sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Ideologiskt medförde religionens starka ställning att alla brott i vid bemärkelse var riktade mot , genom att de direkt kränkte (t.ex. hädelse), stred mot lagbud som uttryckligen tillkänna- gav vilja eller i sista hand stred mot lagar givna och värnade av syssloman konungen. När alltmer blev den av brottet kränkte trädde samhälle och enskild i motsvarande mån tillbaka från konflikten. Till konfliktens vertikala struktur fogades ytter- ligare en nivå: gärningsmannen stod till svars inför och konung, och konungen stod till svars inför . reformsträvanden markerar en ny straffrättsideologisk epok. Generell för upplysningen var önskan att lämna bakom sig synsättet på det förflutna som ett ideal. Blicken vändes i stället framåt, förnuftet hyllades och man sökte ändamålsenliga lösningar på aktuella samhällsproblem. arbetade bl.a. mot tortyr, för dödsstraffets avskaffande rörande ett antal brott och för vissa avkriminaliseringar, bl.a. av trolldom. Nytänkande färgade även Stora Lagkommitténs förslag till all- män kriminallag av . Förslaget kritiserades, främst för att generellt avvika för mycket års lag. Kommittén avgav ett reviderat förslag till kriminallag, varefter arbetet över- togs av Lagberedningen, som avgav förslag till Straffbalk. Inte heller detta förslag godtogs dock utan omarbetningar. Den nya strafflagen trädde i kraft , efter att flera förslag hade förelagts . Ändringarna av intresse var till största delen sådana som hade föreslagit, varför främst denna berörs nedan. Beträffande syfte framhöll kommittén prevention genom medel- bar avskräckning som ledstjärna. Man tog kraftigt avstånd från drakoniska straff och såg, om straff behövde utdömas, brottslingens förbättring som ett viktigt mål. Vidare ville man, åberopande behovet av förutsägbarhet, eliminera möjligheten till bestraffning av i lag icke angivna gärningar. föreslogs införandet av ett latitudsystem. I en allmän del upptogs bl.a. allmänna försöks- bestämmelser. Med prevention som ledstjärna sammanhängde tenden- sen att låta straffbarhet inträda tidigare i handlingsprogressen. Man fokuserade mindre på effekt och uppvärderade det subjektiva rekvisitet. Angrepp mot staten och medborgarnas liv och hälsa ansågs vara de svåraste brotten, medan fokus på religions- och sedlighetsbrott minskade. Av ideologiskt intresse är förslagets upplösande av religionsbrotten som självständig kategori. Mer- parten av dessa gavs plats bland fridsbrotten, då de ansågs kränka den enskildes religionsfrid och inte som tidigare, det högsta väsen- det själv. Kritiken mot sistnämnda förslag var relativt stark. Den grundades dock inte på att borde anses vara målsägande, utan på att brotten ansågs angripa religionen och den av religionen förmedlade moralen i deras egenskaper av viktiga beståndsdelar för samhällets bestånd. strafflag (SL) byggde väsentligen förslag, trots relativt omfattande kritik mot förslaget. Flertalet avvikelser från förslaget jämkade lagen närmare regleringen lag, bl.a. genom nedskärning av förslagets allmänna del (exempelvis infördes inte någon allmän försöksreglering) och bibehållande av religions- brotten som grupp. SL framstår som förhållandevis modern, avlägs- nad från kasuistik. Brottskatalogen följde i stort sett dekalogens ordning. Mellan brotten mot staten och brotten mot enskilda intressen placerades fridsbrott, förfalskningsbrott och mened. I fråga om det kriminaliserade område fortsatte rörelser påbörjade redan tidigare, främst genom tätningsverksamhet. Således ökade t.ex. skyddet för angrepp mot statsapparaten, som sedlig- hetsbrotten försvann ur fokus. Jämfört med Stora Lagkommitténs förslag kom regleringen i SL att mer betona effektens betydelse för straffansvaret. Detta