sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — De gör medvetna val i form av att inte före- komma i sociala medier och de planerar hur och var de rör sig i vardagen. En person uttrycker detta som följer: Inte sällan ljuger jag för folk om var jag är eller om vart jag ska. Sociala medier är uteslutet, inga bilder via Facebook eller Twitter. Inga utom mina nära och kära ska någonsin veta vad jag gör eller var jag är. Detta avsnitt beskriver dels motiven bakom de rapporterade fallen av våld, hot och trakasserier, dels brottens konsekvenser i form av exempelvis trivsel på arbetsplatsen. Även om många fall av våld, hot och trakasserier uppkommer i stundens frustration innehåller de ofta inslag av försök till påverkan. Majoriteten av de funktionärer, anställda och ideellt engagerade inom idrotten som beskriver att de har utsatts för våld, hot eller trakasserier menar att brotten uppstått i stundens frustration. Dessa resultat tyder på att gärningsperson- erna inte alltid har ett alltför genomtänkt uppsåt att påverka den drabbade i dennes yrkesutövning. Även om uppsåtet inte är genomtänkt så finns det emellertid ofta inslag av försök till påverkan bakom de fall av våld, hot och trakasserier som de drabbade utsatts för. En person beskriver detta på följande sätt: Det största problemet i vår förening är att det är enkelt för vissa grup- peringar att publicera sin sanning om personer och händelser. Det gör att personer psykas ned och inte kan utföra sina arbetsuppgifter och i vissa lägen inte tar de konflikter som behöver tas. Eftersom grupperingarna i många fall också har en våldsbenägenhet kan de enkelt sätta kraft bakom hoten. I vissa fall är avslöjandena rena lögner men ibland är det sanningar, vilket innebär att informationsläckaget är stort. Det gör att jag inte kan lita på alla inom föreningen. Som framgår av tabell 14.5 uppger drygt hälften av de tillfrågade som utsatts för brott att händelserna syftade till att påverka dem i Kartläggning av våld, hot och trakasserier SOU 2013:19 deras yrkesutövning genom att till exempel skrämma dem till passivitet eller få dem att fatta ett visst beslut. Många händelser kommer inte till närmaste chefs eller föreningens kännedom och ännu färre polisanmäls. av de fall av våld, hot och trakasserier som inträffat har inte rapporterats till närmaste chef eller till någon annan i föreningen eller förbundet. Det gäller i första hand olika former av trakasserier. Som orsak till utebliven rapportering beskriver majoriteten att de inte vågade av rädsla för repressalier (se tabell 14.6). En del beskriver också att de bedömde att händelserna inte var tillräckligt allvarliga. Detta står emellertid i kontrast till de berättelser om grova tillmälen, hot och handgripligheter som de redovisat. Några enstaka personer beskriver att orsaken till att de inte rapporterade händelsen var uppfattningen att det ändå sällan leder till någon åtgärd. Ett i sammanhanget positivt resultat är dock att av dem som rapporterat det inträffade anser att de fick det stöd och den hjälp som de behövde. Trots dessa positiva resultat finns kritiska röster. En person beskriver arbetsgivarens agerande som följer: Tycker att SvFF borde prioritera dessa frågor i förebyggande syfte. Det gör man tyvärr . En person som utsatts för hot beskriver sina förväntningar på föreningen/förbundet på följande sätt: Jag hade önskat en tydlig plan och mer information om hur jag som individ ska agera efter sådana händelser. En allvarlig iakttagelse är också att av de fall av våld, hot och trakasserier som inträffat har polisanmälts. Som beskrivits har endast en mindre del av de fall av våld, hot och trakasserier som inträffat medfört att de drabbade varit sjukskrivna eller varit tvungna att uppsöka läkare, sjuksköterska eller tandläkare. Trots detta beskriver en del av dem som utsatts för brott att det inträffade har påverkat deras trivsel på arbetet. Cirka en femtedel uppger att deras trivsel i föreningen eller på arbetet har påverkats