sou · H1B339 · 2013-06-03 00:00:00 — Straffet för grov urkundsförfalskning är fängelse lägst och högst och för ringa brott (förvanskning av urkund) böter eller fängelse högst . Försök och förberedelse till urkundsförfalsk- ning och grov urkundsförfalskning är straffbart (14 kap. 12 § brotts- balken). Detta gäller dock inte om brottet, om det hade fullbordats, skulle ha varit att anse som ringa. Enligt 14 kap. 4 § kan det vara straffbart som undertryckande av urkund att t.ex. förstöra eller undanskaffa en urkund. I 14 kap. 9 § kriminali- seras brukande av något som förfalskats enligt bl.a. 14 kap. 1–3 §§. Straffansvaret i de nu redovisade bestämmelserna är konstruerat för konkreta angreppsobjekt – urkunder. I 14 kap. 1 § andra stycket lämnas en exemplifierande uppräkning på handlingar som kan vara urkunder och därmed förfalskningsföremål. Där nämns bl.a. protokoll, kontrakt och skuldebrev. Varje sådan handling be- traktas dock inte som urkund, utan det krävs enligt bestämmelsen att handlingen har upprättats till bevis eller på annat sätt kan vara av betydelse som bevis genom sitt innehåll. I detta ligger att handlingen självständigt ska förmedla ett föreställningsinnehåll av visst slag – tankar, fakta eller annat. Av handlingen ska också direkt eller indirekt kunna utläsas en utställare. Det ska alltså vara möjligt att identifiera vem som står bakom innehållet i en handling. Vidare ska handlingen ha originalkaraktär (se SOU 2007:92 s. 92). I praxis har vissa av de redovisade bestämmelserna i 14 kap. brotts- balken tillämpats på företeelser som var okända när straffbestäm- Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Det kan emellertid ifrågasattas i vilken uträckning handlingar i elektronisk miljö har urkundsstatus i den mening som avses i . I sammanhanget bör erinras om det i 1 kap. 1 § intagna förbudet mot analogisk tillämp- ning av straffbud. Elektroniska handlingar som upprättats som bevismedel eller på annat sätt är av betydelse som bevis kan ofta anses uppfylla kraven på föreställningsinnehåll och utställarangivelse men kravet på att en handling ska ha originalkaraktär vållar inte sällan problem i dessa sammanhang. I elektronisk miljö bygger all informationsbehandling på kopiering av digitala data och nya exemplar blir därför identiska med sina förlagor. Om t.ex. en elektroniskt underskriven handling kopieras så att alla data tas med utan ändringar kan alltså flera original uppstå, och kopiering sker ofta eftersom ett elektroniskt original inte är knutet till en unik fysisk bärare så som ett pappersark är knutet till text och underskrift. Elektroniska underskrifter och andra liknande skydd för äkthet knyts i stället till data som represen- terar handlingen så att varje nytt exemplar håller samma kvalitet. Skillnaden mellan original i elektronisk miljö respektive pappers- miljö kan därför beskrivas så att det i elektronisk miljö kan finnas ett originalinnehåll men inte något originalexemplar (se SOU 2007:92 s. 110). Det får sägas råda osäkerhet om i vilken utsträckning elektro- niska handlingar är att betrakta som urkunder.5 I promemorian Brott och brottsutredning i it-miljö (Ds 2005:6) gjordes bedömningen att gällande svensk rätt inte uppfyller konven- tionens krav på kriminalisering av datorrelaterad förfalskning (Ds 2005:6 s. 103–106). Det konstaterades därvid att en handling i elektronisk form i de flesta fall saknar en utställare av det slag som krävs för ansvar enligt 14 kap. och att förfalskning av elektroniska handlingar därför normalt faller utanför straffansvaret för urkundsförfalskning. Vidare konstaterades att det även kan finnas andra brister i grundläggande kriterier, exempelvis i krav på varaktig- 5 Jfr NJA 2009 s. 111 där frågan var om ett förfarande som bestod i att tillverka förfalskade kreditkort genom att förse magnetremsorna på plastkort med koder som kunde utläsas i kortläsare och som gav sken av att korten var utfärdade av OKQ8 