sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Första stycket ändras dels språkligt, dels på så sätt att det tydliggörs att rätten alltid ska ta ställning till frågan om utdömande av vite och fatta besluta om åtgärder enligt andra stycket om ett mål inte kan avgöras vid en huvudförhandling som den tilltalade inte har inställt sig till personligen. Motiven till bestämmelsen har behandlats i av- snitt 11.7.3. I andra stycket anges de sanktioner och tvångsmedel som kan komma i fråga om ett mål inte kan avgöras i den tilltalades utevaro. Uppräkningen, som i bestämmelsens tidigare lydelse utgick från den minst ingripande åtgärden, har flyttats från det tidigare första stycket. Ändringarna syftar till att vara handlingsdirigerande för rätten och innebär att åtgärderna ska övervägas i en annan ordning . Av första meningen i andra stycket följer att den tilltalade i första hand ska hämtas till rätten om det inte finns särskilda skäl mot det. Av ordalydelsen framgår att det är fråga om en presumtion för att hämtning ska ske. Vid rättens övervägande av om det finns särskilda skäl mot att hämta den tilltalade ska beaktas förutsättningarna för att ett hämtningsförsök kan lyckas. Dessutom ska en avvägning göras om hämtning är ett proportionerligt ingrepp i den enskildes frihet med hänsyn till målets beskaffenhet och vad det rör, den enskildes person och omständigheterna i övrigt. Om ett mål inte kan avgöras utan att han eller hon kommer till huvudförhandlingen bör det i de allra flesta fall ses som ett proportionerligt beslut att hämta den enskilde till rätten. Av andra meningen i andra stycket följer att häktning av den tilltalade ska ske om det inte är sannolikt att hämtning kan genom- föras. Om rätten tidigare i målet har beslutat om hämtning av den tilltalade som misslyckats, får det ofta anses sannolikt att hämtning inte kan ske. I bestämmelsen anges numera uttryckligen att förut- sättningar i 24 kap. RB för häktning måste vara uppfyllda. I normal- fallet får en tilltalad kunna anses undandra sig lagföring om denne utan godtagbart skäl för det uteblir från en huvudförhandling. Tredje meningen i andra stycket innebär att möjligheten att på nytt förelägga den tilltalade ett vite ska användas som ett sista alter- nativ. 15 a § Om det inte finns särskilda skäl mot det får målet avgöras utan att den tilltalade är personligen närvarande, om det inte finns anledning att döma till 2.villkorlig dom i förening med samhällstjänst om det i domslutet ska anges , 3.skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § , 4.skyddstillsyn i förening med samhällstjänst eller kontraktsvård om det i domslutet ska anges , eller Vad som anges i första stycket gäller också om det inte finns anledning att 1.förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff med mer än , eller 2.bestämma påföljden till fängelse och förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff med en strafftid som sammantaget överstiger . Med de påföljder som anges i första stycket 1–5 ska likställas förord- nande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 . Rättegångsfrågor får avgöras trots att den tilltalade har uteblivit. Bestämmelsen, som rör avgörande av mål vid huvudförhandling utan att den tilltalade är personligen närvarande, är ändrad i flera avseen- den. Motiven har behandlats i avsnitt 11.6. Den tidigare bestäm- melsens första stycke punkterna 2 och 3 samt tredje stycke är flyttade till 15 b §, som är ny. I första stycket är kravet borttaget att saken ska kunna utredas tillfredsställande för att målet ska få avgöras när den tilltalade inte inställt sig personligen. I stället får målet avgöras om det inte finns särskilda skäl mot det. Ändringen ger uttryck för ökat partsansvar och en principiell förskjutning av ansvaret för utredningen i målet från rätten till åklagaren. Den innebär att målet som huvudregel, om övriga förutsättningar är uppfyllda, ska avgöras efter huvudförhand- ling om åklagaren begär det. Rätten