negativt. Det gäller i första hand personer som utsatts för våld. 14.5Diskussion och synpunkter från Tryggare Resultatet från denna undersökning visar att av de drygt 700 funktionärer, anställda och ideellt engagerade inom fotbollen och ishockeyn som deltagit i undersökningen har utsatts för våld, hot eller trakasserier . Dessa resultat ligger i linje med tidigare studier som visar att utsattheten för olika yrkesgrupper så som anställda vid kassan, poliser, domare, tulltjänstemän etc. varierar mellan och (BRÅ 2005, , 2010, , 2009). Även om har en delvis annorlunda formulering när man efterfrågar erfarenheter av våld, hot och trakas- serier (man frågar efter allvarliga våldssituationer, hot och tra- kasserier, dvs. situationer där respondenterna uppfattat att gärnings- personen haft motiv och förmåga att sätta kraft bakom orden) visar resultaten från föreliggande undersökning att aktörer inom idrotten är en utsatt grupp i samhället. Utsattheten är emellertid inte jämnt fördelad. Den grupp som är mest utsatt är ledningen i föreningarna, i form av VD, sportchef och klubbdirektör. Även domare samt ordningsvakter och publik- värdar uppvisar en hög utsatthet. Mellan av dessa grupper beskriver att de utsatts för våld, hot eller trakasserier . Inom dessa grupper finns alltså en mycket hög utsatthet relaterat till andra grupper såväl inom som utanför fotbollen och ishockeyn i . Som jämförelse kan till exempel nämnas att av de anställda vid uppger att de utsatts för våld, hot och trakasserier med anledning av sin yrkesutövning. Motiven bakom de fall av våld, hot och trakasserier mot funk- tionärer, anställda och ideella krafter inom fotboll och ishockey som beskrivs i denna undersökning förefaller i första hand vara ilska och/eller frustration. Även om uppsåtet inte alltid är genom- tänkt finns det dock inslag av försök till påverkan bakom många av de fall av våld, hot och trakasserier som de drabbade rapporterar. Drygt hälften av de drabbade uppger att händelserna syftade till att påverka dem i deras yrkesutövning genom att till exempel skrämma dem till passivitet eller få dem att fatta ett visst beslut. Graden av våld, hot och trakasserier är i många fall vägledande vid bedömningen av hur omfattande åtgärder som är nödvändiga i det enskilda fallet. Det kan handla om att någon hotas direkt och personligen, och kanske är namngiven som ett tänkbart offer för en våldshandling. Även personens familj kan vara potentiella offer. Likväl kan det handla om mer subtila trakasserier i form av exempelvis upprepade telefonsamtal till personens bostad. De skilda situation- erna kräver initialt olika bemötande och förstahandsåtgärder. Det viktiga är emellertid att det inom fotbollen och ishockeyn finns en upparbetad strategi för att förebygga brott och stödja de som drabbas. Vidare bör det beaktas, i ett framtida perspektiv, att rekryte- ringsproblem till nyckelposter (domare, styrelseledamot, klubb- direktör etc.) kan bli en tänkbar effekt av den otrygghet som skapas inom fotbollen och ishockeyn om det inte finns beredskap att hantera dylika situationer. Problemen kanske inte är kännbara vid allmän rekrytering, men kan tänkas innebära att personer över- väger att undvika tjänster som kan rendera en allvarlig hotbild. 14.6Våld, hot och trakasserier mot journalister och andra representanter för media Jag har under utredningsarbetets gång haft olika möten med eter- media kring säkerhetsfrågor. Från dessa möten kan bland annat noteras följande: Det råder olika arbetsförhållanden på olika arenor för TV-pro- duktion och såväl arrangörer som polisen arbetar med regionalt skiftande rutiner. TV-produktionen för en långsiktig dialog med de nationella organisationerna och inför varje match genomförs ett produktionsmöte. Jag har haft förmånen att få medverka vid ett antal sådana möten. Rent självkritiskt menar man att det vad gäller säkerhet inte alltid ställts tydliga och konkreta krav inför säsongs- start. Det har byggts ett antal nya fotbollsarenor (Friends