sou · H1B382 · 2013-12-17 00:00:00 — Vidare sorteras större metalldelar som kistbeslag och proteser ofta ut manuellt från askan redan innan den s.k. asklådan placeras i askberedaren. Åtminstone sker detta vid de krematorier som brukar kedjekvarnar. De större metalldelar som manuellt eller maskinellt skiljts från askan placeras i en behållare, t.ex. en tunna, där metalldelar från 1 Redogörelsen baseras bl.a. på uppgifter från () och krematorium i . Återvinning av metaller efter kremering flera kremationer samlas. Metalldelarna grävs därefter ned någonstans på kyrkogården eller läggs i en grav, separerade från stoftet och urnan. I regleras kremering i begravningslagen (/457). Till skillnad från vad som gäller i , saknas en reglering om hur metaller som inte förbränts vid kremering får användas. Enligt den finska begravningsrätten får aska inte delas upp, men metalldelar som inte förbränts vid kremering betraktas inte som en del av askan. Vid den praktiska hanteringen av sådana metalldelar anses vidare dessa inte som en del av den kremerade avlidne och de betraktas inte heller som dödsboets ägodelar. Den evangelisk-lutherska kyrkan i har inte lämnat några generella rekommendationer för hanteringen av metalldelar som inte förbränts vid kremering. instruerade emellertid kyrkans representanter krematorierna att gräva ned metalldelarna. har dock vissa krematorier tagit upp frågan med kyrkostyrelsen, då sättet att gräva ned metalldelarna inte är fördelaktigt ur miljösynpunkt. Som en följd av debatten motsätter sig numera kyrkan inte att krematorierna lämnar in metalldelarna för återvinning. Hanteringen varierar alltså bland 22 krematorier som vart och ett väljer hur metallen används. Vissa krematorier följer det svenska exemplet och låter gräva ned metalldelarna, andra transporterar metalldelarna, med eller utan ersättning, till metallinsamling. I några fall återvinns metallen. Av de 22 krematorierna hör 21 till kyrkan, medan ett, Sandudds krematorium i , drivs av . har stiftelsen avtal med ett nederländskt återvinningsföretag om återvinning av sådana metaller som inte förbränts vid kremering. I praktiken går det till på följande sätt. Efter kremering separeras i krematoriet den metall som finns kvar i en askberedare. Metallen placeras sedan i en låst container. En eller hämtar återvinningsföretaget containern för vidare transport till . 2 Redogörelsen baseras bl.a. på uppgifter dels från i , dels på uppgifter från i Sandudd, . Återvinning av metaller efter kremering taget ett vägningsprotokoll till stiftelsen och senare även en kreditnota med en specifikation över metallens fördelning enligt dagens pris. Slutligen sätter företaget in likvid motsvarande metallens värde, med avdrag för företagets kostnader, på ett konto som stiftelsen förfogar över. Från Sandudds krematorium samlas metall in från omkring 2 000 kremationer. Ersättningen från återvinningen av metallen varierar . Stiftelsen har genom ett principbeslut bestämt att likviden från metallåtervinningen genast ska föras över till Röda korsets katastroffond. Det danska regelverket tillåter återvinning av metalldelar som inte förbränts vid kremering och som på grund av sitt omfång inte kan tillföras askurnan, under förutsättning att förfarandet sker på ett anständigt och etiskt sätt. Av 4 § begravnings- och kremeringslagen (Lov nr. 346 af 26. om begravelse og ligbrænding) följer att kyrkoministern fastställer närmare regler om begravning och kremering. utfärdade ett cirkulär om proteser och liknande som inte kan tillföras askurnan (nr. 13230 af 24/01/2001). Cirkuläret föranleddes av att (), som är en intresseorganisation för danska krematorier, hade ingått ett avtal med ett nederländskt företag om avhämtning och återvinning av metalldelar som inte förbränts vid kremering. Av cirkuläret framgår bl.a. följande. Ädelmetaller från smycken och tänder samt rester från personliga tillhörigheter som finns i kistan vid kremeringen får inte sorteras bort från askan, utan ska i den utsträckning det är praktiskt möjligt medfölja askan i urnan. Om det finns större metalldelar som proteser och liknande som inte kan tillföras askurnan, ska dessa samlas in och omhändertas på ett anständigt och etiskt sätt. Genom cirkuläret godkände avtalet om metallåtervinning. Emellertid är avtalet inte bindande för landets enskilda krematorier som alltså kan välja att i stället låta gräva ned metalldelarna på kyrkogårdarna. 