ska alltså inte göra en preli- minär bedömning av om utredningen i skuldfrågan kan anses vara tillräcklig för att kunna ligga till grund för en fällande dom. Det betyder också att den tilltalade får stå konsekvenserna av att inte personligen kunna påverka processmaterialet vid förhandlingen. Sär- skilda skäl mot att hålla huvudförhandlingen kan i vissa fall finnas till följd av den tilltalades behov av att få lägga fram sin sak inför rätten eller med hänsyn till allmänintresset. Det kan också vara fråga om fall i vilket den tilltalade bör närvara vid huvudförhandlingen därför att det behövs kompletterande utredning i fråga om påföljd eller när åtalet rör någon som inte fyllt (jfr 27 § fjärde stycket lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare). Den tidigare beskrivningen av utevaro i första stycket inställt sig endast genom ombud eller har uteblivit är ersatt av utan att den tilltalade är personligen närvarande. Någon saklig ändring är inte avsedd. I första stycket görs vidare de avgränsningar i vilka påföljder som rätten kan döma till i den tilltalades utevaro. Regleringarna er- sätter den tidigare bestämmelsens första stycke första punkten. I stället för att, som tidigare, ange de förutsättningar som ska vara upp- fyllda för avgörande i utevaro, anges nu de begränsningar i fråga om påföljd som ska gälla. Eftersom åklagarens påföljdsyrkande är av- görande för hur sträng påföljd rätten kan döma till (se 30 kap. 3 a § RB) behöver rätten inte längre göra en prognos i påföljdsfrågan för att bedöma om målet kan avgöras i den tilltalades utevaro. Tillsam- mans med den begränsning som följer av 30 kap. 3 a § innebär be- stämmelsen att åklagarens påföljdsyrkande är styrande för om rätten kan avgöra målet i den tilltalades utevaro. Ändringarna innebär att utrymmet att avgöra mål vid huvudför- handling i den tilltalades utevaro utvidgas så att svårare straff och fler påföljder kan dömas ut. Av första stycket framgår att möjlig- heten för rätten att döma till fängelse utökas från fängelse . regleras att ett alter- nativt fängelsestraff vid en icke frihetsberövande påföljd är styrande för om målet kan avgöras utan att den tilltalade är närvarande vid huvudförhandlingen. Ska ett alternativstraff anges får inte det över- stiga fängelse . Bestämmelsen utesluter inte att den tilltalade överlämnas till särskild vård såsom rättspsykiatrisk vård, vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, ungdomsvård och ungdomstjänst eller sådana påföljder i förening. Däremot görs undantag för skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § och för sluten ungdomsvård. I andra stycket punkten 1 regleras att en återstående strafftid kan förverkas i den tilltalades utevaro med högst . begränsning gäller om det är aktuellt att med tillämpning av 34 kap. 1 § första stycket 1 , låta en tidigare utdömd påföljd omfatta ny brottslighet och förverka villkorligt medgiven frihet. I punkten 2 förtydligas att den sammanlagda strafftiden vid sammanträffande av brott när rätten dömer till fängelse och sam- tidigt förverkar en återstående strafftid inte får överstiga fängelse . Det innebär att det sammanlagda fängelsestraffets längd i en förverkandesituation maximalt får uppgå när rätten förordnar att ett tidigare fängelsestraff ska avse också det andra brottet eller dömer särskilt till fängelse. Andra stycket ersätter den andra meningen i bestämmelsens tidigare andra stycke som regle- rade förverkande av villkorligt medgiven frihet av fängelsestraff när rätten förordnar att en tidigare utdömd påföljd ska avse också den nya brottsligheten. Tredje stycket likställer förordnanden enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 med de påföljder som anges i första stycket, och överensstämmer med den bestämmelse som tidigare fanns i andra stycket första meningen. Det fjärde stycket motsvarar paragrafens tidigare fjärde stycke och är inte ändrat. 