och kopplade till olika personers konton i företaget, utgjorde urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1 § . Högsta domstolens majoritet (3 justitieråd) kom därvid fram till att den omständigheten att det krävdes en maskinell behandling i en kortläsare för att identifiera den skenbara utställaren liksom den kontoinnehavare vars konto skulle belastas, inte fråntog korten deras egenskap av att vara urkunder som har upprättats till bevis. De förfalskade korten var därmed, enligt majoriteten, sådana urkunder som avses i 14 kap. 1 § . Frågan om elektroniska handlingar generellt har urkundsstatus är emellertid inte löst genom rättsfallet. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen het, som gör att en handling i elektronisk form inte uppfyller kraven på en urkund och därmed inte heller kan vara ett förfalskningsobjekt. En ändring i urkundsbegreppet, enbart som ett led i en anpassning till konventionen, ansågs emellertid som ett alltför omfattande ingrepp i svensk rätt (Ds 2005:6 s. 223–227). I stället föreslogs att straffansvaret för brukande av något som är förfalskat utvidgades till att omfatta åberopande av en icke autentisk sammanställning av elektronisk data, om den som åberopade denna gav sken av att sam- manställningen var autentisk; dvs. ett straffansvar först vid brukande för de fall där den aktuella handlingen inte har urkundskvalitet (Ds 2005:6 s. 227–230). tillsatte regeringen en utredning med uppdrag att göra en översyn av de brott i 14 och 15 kap. som berör urkunden. Översynen skulle syfta till att klarlägga vilka förändringar som kan vara nödvändiga med anledning av utvecklingen av informa- tionsteknologin. Utredningen, som antog namnet It-förfalsknings- utredningen, hade att beakta bl.a. artikel 7 i konventionen. I betän- kandet Urkunden i tiden – en straffrättslig anpassning (SOU 2007:92), föreslog den lagstiftning som ansågs behövas för att undanröja osäkerheten i frågan i vilken uträckning handlingar i elektronisk miljö har urkundsstatus i den mening som avses i . Regeringen överlämnade proposition 2012/13:74 Förfalsknings- och sanningsbrotten till . För- slagen i propositionen överensstämmer i huvudsak med It-förfalsk- ningsutredningens. Lagändringarna föreslås träda i kraft . I propositionen föreslås att beteckningen urkund behålls men att begreppet urkund förtydligas när det gäller traditionella hand- lingar och bevismärken. Vidare föreslås att begreppet utvidgas till elektroniska handlingar. Med urkund ska enligt regeringens förslag (se prop. 2012/13:74 s. 42–46) avses: en handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har en utställarangivelse och originalkaraktär, en elektronisk handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt, och Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen ett märke som ställts ut till bevis om en persons identitet eller om en viss rättighet eller prestation och som har originalkaraktär (bevismärke). För elektroniska handlingar krävs således för urkundsstatus enligt regeringens förslag, utöver att de är av betydelse som bevis, att de har utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Regeringen har mot den bakgrunden lämnat följande förslag till ny lydelse av 14 kap. 1 § : Den som obehörigen, genom att skriva eller på liknande sätt ange en annan persons namn eller på annat sätt, framställer en falsk urkund eller ändrar eller fyller ut en äkta urkund döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för urkundsförfalskning till fängelse i högst . 