3 Redogörelsen baseras bl.a. på uppgifter från i . Återvinning av metaller efter kremering DKL organiserar och betalar för insamling av omhändertagen metall. Det är också DKL som från återvinningsföretaget tar emot den ekonomiska ersättning som metallåtervinningen ger. Från denna ersättning dras kostnaden för insamling av metalldelarna, varvid resterande nettobelopp fördelas proportionellt till krematorierna att användas för anläggningarnas drift. Förfarandet konteras i föreningens räkenskaper som kontrolleras av dess revisorer. mottar regelbundet en kopia av räkenskaperna för översyn. cirkulär föregicks av ett utlåtande från Det Etiske Råd,4 sedan kyrkoministern efterfrågat rådets synpunkter på det avtal som DKL ingått. I sitt svar (Det etiske Råds besvarelse af kirkeministerns henvendelse om eventuel genanvendelse efter kremering af metal fra hofteproteser, den 27. ) yttrade rådet bl.a. följande. Rådet tar avstånd från en ordning där ädelmetaller som guld från tänder och smycken och andra personliga ting separeras från askan efter kremering av en avliden person. I stället ska sådana föremål i den utsträckning det är praktiskt möjligt tillföras askurnan. innebär det ett såväl praktiskt som etiskt problem att metalldelar grävs ned på kyrkogårdarna. Om metalldelarna senare av olika skäl grävs upp, kommer de nämligen att behandlas som vanligt metallavfall. Rådet menar därför att återvinning av större metalldelar som på grund av sitt omfång inte kan tillföras askurnan, t.ex. proteser, kan ske, under förutsättning att förfarandet är anständigt och etiskt och inte är knutet till ekonomiska intressen. Metallernas värde bör enligt rådets mening användas till krematoriernas drift. Med dessa reservationer godkände rådet avtalet om återvinning. I finns numera föreskrivet att återvinning av viss metall som inte förbränts vid kremering får återvinnas. Begravningsverksamheten regleras av dels Lov 7. 32 om gravplasser, kremasjon og gravferd (gravferdsloven), dels For- 4Det Etiske Råd bildades med uppgift att ge , statliga myndigheter och allmänheten råd och information i fråga om etiska spörsmål som uppstår inom områdena nationell hälsa och biomedicin. Rådet har 17 medlemmar som utnämns av och av berörda ministrar samt utses av folkhälsoministern. 5Redogörelsen baseras bl.a. på uppgifter från norska Fornyings-, administrasjonsog kirkedepartementet. Återvinning av metaller efter kremering Januar 1997 nr. 16 til lov om gravplasser, kremasjon og gravferd (gravferdsforskriften). I 33 § gravferdsforskriften stadgas bl.a. att proteser och liknande, som är inopererade i kroppen och som inte förbränts, ska skiljas från askan och grävas ned under en grav på gravplatsen eller återvinnas på ett sätt som krematoriemyndigheten finner lämpligt. Möjligheten att återvinna vissa metaller som inte förbränts vid kremering infördes genom en lagändring som trädde i kraft , då 33 § gravferdsforskriften fick den nämnda lydelsen. I författningskommentaren till förslaget om ändring framhålls följande. I sker nästan 15 000 kremationer, varvid metall som inte förbränns tas om hand. Det har utvecklats en praxis där återvinning av metallrester efter kremering sker. Departementet (Forny- ings-, administrationsog kirkedepartementet) vill explicit öppna för detta i förordningen, då återvinning av metallresterna framstår som ett bättre alternativ än att gräva ned dem. Sådan ordning är etablerad både i och i samt i många andra europeiska länder. Återvinning kan vara ett alternativ till nedgrävning, förutsatt att det sker med värdighet och respekt för den avlidne och de efterlevande. Departementet vill understryka att det är avgörande att återvinning av metaller genomförs på ett sätt som inte framstår som stötande gentemot de efterlevande. Det måste etableras klara rutiner och förhållningsregler vid varje krematorium för hantering av metallrester och det bör ställas krav på dem som ansvarar för att återvinna metallresterna (om endringer i forskrift 10. Januar 1997 nr. 16 til lov om gravplasser, kremasjon og gravferd (gravferdsforskriften), Høringsnotat ). 