15 b § Om det inte finns särskilda skäl mot det får målet också avgöras utan att den tilltalade är personligen närvarande om 1.den tilltalade, sedan han eller hon har fått del av åtalet, har avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvud- förhandlingen eller 2.den tilltalade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro därför inte är nödvändig. I de fall som avses i första stycket 1 får målet avgöras även om den till- talade inte har fått del av kallelse till förhandlingen. Paragrafen är ny. Bestämmelsen motsvarar delar av bestämmelsen i tidigare 46 kap. 15 a § RB. Ändringarna är, bortsett från den förändring det innebär att utredningskravet har ersatts med att det inte finns särskilda skäl mot att avgöra målet i den tilltalades utevaro (se författningskom- mentaren till 46 kap. 15 § RB), enbart redaktionella eller föranledda av att stämningsinstitutet avskaffas. 2 § En ansökan om stämning ska innehålla uppgifter om 2.den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess för- övande och de övriga omständigheter, som behövs för dess kännetecknande, samt de bestämmelser, som är tillämpliga, 3.det enskilda anspråk, som målsäganden vill framställa samt en utför- lig redogörelse för de omständigheter som åberopas till grund för anspråket, 4.de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som målsäganden vill framställa, 5.de bevis som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis samt 6.de omständigheter som gör rätten behörig, om inte behörigheten fram- går på annat sätt. Har målsäganden några önskemål om hur målet ska handläggas, bör dessa anges i ansökningen. Ansökningen ska vara egenhändigt undertecknad av målsäganden eller hans eller hennes ombud. Är brottet sådant att målsäganden får väcka åtal endast om åklagaren beslutat att inte åtala, ska tillsammans med ansökningen ges in intyg om att ett sådant beslut meddelats. De skriftliga bevis som åberopas bör också ges in tillsammans med ansökningen. Första stycket ändras på så sätt att tillkommit en ny fjärde punkt. Änd- ringen innebär att en målsägande som väcker enskilt åtal i stämnings- ansökan ska uppge de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill framställa. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med förslaget till den nya bestämmelsen i 30 kap. 3 b § RB, som föreskriver att ett beslut om särskild rättsverkan inte får meddelas utan yrkande och att rätten inte heller får gå utöver vad som yrkats i fråga om sådan rättsverkan. I övrigt görs endast språkliga ändringar. 7 § Vid förberedelsen bör den tilltalade avge svaromål och ange, om han erkänner eller förnekar gärningen, samt yttra sig över de omständigheter på vilka åtalet grundats. Han bör också ange de omständigheter som han vill anföra. Parterna bör därefter var för sig ange de ytterligare omständigheter som de vill anföra samt yttra sig över vad motparten anfört. De skall också, i den mån det inte skett tidigare, uppge de bevis som de vill åberopa och vad de vill styrka med varje bevis. Skriftliga bevis, som inte redan företetts, skall genast framläggas. I paragrafen görs endast den ändringen att det nuvarande tredje stycket flyttas till andra stycket i den nya bestämmelsen i 7 a § (se nedan). 7 a § Rätten ska, allt efter målets beskaffenhet, verka för att målet förbereds så att det kan avgöras på ett ändamålsenligt sätt. Rätten ska genom frågor och på- pekanden försöka avhjälpa otydligheter eller ofullständigheter i parternas yrkan- den, inställningar eller bevisuppgifter. Rätten får bestämma att olika frågor eller delar av målet ska behandlas var för sig vid förberedelsen. Paragrafen är ny. Första stycket motsvarar den bestämmelse som förs in i 45 kap. 13 § RB. På det sättet lagfästs, även för mål som rör enskilda åtal, rättens ansvar för att verka för att målet förbereds och att bedriva materiell processledning under förberedelsen. Ändringen har be- rörts i avsnitt 11.3.3. Se i övrigt kommentaren till 45 kap. 13 § RB. Innehållet i andra stycket motsvarar det nuvarande tredje stycket i 