Arena i , Tele2 Arena i , i , Guldfågeln Arena i och Myresjöhus Arena i ) och från etermedias sida konstateras att man i regel kommit in väldigt sent i planeringsprocessen. Detta har påverkat såväl säkerheten som arbetsförhållandena negativt. Detsamma kan sägas vid byggnation av ishockeyarenor, även om problemen generellt sett är större inom fotbollen. Det har också hänt att man fått göra viss ombyggnation på arenan med ökade kostnader som följd. Säkerheten för och kablar växlar från arena till arena. Det är viktigt också av säkerhetsskäl att bussarna kan stå nära arenan för att inte behöva dra kablage alltför långa sträckor. Det förekommer sabotage i form av utdragna kablar m.m., kanske främst efter matcherna, då folk strömmar ut ur arenan. Det finns vissa utsatta platser för kamerapersonalen, till exempel på kortsidor nära ståplatspubliken och ibland också på långsidorna. Man önskar resa frågan om av inkastningsskäl fotograferna bör stå i någon slags bur. Det har hänt att man fått flytta personal från vissa platser. Enligt regelverket får en fotograf inte stå närmare planen än på långsidorna, men det är inte alltid detta utrymme finns. Det har förekommit hot mot främst TV-kommentatorer. Det finns en muntlig – men inte skriftlig – policy hos vissa kanaler att hot ska anmälas. I möte med har följande bild framträtt vad avser förekomsten av våld, hot och trakasserier : Alltför sällan finns i branschen skrivna direktiv om polisanmälan och alltför ofta förs resonemanget man får skylla sig själv, om man blir hotad. Antalet hot och trakasserier synes ha ökat . Speciellt gäller detta digitala media. har antalet journalister som arbetar med sport minskat. Antal frilansare har ökat och där torde mörkertalet vad avser antalet hot m.m. vara betydande. Inte minst pressfotografer kan vara utsatta, eftersom tagna bilder anses lätt kunna förvandlas till bevismaterial. Hot före och efter idrottsarrangemang anses värre än de som i stundens upp- hetsning framförs under själva arrangemanget. Journalister i stor- städerna är mer utsatta än på andra platser. Andelen grävande reportage är få och man kan misstänka att t.ex. firmornas hotfulla beteende också lett till viss självcensur. Enligt finns brister att åtgärda i det före- byggande arbetet och trycket på arbetsgivare och specialidrotts- förbund (SF) bör ökas. Inte minst gäller detta vid byggandet av nya arenor och säkerhetsfrågor på redan existerande arenor. För- hållandena är enligt inte acceptabla. Föreningen har via sin ordförande på min anmaning gjort en enkät bland sina medlemmar med följ- ande frågor: Har du eller någon på din redaktion utsatts för våld eller tra- kasserier som kan kopplas till yrkesutövningen? Hur ofta får man hot till redaktionen? På arenorna, i privatlivet, när man blir igenkänd som sportjournalist eller via telefon/sociala media? Vilken typ av hot handlar det om? Har ni ändrat ert arbete eller beteende på grund av hot? Till denna kunskap kommer de bedömningar gör byggd på den egna, omfattande erfarenheten. Enkäten skickades ut till ett 70-tal mottagare, varav en begränsad del inkom Bilden skulle – med reservation för faktiskt bortfall – kunna sammanfattas på följande sätt: Problemen är klart större i storstäderna än ute i landet i övrigt. I så kallad landsortspress finns likväl fenomenet, speciellt när man ifrågasätter olika aktiviteter eller inspel rörande det egna hemma- laget. De sociala medierna spelar här en betydande roll. Mest utsatta är så kallade kändisar i mediebranschen, varav några upplever detta som ett reellt problem. Vissa uppger att de får anonym e-post, ibland hotfulla med antydningar om att personen vet var man bor och liknande. Flera uppger att nor- malt försöker man skaka av sig. Värst är för vissa journalister de personliga angreppen. I vissa fall är det folk inom idrottsrörelsen som inte kan hantera sin frustration. blev till exempel Nyheters fotograf attackerad av bortalagets tränare. Händelsen har polisanmälts. Mycket påfrestande är