3.4.1En miljövänlig ordning präglad av respekt för den avlidna Vårt förslag: Återvinning ska ske av metallföremål som inte förbränts vid kremeringen och som skiljts från askan. Ersättningen från återvinningen tillförs Allmänna arvsfonden. utövar tillsyn över förfarandet inom ramen för sitt tillsynsansvar för begravningsverksamheten. Enhetlighet bör gälla för förfarandet vid krematorierna genom tydliga regler, gemensamma rutiner och transparens. Regeringen får meddela föreskrifter om askberedning och återvinning. Återvinning av metaller efter kremering Nuvarande reglering i 5 kap. 6 § begravningslagen har tillkommit för att säkerställa att stoftet efter en avliden person hanteras på ett värdigt och pietetsfullt sätt. Detta framgår av förarbetena till bestämmelsen. Regleringen medför emellertid att en stor mängd metaller grävs ned i marken. Enligt uppgift från () kremeras i cirka 70 000 personer, varvid metaller tas om hand och grävs ned. Metallen består huvudsakligen av delar från kistan, som gångjärn, lås, stag och spikstift eller större häftklammer. En stor del utgörs också av proteser av olika slag. Metallföremålen består bl.a. av järn (Fe), kobolt (Co), krom (Cr), titan (Ti), aluminium (Al), guld (Au) och platina (Pt).6 Vårt uppdrag enligt direktiven är till en början att analysera om det från etisk synpunkt är lämpligt att införa en miljövänlig hantering av metaller efter kremering, med hänsyn till etiska, miljömässiga och ekonomiska värden. har beslutat om en målstruktur för miljöarbetet med ett generationsmål, miljökvalitetsmål och etappmål (prop. 2009/10:155, bet. 2009/10:MJU25, rskr. 2009/10:377). Generationsmålet innebär att det övergripande målet för miljöpolitiken är att till nästa generation lämna över ett samhälle där de stora miljöproblemen i är lösta, utan att orsaka ökade miljö- och hälsoproblem utanför gränser. Generationsmålet anger inriktningen för den samhällsomställning som behöver ske för att miljökvalitetsmålen ska nås och syftar till att vara vägledande för miljöarbetet på alla nivåer i samhället. Miljöpolitiken ska bl.a. inriktas mot att kretsloppen är resurseffektiva och så långt som möjligt fria från farliga ämnen samt att en god hushållning sker med naturresurserna. har även beslutat om 16 miljökvalitetsmål, varav miljökvalitetsmålet Giftfri miljö har tydligast kopplingar till frågan om återvinning av metaller efter kremering. Vår utgångspunkt är att återvinning av metaller efter kremering är miljömässigt motiverad. Metall är en ändlig naturresurs som det är viktigt att hushålla med. Ny metall måste brytas, om inte metall 6 Uppgiften är hämtad från (). Återvinning av metaller efter kremering kan återföras till kretsloppet. Ytterst handlar det om att ta ansvar för förvaltning och ett långsiktigt hållbart nyttjande av naturresurserna. En ökad återvinning bidrar till att nå det av antagna generationsmålet för miljöarbetet och till miljökvalitetsmålet Giftfri miljö. En annan aspekt är att metalldelar som inte förbränns vid kremeringen och som grävs ned i marken, betraktas som avfall som skaffas bort enligt och avfallsförordningen (2011:927). Med avfall menas nämligen varje föremål eller ämne som innehavaren gör sig av med eller avser eller är skyldig att göra sig av med (15 kap. 1 § första stycket ) och med bortskaffande avses bl.a. deponering på eller under markytan (avfallsförordningen, bilaga 3, D 1). För hantering av avfall gäller enligt rådets direktiv /98/EG om avfall (Avfallsdirektivet)7 den så kallade avfallshierarkin som lyfts fram som prioriteringsordning för lagstiftning och politik. Avfallshierarkin innebär att återvinning som huvudregel ska väljas före bortskaffande. Direktivet ställer uttryckliga krav på medlemsstaterna att främja återanvändning och materialåtervinning, bl.a. framhålls ett mål på totalt materialåtervinning av papper, metall, plast och glas. När återvinning inte genomförs, ska medlemsstaterna vidare se till att avfallet bortskaffas under betryggande former, varvid bestämmelsen i artikel 13 i direktivet beträffande skydd för människors hälsa och miljön ska tillämpas. Där framgår att medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för att se till att avfallshanteringen genomförs utan fara för människors hälsa och utan att skada miljön, i synnerhet utan risk för bl.a. vatten, luft, mark, växter eller djur. Det kan slutligen konstateras att metaller som grävts ned i marken kan påverka människors hälsa och miljön på ett menligt sätt. Metallernas giftighet är dock beroende av i vilken förening de förekommer. En annan komponent är rörligheten i marken och därmed potentialen för dessa metaller att nå t.ex. vattendrag och grundvatten. Även markens egenskaper där metallerna grävs ned har betydelse. Vissa av metallerna, däribland krom, kan emellertid vara mycket giftiga.8 7Sverige införde (prop. 2010/11:125) och rådets direktiv /98/EG av om avfall och om upphävande av vissa direktiv, det så kallade Nya ramdirektivet om avfall eller Avfallsdirektivet. För svenskt vidkommande har Avfallsdirektivet genomförts förutom genom ändringar i främst 15 och 22 kapitlen också genom avfallsförordningen. 8Uppgifterna är hämtade från och Kemikalieinspektionen. Återvinning av metaller efter kremering Sammantaget talar starka miljömässiga skäl för att återvinning av berörda metallföremål bör införas. Däremot saknar de ekonomiska fördelar som återvinning av metallerna skulle kunna medföra betydelse för frågan om återvinning bör ske. Avgörande är i stället hur man skapar en miljövänlig ordning präglad av respekt för den avlidna. Återvinning framstår inte som omotiverat från etisk synvinkel. Tvärtom skulle återvinning kunna vara ett mer pietetsfullt sätt att ta hand om metallföremål som inte förbränts vid kremeringen, än rådande förhållanden. varierar hanteringen vid krematorierna. Metalldelar från flera kremationer sorteras ut från askan, både manuellt och maskinellt, för att sedan sammanblandas och grävas ned i marken någonstans på kyrkogården, ofta separerade från aska och urna. Risken är stor att nedgrävd metall kommer vid ett senare skede, t.ex. när gravrätten löpt ut, i samband med att nya gravar grävs eller när kyrkogården förändras. Metall som påträffas måste då tas om hand eller skaffas bort på nytt. Frågan om hur metaller som inte förbränts vid kremeringen bör hanteras rör inte bara de avlidna och deras anhöriga. Den är också av vikt för de anställda vid krematorierna. måste de sortera ut och på kyrkogården gräva ned metallföremålen. Det är en uppgift som många finner både ovärdig och oetisk att utföra. Vår uppfattning är sammantaget att nuvarande ordning inte motsvarar en etisk och respektfull hantering av stoftet efter en avliden. Centralt vid bedömningen om återvinning är en etiskt försvarbar möjlighet, är om berörda metallföremål kan anses vara en del av stoftet efter en avliden. Metallföremål som inte förbränns vid kremering utgörs som tidigare nämnts till helt övervägande del av beslag, stag och spikstift från kistan. Vår bedömning är att det inte föreligger något etiskt hinder mot att skilja sådana föremål från askan och den följande begravningsprocessen. En stor mängd metall som inte förbränns vid kremeringen är vidare metallföremål som infogats i kroppen under en människas levnad, som proteser av olika slag. En uppfattning är att föremål som blivit inopererade i kroppen inte är en naturlig del av denna. Återvinning av metaller efter kremering Därför kan de skiljas från