47 kap. 7 § RB. Stycket flyttas hit av redaktionella skäl. 20 a § I 56 kap. 13–15 §§ finns bestämmelser om att tingsrätten får hänskjuta en fråga till prövning av . Om särskilda tidsfrister gäller för handläggningen i tingsrätten enligt 22 § ska tingsrätten fatta beslut om hänskjutande senast då huvud- förhandling annars ska påbörjas i målet. Om en fråga hänskjutits till i ett sådant mål gäller vad som är föreskrivet om tidsfrister för hand- läggningen i tingsrätten i 22 § från den dag då handläggningen i Högsta dom- stolen avslutats. Paragrafen är ny. Bestämmelsen införs till följd av vårt förslag att tingsrätten även i brottmål får hänskjuta en prejudikatfråga till (s.k. hissning). Frågan har behandlats i avsnitt 11.5.2. Se även för- fattningskommentaren i anslutning till ändringarna 54 kap. 13 § RB. En bestämmelse med samma sakliga innehåll förs in i 45 kap 13 d § RB, se kommentaren till den paragrafen. 2 § Strafföreläggande enligt detta kapitel innebär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett bötesstraff efter vad åklagaren anser att brottet bör föranleda. Av 5 a § framgår att ett strafföre- läggande också får omfatta ett enskilt anspråk som avser betalningsskyl- dighet. Föreläggande av ordningsbot enligt detta kapitel innebär att den miss- tänkte till godkännande eller föreläggs ett bötes- straff efter vad som bestämts enligt 14 §. Den tidigare andra meningen i bestämmelsen som rörde strafföre- läggande avseende villkorlig dom tas bort. Ändringen är en följd av att strafföreläggande kan avse villkorlig dom. Bestäm- melsen har motiverats i avsnitt 9.7. 4 § Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott, för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade böter. Det finns särskilda bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har begåtts av någon som är . Bestämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket 2 är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff. Företagsbot får föreläggas genom strafföreläggande i fall då boten inte överstiger . Den tidigare andra meningen i bestämmelsen, rörande strafföreläg- gande avseende villkorlig dom, tas bort. Motiven till ändringen har behandlats i avsnitt 9.7. Bestämmelsen ändras till följd av att strafföre- läggande kan avse villkorlig dom. Till följd av det har även 3 § i förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål upphävts. 5 § Strafföreläggande ska utfärdas om det finns förutsättningar för allmänt åtal och inte särskilda skäl talar mot det. Strafföreläggande får dock inte utfärdas om i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte, vilka enligt åklagarens vetskap föreligger till bedöm- ning, eller om målsäganden förklarat att han eller hon avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betalningsskyldighet. Paragrafen är ändrad på så sätt att det i första stycket införs en presum- tion för att strafföreläggande ska utfärdas om det finns förutsätt- ningar för allmänt åtal. De förbud i övrigt mot att utfärda strafföre- läggande, som tidigare reglerades i första stycket, har flyttats till andra stycket. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.3.1. Av första stycket framgår att det krävs särskilda skäl för att inte utfärda ett strafföreläggande om det finns förutsättningar för allmänt åtal. Ändringen innebär att strafföreläggande ska utfärdas oberoende av om den misstänkte har erkänt brottet eller inte. Någon annan ändring mot nuvarande tillämpning av bestämmelsen är inte avsedd. Ett särskilt skäl mot att utfärda strafföreläggande kan exempelvis vara att rättsfrågan är svårbedömd eller det inte är uppenbart att brottet inte är preskriberat. Ett annat sådant kan vara att ordnings- bot har utfärdats för brottet men inte godkänts. Ytterligare ett exempel är om den misstänkte är . Av andra stycket framgår att strafföreläggande inte får utfärdas om inte alla brott av den misstänkte som åklagaren känner till tas upp i föreläggandet eller om en målsägande förklarat sig vilja föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet avseende annat än betalningsskyldighet. Det motsvarar vad som gäller enligt be- stämmelsen första stycke. Till följd av ändringen av bestämmelsen ska 1 § Strafföreläggande- kungörelsen (1970:60) upphöra att gälla. 