1.en handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har en utställarangivelse och originalkaraktär, 2.en elektronisk handling som upprättats till bevis eller annars är av be- tydelse som bevis och som har en utställarangivelse som kan kontrol- leras på ett tillförlitligt sätt, och 3.ett märke som ställts ut till bevis om en persons identitet eller om en viss rättighet eller prestation och som har originalkaraktär (bevis- märke). Som framgått, avser konventionens artikel om datorrelaterad för- falskning att straffbelägga olika former av manipulation av dator- behandlingsbara uppgifter så att det uppstår icke autentiska uppgifter som kan användas som vilseledande bevis i rättsliga sammanhang. Villfarelsen i fråga om autenticitet ska i vart fall avse den som upp- gifterna påstås härröra från. Som framgått är det oklart i vilken utsträckning svensk rätt uppfyller konventionens krav. Det finns en möjlighet att uppställa krav på att straffansvar ska inträda först om det konstateras att gär- ningsmannen har haft uppsåt till bedrägeribrott eller annat liknande uppsåt. I dessa fall bör förfarandet enligt svensk rätt kunna vara att betrakta som förberedelse eller försök till exempelvis bedrägeri (se också avsnitt 5.3.9). Regeringens förslag till ett nytt urkundsbegrepp innebär att det handlande som ska vara straffbelagt enligt konventionens artikel 7 i svensk rätt blir straffbart som urkundsförfalskning. Förslagets krav på att det ska finnas en utställarangivelse för att en elektronisk hand- ling ska kunna tillerkännas urkundsstatus är förenligt med konven- Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Det är vår bedömning att om regeringens förslag antas av , kommer svensk rätt att uppfylla konventionens krav på vad som ska vara straffbelagt som datorrelaterad förfalskning. Möjligheten enligt konventionen att kräva ytterligare rekvisit i form av krav på bedrägligt uppsåt eller liknande brottsligt uppsåt för att straffansvar ska gälla, behöver då inte utnyttjas. 5.3.9Datorrelaterat bedrägeri (artikel 8) Bedömning: Svensk rätt uppfyller genom främst bestämmelsen om s.k. datorbedrägeri konventionens krav på vad som ska vara straffbelagt som datorrelaterat bedrägeri. Enligt artikel 8 ska det vara straffbart som datorrelaterat bedrägeri att förorsaka en annan person förlust av egendom genom att antingen mata in, ändra, radera eller undertrycka datorbehandlingsbara upp- gifter eller störa ett datorsystems drift, med bedrägligt eller annat brottsligt uppsåt och därigenom orättmätigt skaffa sig själv eller annan person en ekonomisk förmån. Det förutsätts att gärningen begås uppsåtligen och orättmätigt. Artikeln avser att straffbelägga alla former av otillbörliga ingrepp i datorbehandlingsbara uppgifter eller datorsystems drift som har till syfte att få till stånd en illegal förmögenhetsöverföring (se den förklarande rapporten p. Det centrala i bestämmelsen är att en annan person orsakas förlust av egendom till följd av gärningen och att gärningen begås med uppsåt att skaffa gärningsmannen själv eller en annan person en ekonomisk förmån (se den förklarande rappor- ten p. I svensk rätt döms den för bedrägeri som genom vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är (9 kap. 1 § första stycket ). För bedrägeri (s.k. datorbedrägeri) döms också den som genom att lämna oriktig eller ofullständig uppgift, genom att ändra i program eller upptagning eller på annat sätt olovligen påverkar resultatet av en automatisk informationsbehandling eller någon annan liknande Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen automatiserad process, så att det innebär för gärningsmannen och skada för någon annan (9 kap. 1 § andra stycket ). Bestämmelsen om datorbedrägeri ställer inte upp något krav på att en fysisk person har blivit vilseledd till en viss disposition. Brot- tet föreligger när någon olovligen påverkar resultatet av en automa- tisk informationsbehandling eller någon annan liknande automatisk process, om förfarandet innebär för gärningsmannen och skada för någon annan (prop. 1985/86:65 s. 43). Någon bestämd krets av skadelidande anges inte, varför det inte behöver utredas vem som har drabbats av skadan (prop. 1985/86:65 s. 43). Den brotts- liga handlingen kan bestå i att gärningsmannen lämnar en oriktig eller ofullständig uppgift som ska ligga till grund för en