också rasistiskt verbala påhopp som alltför ofta vissa journalister utsätts för. Ingen av de tillfrågade uppger sig ha ändrat sitt arbete på grund av hot. Några menar att man i sitt beteende blivit mer vaksam. Media spär på bilden av den våldsamme huliganen I en nyligen framlagd avhandling (2013) av Aage Radmann vid hävdas att media spelar en stor roll för huliganers identitetsskapande och spär också på bilden av huligankulturen som våldsam. Radmanns avhandling bygger på medieanalyser, egna observationer på ett otal fotbollsmatcher, intervjuer och litteratur- studier , som inleddes med i och de skräckbilder som inte minst utmålades i engelsk press. Avhandlingens viktigaste slutsatser är följande: Mediabilden stärker identiteten hos huliganerna. Våldet är en viktig del i den mediala berättelsen. Supportervåldet har professionaliserats. Huligankulturen uppvisar olika maskulinitetsdrag. Huliganismen har stigmatiserats på ett sätt som i vissa stycken kan liknas vid moralisk panik. Summeras bilden av det arbete Stiftelsen utfört för min räkning och de samtal jag själv fört med information från olika aktörer inom media blir min första reaktion att det ser värre ut än vad jag trodde. Tyvärr ligger detta också i linje med tidigare undersökningar. Min reflektion är enkel; är måttat rågat. Åtgärder måste till och det illa kvickt. Jag kan inte heller undgå att notera att utsattheten – mätt utifrån förhållandet under föregående tolvmånaders period – ligger i topp för VD/klubb- direktörer/sportchefer () följt av domare (35 pro- cent) och ordningsvakter/publikvärdar (). För fotbolls- spelare/ishockeyspelare sjunker siffran till . Motsvarande siffror vid är , för kustbevaknings- tjänstemän och åklagare , för tulltjänstemän och för poliser . Det är ingen skillnad mellan fotboll och ishockey. Även om många händelser uppstår i stundens frustration inne- håller de inte sällan inslag av försök till påverkan. Endast en liten del av händelserna polisanmäls. En vanlig uppfattning i enkätunder- sökningen är att man inom fotbollen varit alltför passiva och att det där finns en uppgivenhet när det gäller idrotts- relaterat våld. Ishockeyn kommer lite bättre ut i detta hänseende. Nämnas bör att bilden givetvis är splittrad beroende på vilka klubbar vi avser. Flera personer pekar på att det finns exempel på att onda krafter kapat föreningar. Jag menar att dessa frågor naturligtvis är ett ansvar för respek- tive specialidrottsförbund (SF), men det är också en fråga som rör den samlade idrottsrörelsen. Det är i högsta grad även en fråga om ledarskap. De ledande företrädarna måste ta ett tydligare ansvar. En trappa måste städas uppifrån. För mig är det självklart att hot polis- anmäls. Vi måste bryta det fenomenet att rädslan att det ska bli offentligt är större än vinsten med att polisanmäla. Liksom tendensen att skjuta på gränsen för vad som är okay. Det är också självklart med en nolltolerans och att medicinen för motåtgärder blir olika när det gäller att förebygga respektive beivra hot och trakasserier. Det som kan upplevas som ett problem i dagens lagstiftning är den upplevda bristen att det inte finns något mellanting mellan skyddad identitet och öppen. Denna ståndpunkt har framförts bl.a. av representanter för domarkåren. Det kan enligt min mening inom idrottsrörelsen finnas anledning att titta närmare på denna fråga. Idrotten får aldrig erbjuda någon gräddfil för obskyra figurer som söker få maktpositioner. Fotbollen och ishockeyn måste utan dröjsmål utarbeta en strategi för att förebygga även denna typ av brottslighet och stödja dem som drabbas. Ansvaret att axla ledar- tröjan ligger hos de högsta ledarna. Jag är övertygad om att viljan att göra detta finns – problemet är att vi måhända varit lite för naiva. Man kan här göra en liknelse med till exempel företagsledare och mutor på exportmarknader med odemokratiskt statsskick. Av djupintervjuerna framgår att flera klubbar – dock inte alla – på denna punkt lever upp till sitt ansvar. Jag anser