6 § Ett strafföreläggande ska innehålla uppgift om 1.den åklagare som har utfärdat föreläggandet, 3.målsäganden, om någon sådan finns 4. den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess begående samt övriga omständigheter som behövs för att känneteckna den, 5. den eller de bestämmelser som är tillämpliga när det gäller brottet, 6. det straff och den särskilda rättsverkan, som föreläggs den misstänkte, 7. det enskilda anspråk som föreläggs den misstänkte med uppgift om de omständigheter som anspråket grundar sig på, 8.de bevis som, om åtal väcks, åberopas till stöd för åtalet och talan om enskilt anspråk enligt 22 kap. och vad som ska styrkas med varje bevis, 9.de omständigheter som gör domstolen behörig om åtal väcks, om inte be- hörigheten framgår på annat sätt, 10.åklagarens önskemål om hur målet ska handläggas om åtal väcks, och 11.den misstänkte har varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott som omfattas av strafföreläggandet och tiden för frihetsberövandet. Bestämmelsen är ändrad till följd av att åtal väcks genom att strafföre- läggande ges in till rätten om det inte godkänts och bör läsas i ljuset av de ändrade bestämmelserna i 45 kap. 4 och 4 a §§ RB. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 10.3.2. Ändringarna innebär att innehållet i strafföreläggandet kommer att motsvara vad som föreskrivs om åtalets innehåll i 45 kap. 4 § RB och innehålla uppgifter om enskilt anspråk som åklagaren för talan om enligt 45 kap. 4 a § RB. Bestämmelsen medför, till skillnad från tidigare, att uppgifter om bevis, domstols behörighet, önskemål om målets handläggning och eventuella frihetsberövanden ska lämnas i strafföreläggandet. Därtill kommer att strafföreläggande ska vara undertecknat av åklagaren. I bestämmelsen görs även språkliga änd- ringar. 7 § Utfärdas ett strafföreläggande till godkännande , ska den misstänkte upplysas om 1.sättet för godkännande och om den tid som fastställts för detta, 2.att, om godkännande inte sker, åtal och talan om enskilt anspråk en- ligt 22 kap. kan väckas efter utgången av den fastställda tiden, och 3.att målet kan komma att avgöras av rätten utan huvudförhandling och om rätten till en sådan förhandling. Den misstänkte ska ges tillfälle att skriftligen 1.svara på åtalet och lämna bevisuppgift enligt 45 kap. 10 §, 2.slutföra sin talan, och 3.yttra sig över frågan om målet kan avgöras utan huvudförhandling. Den misstänktes svar ska lämnas till åklagaren. Paragrafen är ändrad. Den reglerar vilka upplysningar som ska lämnas till den misstänkte när ett strafföreläggande utfärdas för god- kännande samt att den misstänkte ska få tillfälle att svara på föreläggandet och uppgifter om vad ett sådant svarsföreläggande ska innehålla. Genom ändringarna inne- håller strafföreläggandet vad som behövs för att uppfylla förutsätt- ningarna för att målet ska kunna avgöras utan huvudförhandling om åtal väcks. Motiven till bestämmelsen behandlas i avsnitt 10.3.2. Ändringen i första stycket punkten 2 innebär ett förtydligande om att upplysningar ska lämnas om att talan om enskilt anspråk i anledning av brottet kan väckas i samband med åtalet. Av punkten 3 framgår att den misstänkte ska upplysas om att målet kan komma att avgöras efter huvudförhandling och om rätten till sådan för- handling. Övriga ändringar i första stycket är språkliga. Av andra stycket, som är nytt, framgår att den misstänkte som strafföreläggandet kan godkännas, får tillfälle att svara på åtalet. Det innebär att den som inte önskar godkänna strafföre- läggandet ges möjlighet att redan innan åtal väcks ta ställning till det och de yrkanden som framställs tillsammans med åtalet samt ange sin inställning och skälen