jakträttshavare utfodrar viltet, främst vildsvin, med stora mängder foder för att kunna hålla en stor viltstam på området med syfte att få större jaktmöjligheter. Ofta används kasserade livsmedelsprodukter som ibland kan vara direkt olämpliga för viltet. Utfodringen i sig kan vidare medföra problem även om födan inte är skadlig. Det kan då handla om brunbjörnar som använder ut-