att det är av värde om en undersökning av denna typ genomförs igen . Vi måste löpande följa dessa frågor för att förvissa oss om att framsteg görs. Jag menar att det kan finnas krafter som drar åt motsatt håll. Vad gäller medias arbetsvillkor är förhållandena enligt vad jag inhämtat inte acceptabla. Speciellt stötande finner jag det vara med avsaknad av skriftliga policies för t.ex. polisanmälan och att medie- synpunkter har svårt att tränga igenom vid byggandet av nya arenor. Att hotbilden uppges vara växande är naturligtvis oroande liksom påståenden att viss självcensur förekommer vad gäller djupare analyser kring kriminell innästling m.m. Antalet hatmail riktade direkt till journalister synes ha minskat . Detta torde bero på att supportrar kan vräka ur sig sin frustration på klubbarnas sajter, flash-back och tidningarnas kommentarsfält. Alltfler supportrar verkar vilja avreagera sig där. Uppgifterna från den enkät gjort för min räkning talar dock delvis ett annat språk, speciellt vad gäller storstäderna. Det är inte acceptabelt att hot uttrycks, till och med i vissa fall av tränare och liknande aktörer. Även här vill jag betona vikten av att redaktionsledningar gör polis- anmälan när representanter för media hotas. Toleransnivån ska inte vara högre för media än för andra grupper. Det bör noteras att en framlagd avhandling vid visar att media spär på bilden av den våldsamma huliganen. Jag anser att media och berörda SF bör ha regelbundna stra- tegiska träffar i avsikt att formulera tydliga och konkreta krav inför säsongsstart och under seriernas lopp. Kriminell infiltration är ett problem i vissa klubbar. Problemet finns såväl inom fotboll som ishockey. Frestelserna till missbruk är starka. Expertis kan inte ersätta ansvarstagande. Tydliga signaler måste utgå från den högsta ledningsnivån. Riskanalyser måste göras om var de svaga punkterna finns. Etikfrågorna måste upp på bordet. Styrelsemedlemmar får aldrig kröka rygg. Satsa mer på whistle (visslare). Vid behov kalla in utomstående expertis. Om några klubbar sviktar måste central nivå sätta axeln till. Om klubbar helt eller delvis kapas krävs helt andra insatser. En speciell form av brottslighet rör frågan om ljusskygga element lyckats nästla sig in i klubbstrukturerna och utifrån sådana positioner påverkat verksamhetens inriktning och utformning. Alternativt kan frågan gälla om sådana aktörer kan påverka ledande företrädare i klubben att agera efter någon form av dold agenda. Definition och gränsdragning är här en svår fråga. Speciellt gäller detta givetvis om kriminella element via hot och trakasserier påverkar beslut från ledande personer i fotbolls- och ishockeyvärlden. För enkelhetens skull väljer jag att benämna detta som en frågeställning kring I kapitel 16 Förebyggande insatser återkommer jag till frågan hur denna infiltration kan bekämpas inom idrottsrörelsen själv. Här handlar det närmast om huruvida kriminell infiltration har blivit ett problem samt i vilken utsträckning samhället har ett ansvar. Vi rör oss här på ett område där talträngdheten är begränsad och svårig- heterna med bevisföringen är betydande. Ser man på frågan med internationella glasögon är ishockey och fotboll på högsta elitnivå en underhållningsindustri av rang som omsätter betydande belopp. Det är dessutom en verksamhet där relationen mellan omsättningsnivå och eget kapital inte följer sed- vanliga företagsekonomiska regler. Behovet av riskvilligt kapital är högt och möjligheterna att tjäna pengar på normalt sätt är starkt begränsade. Förutsättningarna att köpa upp elitlag är extremt goda om de ekonomiska musklerna finns. Money talks för att använda ett internationellt vokabulär. I har vi försökt att skydda oss från detta via en folk- rörelsemodell, kryddad med möjligheter att skapa bolag som kontrol- leras av den ideella sektorn. Frågan är om detta skydd räcker . Det är en av anledningarna till att frågan om så kallade IdrottsAB kan komma att handla om mer än enbart betalning av