till den, vilken bevisning som åbero- pas och eventuella synpunkter på målets handläggning. Ändringen innebär att den misstänkte genom föreläggandet har fått tillfälle att slutföra talan i målet. Vid strafföreläggande avseende företagsbot gäller särskilda regler i 5 § lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Den paragrafen är ändrad så att det andra stycket i denna bestämmelse inte gäller vid strafföreläggande avseende företagsbot. Av den nya bestämmelsen i 2 b § i förverkandelagen framgår att svarsföreläggandet i dessa mål ska utfärdas av rätten efter att talan har väckts. Av det nya tredje stycket, som anger att svaret ska lämnas till åkla- garen, följer att en misstänkt som godkänner strafföreläggandet kan lagföras utan rättegång och att åklagaren i annat fall kan väcka åtal genom att ge in strafföreläggandet enligt 45 kap. 1 a § RB. Att åkla- garen i samband med åtalet till rätten ska ge in ett eventuellt svar från den misstänkte, tillsammans med åberopad bevisning, framgår av ett nytt andra stycke i 45 kap. 7 § RB. 8 § Ett skriftligt besked med strafföreläggandets innehåll och sådana upp- lysningar som anges i 7 § ska lämnas eller sändas till den misstänkte. Upp- gift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress, som saknar betydelse för åtalet, ska inte framgå av handlingarna. Paragrafen är ändrad på så sätt att det anges att vissa uppgifter om målsägande eller vittne, som inte har betydelse för åtalet, inte ska framgå av innehållet i strafföreläggandet eller de upplysningar som lämnas eller sänds till den misstänkte. Bestämmelsen överensstäm- mer i denna del med vad som gäller enligt 45 kap. 9 § RB. Ändring- arna innebär att målsägandes och vittnes uppgifter såvitt möjligt ska skyddas på motsvarande sätt som vid ett åtal. 10 § Skriftligt godkännande av strafföreläggande får i den misstänktes ställe lämnas av den som är ombud för honom eller henne, om det till åklagaren ges in fullmakt i original. Fullmakten ska, utöver vad som följer av 12 kap., innehålla 1.förklaring att ombudet har rätt att godkänna strafföreläggande på den misstänktes vägnar, 2.uppgift om det brott som godkännandet får avse, varvid ska anges brottets art samt tid och plats för dess begående, samt 3.uppgift om den högsta bötespåföljd, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som den misstänkte är villig att godta. Har sådan fullmakt getts in till åklagaren, får ombudet ta emot hand- lingar i saken på den misstänktes vägnar. Första stycket är ändrat till följd av att strafföreläggande med vill- korlig dom utmönstras. Motiven till den ändringen har behandlats i avsnitt 9.7. Övriga ändringar i bestämmelsen är språkliga. 12 § Ett godkännande är utan verkan om det sker sedan åklagaren har 1.väckt åtal eller utfärdat ett nytt strafföreläggande, 2.beslutat att inte väcka åtal för brottet, eller 3.beslutat att lägga ned eller inte inleda en förundersökning. I paragrafens första punkt görs en ändring av redaktionell karaktär till följd av vårt förslag att stämningsinstitutet ska avskaffas vid all- männa åtal. Av ändringen framgår att ett godkännande är utan verkan om åklagaren väckt åtal. Enligt den nuvarande lydelsen är så fallet om åklagaren utfärdat stämning eller stämningsansökan. 19 § Godkänns ett föreläggande av ordningsbot sedan åklagaren väckt åtal, är godkännandet utan verkan. Sker godkännandet sedan strafföreläggande utfärdats, är godkännandet också utan verkan, om inte den åklagare som utfärdat strafföreläggandet förklarar, att godkännandet ska gälla, och åter- kallar strafföreläggandet. I paragrafen görs en ändring av redaktionell karaktär till följd av vårt förslag att stämningsinstitutet ska avskaffas vid allmänna åtal. Motiven till den ändringen behandlas i avsnitt 8.1. Av bestämmel- sen framgår att ett godkännande är utan verkan om åklagaren väckt åtal. Enligt den nuvarande lydelsen är så fallet om åklagaren utfärdat stämning eller stämningsansökan. Övriga ändringar är språkliga.