askan och det fortsatta förfarandet. Mot denna uppfattning ska vägas synsättet att den avlidnas önskningar bör få genomslag ifråga om hur främmande metallföremål i kroppen hanteras. Enligt detta synsätt skulle det genom ett donationskort ha bestämts vad som ska göras med de metaller som finns i kroppen (riksdagsmotionen 2012/13:K303). Av resonemanget följer att metallföremål i den egna kroppen kan vara att jämställa med ett organ, och alltså uppfattas som en vital del av kroppen. Det kan vara fallet för människor med vissa funktionshinder, vilka med hjälp av proteser fått helt nya möjligheter i livet. I vissa fall kan proteserna bli en del av en människas identitet. På samma sätt som en enskild bestämmer vad som ska ske med organen efter livet, skulle den enskildes vilja därför även styra hur proteser ska hanteras. Det finns emellertid risk för att ett sådant donationssystem blir praktiskt ohanterligt. Exempelvis skulle krematoriet bli beroende av ett aktivt svar på ett donationskort, om huruvida den enskilde godtar att återvinning sker av en protes. I många fall kan man förvänta att svar helt uteblir. I praktiken skulle någon återvinning därför inte ske, med följd att metallföremålen i stället grävs ned någonstans på kyrkogården. Ett system där den avlidnas önskningar eller anhörigas vilja ska styra hur metallföremål som proteser av olika slag ska tas om hand efter kremation, är vidare av annan natur än organdonation. Det finns ingen ordning där en protes återanvänds på samma sätt som ett organ. Vikt ska även fästats vid att det är möjligt att välja jordbegravning, om en enskild upplever att metaller i den egna kroppen är en del av denna och därför önskar att metallerna inte ska skiljas från stoftet, än mindre återvinnas. Att valrätten inte är helt fri ifråga om begravningsförfarandet, visar också förhållandet att en pacemaker måste avlägsnas från kroppen redan före kremering, eftersom den annars kan explodera. Vid en avvägning mellan den enskildes önskningar och intresset av att finna ett miljövänligt och etiskt välfungerande alternativ till nuvarande sätt att hantera metaller som inte förbränts vid kremeringen, talar övervägande skäl mot ett donationsförfarande. Den bedömningen gör vi även med beaktande av att berörda metallföremål kan upplevas som en del av stoftet efter en avliden. Vid begravningsformen kremering bör därför efter askberedningen proteser och liknande föremål som regel återgå till kretsloppet genom återvinning, i stället för att grävas ned. Återvinning av metaller efter kremering Slutligen finns invändningen att t.ex. guldföremål, som tandguld och smycken, till skillnad från andra metallföremål som inte förbränts vid kremeringen, är av så personlig beskaffenhet att de inte bör skiljas från askan, än mindre återvinnas. Det kan till en början konstateras att mängden ädelmetall av detta slag som kan påträffas i askan bör vara förhållandevis liten. I de fall föremålen är större än sorteras de som regel automatiskt bort från askan vid askberedningen. Ett system där sådana föremål ändå ska tillföras askurnan förutsätter att föremålen manuellt skiljs från askan, något som framstår som etiskt betänkligt. I strävan efter en ordning som präglas av respekt för den avlidne bör hantering av stoftet så långt som möjligt undvikas. Därför bör resultatet från askberedningen ytterst avgöra vad som utgör del av askan efter stoftet och inte. Ädelmetaller bör behandlas som andra metaller som vid samma maskinella förfarande skiljs från askan, oavsett personlig beskaffenhet. Om smycken, som vigselringar, ska tillföras askurnan, bör det ske först efter askberedningen. Sådana personliga tillhörigheter bör tas om hand av anhöriga. Vår bedömning är alltså att de metallföremål som sorterats bort från askan, inte ska betraktas som en del av denna i begravningslagens mening. Resonemanget förutsätter emellertid att krematorierna som regel använder askberedare med samma funktion, så att storleken på de metallföremål som sorteras