poliskostnader. Nuvarande regelverk syftar till att inrymma IdrottsAB under motsvarande krav som gäller medlems- föreningarna i (). Idrottens kommersiali- sering, medialisering och globalisering kan leda till andra kon- struktioner framöver. Det är sådana faktorer som ligger bakom att RF eventuellt vid sin kommande stämma i kommer att besluta att delegera beslutsrätten i dessa frågor till respektive specialidrottsförbund (SF). En arbetsgrupp inom RF arbetar med frågan hur framtidens föreningar kan komma att se ut. Nyckelbegrepp i detta arbete är påverkan från demografin, tidens strävan mot individualisering, en ökad ekonomisering samt tidens krav att synas. Vem vill fram- över axla föreningars infrastruktur och hur lockande blir det att arbeta ideellt åren framöver? Vilka är då frestelserna till missbruk? En frestelse för olämpliga element är den maktposition som kan öppna sig. Det kan vara relativt lätt att ta kontroll över en ideell förening när viljan hos det stora flertalet medlemmar inte är att aktivt verka inom ramen för en folkrörelsestruktur. En andra frestelse är att förekomsten av risksupportrar innebär en marknad för narkotika och andra droger, illegalt spel etc. samt ett visst inslag av kontanthandel. Det kan då te sig lockande för motorcykelgäng och annan organiserad brottslighet att utnyttja den språngbräda som elitidrotten i detta fall kan anses erbjuda. En tredje frestelse är att avståndet mellan organiserad brotts- lighet och grövre risksupportrar kan vara kort. Möjligheten till medlemsvärvning från risksupportrar på glid är betydande. Det underlättas om man kan få med ett finger i syltburken Fler exempel på detta kan enligt min mening anföras. Till detta kan adderas ett ordstäv som brukar tillskrivas skådespelerskan : Som regel undviker jag frestelser – om de inte är oemotstånd- liga! Min bild – som naturligtvis inte vetenskapligt fullt ut kan beläg- gas – är att vad jag här döpt till kriminell infiltration är ett reellt problem. Det gäller framför allt storstadsklubbar. Till mig inflyter rapporter om påverkan av styrelsemedlemmar och andra nyckelaktörer. Det handlar mindre om att kriminellt belastade personer erövrar valda positioner utan snarare om direkt eller indirekt påverkan av aktörer i beslutande ställning. Delvis sker detta öppet via bland annat sociala media, delvis genom mer subtila metoder. Den organiserade kriminaliteten synes också sinsemellan välja att dela upp sina aktiviteter mellan olika klubbar. När jag tar del av de djupintervjuer som gjorts inom ramen för den undersökning som på mitt uppdrag utförts av Stiftelsen ser jag svar av typen: Det finns klubbar där kriminella nästlat sig in. De onda krafterna har kapat föreningar. har vi grupperingar som vill ta över hela klubben. Vem ska ta striden? Varför ska en VD, sportchef, klubbdirektör eller liknande riskera sin familjs säkerhet eller, ännu värre, en oavlönad styrelse- ledamot? Det finns en tendens att förskjuta gränsen för vad som är OK. Självfallet är detta enbart axplock men det handlar inte desto mindre om kommentarer från folk som bör ha kunskap. Jag anser att det är ett allvarligt problem att så många av de jag talat med anser att kriminell infiltration är en realitet. Å andra sidan har åtskilliga aktörer framfört att man vill erbjuda ett bättre motstånd, att problemet tills vidare bara gäller några klubbar och att det är angeläget att jag som nationell sam- ordnare lyfter upp frågan till allmän beskådan. I delbetänkandet noterade jag oron för att kriminella element försöker ta sig in i klubbarnas interna strukturer. Jag påpekade vidare att åtminstone vissa medlemmar i firmorna begår återkom- mande kriminella handlingar. Det inkluderar sådant som inte kan kopplas enbart till idrott. Jag hävdade vidare att polisen – precis vad som gäller i övrigt vid grov kriminalitet – bör upprätta speciella aktionsplaner för att kunna lagföra just dessa individer (tio i topp- lista). För en utomstående är det svårt att bedöma om sådant arbete pågår.