automatisk informationsbehandling. Uppgiften kan lämnas antingen direkt av gärningsmannen till den anläggning som ska behandla informationen, t.ex. en dator, eller så kan vilseledande uppgifter lämnas till någon fysisk person som är inblandad i processen. Ett annat i bestämmel- sen särskilt angett tillvägagångssätt är att ändra i program, dvs. i in- struktionerna för den automatiska informationsbehandlingen. Slut- ligen upptas i bestämmelsens exemplifiering av möjliga metoder att begå datorbedrägeri, att olovligen ändra i en upptagning för auto- matisk informationsbehandling. I första hand tar exemplet sikte på olovliga förfaranden med datorer. Vad som därvid främst avses är att lagrade data olovligen ändras eller helt eller delvis utplånas eller att nya data olovligen förs in i det material som ska bearbetas (prop. 1985/86:65 s. 44). Av brottsbeskrivningen framgår att de angivna exemplen på hur gärningen kan förövas inte utgör någon uttöm- mande uppräkning av alla slags tänkbara förfaranden. Det avgörande för om bedrägeri föreligger enligt bestämmelsen är om en oriktig förmögenhetsöverföring kommit till stånd till följd av att gärnings- mannen på något sätt olovligen ingripit i den automatiska infor- mationsbehandlingen och därigenom påverkat det slutliga resultatet (prop. 1985/86:65 s. 44). Straffet för bedrägeri är fängelse i högst . Är brottet grovt döms för grovt bedrägeri till fängelse lägst och högst (9 kap. 3 § ). Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningsmannen missbrukat allmänt förtroende eller begagnat falsk handling eller vilseledande bok- föring eller om gärningen annars varit av särskild farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Är brottet med hänsyn till skadans omfattning och övriga omstän- digheter vid brottet att anse som ringa döms för bedrägligt beteende till böter eller fängelse (9 kap. 2 § ). Försök och förberedelse till bedrägeri och grovt bedrägeri är straffbart (9 kap. 11 § ). Bedrägligt beteende är inte straffbelagt på dessa stadier. finns vidare en särskild lag om bidrags- brott, bidragsbrottslagen (2007:612). Lagen gäller sådana bidrag, ersättningar, pensioner och lån för personligt ändamål som enligt lag eller förordning beslutas av , Pensionsmyndig- heten, , , Arbetsför- medlingen, kommunerna eller arbetslöshetskassorna (1 §). För bi- dragsbrott döms den som lämnar oriktiga uppgifter eller inte anmäler ändrade förhållanden som han eller hon är skyldig att anmäla enligt lag eller förordning, och på så sätt orsakar fara för att en ekonomisk förmån felaktigt betalas ut eller betalas ut med ett för högt belopp (2 §). För straffansvar ska samtliga objektiva brottsförutsättningar täckas av uppsåt (enligt 5 § kan emellertid grovt oaktsamma för- faranden straffas som vårdslöst bidragsbrott). Straffet är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Straffet för grovt bidragsbrott är fängelse lägst och högst (3 §). Eftersom bestämmelsen om bidrags- brott är konstruerat med ett farerekvisit är försök till brottet inte kriminaliserat. Det handlingsrekvisit som anges i bestämmelsen om bidragsbrott är att någon lämnar en oriktig uppgift. Sättet för uppgiftslämnandet har ingen betydelse för bestämmelsens tillämplighet. Bestämmelsen omfattar således såväl skriftliga som muntliga uppgifter. Även fel- aktiga uppgifter som lämnas elektroniskt över exempelvis internet eller genom servicetelefon kan medföra straffansvar (prop. 2006/07:80 s. 95). I konkurrenshänseende har bestämmelsen genom de speciella brottsförutsättningar som ställs upp företräde framför bedrägeri- bestämmelsen (grundsatsen om lex specialis). Om bidragsbrotts- lagen är tillämplig, ska alltså bedrägeribestämmelsen inte tillämpas (prop. 2006/07:80 s. 80 och 96). Det förfarande som enligt konven- tionen ska vara straffbelagt som datorrelaterat bedrägeri skulle så- ledes i vissa fall kunna vara att anse som bidragsbrott i svensk rätt. Såväl den svenska