bort från askan är densamma. Krematorierna bör alltså sträva efter ett så enhetligt tillvägagångssätt som möjligt vid askberedningen. Mänskliga kvarlevor skulle kunna sorteras bort från askan tillsammans med metalldelar av samma storlek vid askberedningen. De får emellertid aldrig medfölja metallföremålen som ska återvinnas, utan ska tillföras askan. får någon utsortering från askan inte förekomma så snart askan tillförts askurnan. Ännu en infallsvinkel är om den enskilde bör kunna förfoga över frågan vilken ny form metallföremålen ska få vid återvinning. I denna del gör vi följande bedömning. När ett metallföremål som inte förbränts vid kremeringen sorterats bort från askan, anses det inte längre som en del av denna. Detta synsätt är en förutsättning för att återvinning ska anses etiskt försvarbart. När ett metallföremål inte längre anses vara en del av askan efter stoftet, innebär det att man får godta att föremålet hanteras som ett material som kan återvinnas. Återvinning innebär att material återanvänds genom att återgå till kretsloppet i någon form, oklart vilken. Syftet är att skydda människors hälsa och miljön och Återvinning av metaller efter kremering någon valrätt finns inte. Mot bakgrund av principerna på vilka återvinningssystemet vilar, är det svårt att motivera ett undantag ifråga om metallföremål som inte förbränts vid kremering. Dessutom skulle det innebära en närmast oöverstiglig uppgift för krematorierna att ta emot och söka efterkomma olika sådana önskemål. Sammantaget får den enskildes önskan att välja vilken ny form t.ex. en protes ska få vid återvinning stå tillbaka. I ljuset av nuvarande förfarande framstår det vid en helhetsbedömning som mer pietetsfullt att direkt ta hand om metallföremål som inte får anses vara en del av askan efter stoftet och låta dem återgå till kretsloppet genom återvinning. Det finns också starka miljömässiga motiv för en sådan lösning. 3.4.2Förutsättningar för ett etiskt försvarbart återvinningsförfarande Ett enhetligt förfarande vid krematorierna Återvinning av metalldelar som inte förbränts vid kremeringen förutsätter att krematorierna använder ett likartat system. För att uppnå en enhetlig tillämpning bör det finnas tydliga regler och gemensamma rutiner. En sådan ordning även för ett transparent system som säkerställer att förfarandet är etiskt försvarbart. Därför föreslår vi att bestämmelsen i 5 kap. 6 § begravningslagen ändras så att återvinning sker av metall som inte förbränts vid kremeringen och som skiljts från askan. Det bör inte finnas utrymme för ett enskilt krematorium att förfoga över frågan hur metalldelarna lämpligen hanteras där. Följaktligen bör bestämmelsen vara tvingande. Med bestämmelsen om återvinning i begravningslagen som utgångspunkt, bör grundläggande föreskrifter kring förfarandet föras in i begravningsförordningen (1990:1147). Vidare bör huvudmännen för begravningsverksamheten ta fram gemensamma rutiner för det praktiska förfarandet i detalj. Exempel på en gemensam regel kan vara att smycken och andra personliga ting som ska tillföras askurnan inte läggs i kistan före kremering, utan tillförs askurnan därefter. Vidare bör krematorierna sträva efter ett enhetligt tillvägagångssätt vid askberedningen. Dessutom bör huvudmännen för begravningsverksamheten tillgodose att allmänheten får information om hur för- Återvinning av metaller efter kremering farandet vid krematorierna faktiskt går till. Sådana uppgifter är nödvändiga att känna till för att kunna fatta välgrundade beslut ifråga om det begravningsförfarande man önskar. Varje huvudman för begravningsverksamheten bör vidare ansvara för att upphandla återvinningstjänsten. Sådan upphandling skulle kunna ske i samverkan mellan flera huvudmän. Vi vill här peka på att olika bestämmelser gäller för upphandlingsförfarandet i de förvaltningsområden där är huvudman för begravningsverksamheten och de områden där och kommuner är det. omfattas nämligen inte av lagen (2007:1091) om offentlig upphandling ().