bestämmelsen om datorbedrägeri som artikel 8 förutsätter att gärningen begås med uppsåt. Begreppet orättmätigt i artikeln får anses motsvara begreppet olovligen i datorbedrägeri- bestämmelsen. Det handlande som ska vara straffbelagt enligt arti- Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen kel 8 – att åstadkomma förmögenhetsöverföring genom att med olika olovliga åtgärder påverka datorbehandlingsbara uppgifter eller störa ett datorsystems drift – täcks av bestämmelsen om dator- bedrägeri. Enligt vår bedömning motsvarar således den svenska bestämmel- sen om datorbedrägeri konventionens krav på vad som ska vara straffbelagt som datorrelaterat bedrägeri. Motsvarande bedömning gjordes i promemorian Brott och brottsutredning i it-miljö (Ds 2005:6 s. 106–107). Som nämnts, kan även vissa av de förfaranden som enligt konventionen ska straffbeläggas som datorrelaterat bedrägeri i svensk rätt vara att anse som bidragsbrott i stället för bedrägeri. 5.3.10Brott som hänför sig till barnpornografi (artikel 9) Bedömning: Svensk rätt uppfyller genom bestämmelsen om barn- pornografibrott konventionens krav på vad som ska vara straff- belagt som brott som hänför sig till barnpornografi. Enligt artikel 9 ska olika former av befattning med barnpornografi vara straffbart, när gärningen begås uppsåtligen och orättmätigt. Det ska således (enligt artikel 9.1) vara straffbart att framställa barnpornografi i syfte att sprida den med hjälp av dator- system, bjuda ut eller tillgängliggöra barnpornografi med hjälp av dator- system, sprida eller överföra barnpornografi med hjälp av datorsystem, anskaffa barnpornografi åt sig själv eller någon annan med hjälp av datorsystem, och inneha barnpornografi i ett datorsystem eller i ett medium för lagring av datorbehandlingsbara uppgifter. Med barnpornografi i artikelns mening avses (enligt artikel 9.2) pornografiskt material som visuellt avbildar Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen en minderårig som ägnar sig åt handlande med uttrycklig sexuell innebörd, en person som ser ut att vara minderårig som ägnar sig åt hand- lande med uttrycklig sexuell innebörd, och realistiska bilder som föreställer en minderårig som ägnar sig åt hand- lande med uttrycklig sexuell innebörd. Med minderårig i artikelns mening avses (enligt artikel 9.3) alla personer . En lägre åldersgräns för begreppet får dock tillämpas, som lägst . Barnpornografi i konventionens mening kan alltså bestå av tre olika typer av material. Den första typen utgörs av en skildring av ett sexuellt övergrepp mot ett verkligt barn, den andra av en skild- ring av en person som ser ut att vara ett barn som ägnar sig åt hand- lande med uttrycklig sexuell innebörd och den tredje av bilder, som fastän de är realistiska, i praktiken inte innebär att ett verkligt barn ägnar sig åt sexuella handlingar (s.k. virtuell barnpornografi). De olika typerna av förbjudet material avser i viss mån att skydda olika intressen. Den första inriktar sig på att direkt skydda barn mot övergrepp, medan de två senare avser att motverka beteenden som, även om de inte med nödvändighet skadar det barn som före- kommer i materialet eftersom det inte behöver finns något sådant verkligt barn, kan uppmuntra till övergrepp mot barn (se den för- klarande rapporten p. 101–102). Med en minderårig avses alltså i första hand en person . Med en person som ser ut att vara minderårig avses en per- son som är men som ser ut som ett barn, dvs. som inte är pubertetsutvecklad. Så kallad anspelningspornografi – dvs. när vuxna personer framställs som barn eller förses med olika attribut för att påminna om barn – torde därför inte omfattas av konventionsartikeln. Skrivningen i den förklarande rapporten angående det intresse som den aktuella typen av material avser att skydda, motsäger inte denna tolkning. (Jfr formuleringen en verklig människa som ser ut att vara ett barn i artikel 1 b (ii) i EU:s rambeslut om åtgärder för att bekämpa sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi, vilken enligt regeringens mening var att tolka så att den avsåg en person som är men som ser ut som ett barn, varför anspelnings- pornografi inte ansågs omfattas av rambeslutet, prop. 2003/04:12 s. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen En fördragsslutande stat får (enligt artikel 9.4) förbehålla sig rätten att, helt eller delvis, inte straffbelägga anskaffande eller innehav av barnpornografi och även att inte låta begreppet barnpornografi inne- fatta en person som enbart ser ut att vara minderårig eller realistiska bilder som föreställer en minderårig. I svensk rätt döms, enligt 16 kap. 10 a § , den för barnpornografibrott som 1.skildrar barn i pornografisk bild, 2.sprider, överlåter, upplåter, förevisar eller på annat sätt gör en sådan bild av barn tillgänglig för någon annan, 3.förvärvar eller bjuder ut en sådan bild av barn, 4.förmedlar kontakter mellan köpare och säljare av sådana bilder av barn eller vidtar någon annan liknande åtgärd som syftar till att främja handel med sådana bilder, eller 5.innehar en sådan bild av barn eller betraktar en sådan bild som han eller hon berett sig tillgång till. De olika gärningsformerna omfattar i huvudsak följande beteenden (se prop. 1997/98:43 s. 163–164 samt 2009/10:70 s. 17 och 42–43). Att skildra ett barn i pornografisk bild innebär att en sådan bild av ett barn framställs. En bild kan framställas på olika sätt, t.ex. genom att ett verkligt barn fotograferas, filmas eller tecknas av. Genom olika tekniker kan också mer eller mindre artificiella bilder skapas. För straffansvar krävs inte att bilden föreställer ett verkligt barn, utan även bilder av fiktiva barn omfattas. Nya framställningar kan också skapas genom att redan befintliga skildringar mångfaldigas eller manipuleras, exempelvis genom att filmsekvenser klipps ihop i en annan ordningsföljd eller att en bild av ett barns huvud klipps ihop med bilden av ett annat barns kropp. Med spridning avses alla tänkbara förfaranden genom vilka ett bildinnehåll förmedlas eller görs tillgängligt för andra, dock under förutsättning att bilden gjorts tillgänglig för fler än endast ett fåtal personer. Riktar sig förfarandet till en enstaka person eller en be- gränsad krets av personer kan det i stället, med hänsyn till omstän- digheterna, vara fråga om t.ex. straffbar överlåtelse, upplåtelse eller förevisning. Med överlåtelse avses att en bild säljs, byts eller skänks bort och med upplåtelse att den hyrs eller lånas ut. Förevisning innebär t.ex. att en person visar en bild eller spelar upp en film för någon annan. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Den gärningsform som består i att någon förvärvar eller bjuder ut en barnpornografisk bild träffar främst dem som uppträder som mellanhänder. I övrigt utgör sådana åtgärder ofta led i t.ex. sprid- ning eller överlåtelse. Att någon förmedlar kontakter mellan köpare och säljare eller vid- tar någon annan liknande åtgärd som syftar till att främja handel med barnpornografiska bilder innebär att han eller hon vidtar vissa åtgär- der som, utan att innefatta befattning med bilderna, är ägnade att öka spridningen av dem. Detta kan t.ex. vara fallet om någon till- handahåller en lista med adresser till köpare och säljare. Det fordras inte att någon personlig kontakt har uppstått mellan en viss köpare och säljare eller mellan en kontaktförmedlare och en köpare eller säljare. För straffbarhet krävs däremot att förmedlingsverksamheten kan sägas vara satt i system. Det krävs således mer än en enstaka transaktion eller förmedling. Med innehav avses detsamma som i t.ex. narkotikastrafflagen (1968:64), nämligen att i civilrättslig mening ha besittning till något. Att någon betraktar en barnpornografisk bild som han eller hon berett sig tillgång till innebär att ansvar för barnpornografibrott kan dömas ut, utan att gärningsmannen innehar bilden.