sågs i en relativt frekvent användning av objektiva överskott: gärnings- mannen gjordes ansvarig inte bara för effekter som hade subjektiv täckning utan i vissa fall också för effekter utan sådan. Huvudregeln enligt SL var, till skillnad från tidigare, allmänt åtal. Brotten uppdelades i tre kategorier: de som (enligt huvud- regeln) ovillkorligen hörde under allmän åtalsrätt, de som åtalades av allmän åklagare endast om målsägande angav brottet till åtal (angivelsebrott), varvid åklagaren var skyldig att åtala, och slutligen de som bara kunde åtalas av målsägande (målsägandebrott). Res- pektive brotts grupptillhörighet torde ha bestämts av hur starkt det offentliga intresset av att beivra brottet var. Påföljderna förlorade i och med SL sin roll som måttstock på skalan privat/offentligt, eftersom skadestånd i anledning av brott tillföll målsäganden och separerades helt från böter. Böter blev ett renodlat straff som tillföll kronan. Därmed tillföll alla straff staten. Ideologiskt förstärktes det vertikala ledet, men med utbytt besättning. Brottet riktade sig inte längre varken mot eller konung. Det kränkte i stället gemenskapen, Samhället. Detta bestod av befolkningen, men var också som kropp något annat och mer än de enskilda individerna. Genom SL fullbordades i princip den straffrättsliga konflikt- hanteringens övergång från privat till offentlig. trädde individualpreventionen alltmer fram som straffets syfte. Det blev möjligt att välja mellan många olika sorters påföljder. Psykiatri och psykologi vann en successivt starkare ställning i rättssystemet. Under individual- preventionens första fas uppvisade samhället distans mot över- trädaren. Samhällets behov av skydd betonades. Inkapacitering, avskräckning och behandling var sidoställda alternativ. Under en senare fas dominerades av den s.k. behandlingsideologin, med tonvikt på behandling och resocialisering. Rörande det kriminaliserade området före arbetet med BrB kan, utöver anpassningssträvan till ändrade tekniska och materiella förutsättningar, och den ständigt pågående tätningen, Arbetarrörelsens framflyttade positioner resulterade i en strävan efter att dels kontrollera dess agitation (genom den s.k. munkorgslagen, en utvidgning av uppviglingsbrottet), dels skydda den enskilde arbetarens rätt att arbeta (åstadkommet genom större möjligheter till ingripande mot fackföreningars åtgärder mot strejkbrytare). sedlighetens plats krympte successivt. Så avkriminaliserades prostitution , hor samt tidelag och generellt homosexuellt umgänge . Som skäl för avkriminalisering åberopades bristande effektivitet, godtycklighet och konsekven- serna därav, däremot åberopades sällan individens privatsfär. För- mögenhetsbrotten överarbetades successivt, främst för att utjämna straffsatserna mellan äldre och nyare brottstyper, samt för att Som exempel på det senare kan nämnas den generella kriminaliseringen av utpressning . Ett nytt straff- bud som framkallades av nya behov var hets mot folkgrupp (1948). Arbetet med att förbereda BrB utfördes av , med ansvar för de särskilda brotten och den allmänna delen, och av Strafflagberedningen, som såg över påföljdssystemet. Kommittén lade fram tre större betänkanden, vilka resulterade 1942, respektive . BrB tog tekniskt ytterligare ett steg från kasuistiken. Den huvudsakliga källan till den avsevärda utökningen av det kriminaliserade området i BrB var tätning genom utvidgning och komplettering. I övrigt kan nämnas att dekalogen inverterades och brotten sorterades i fyra underkategorier: brott mot person och förmögenhetsbrott (som undergrupper till kategorin brott mot enskild), brott mot allmänheten och brott mot staten. upphävdes det särskilda kapitlet om religionsbrott i SL (7 kap.), varvid gudshädelse och gäckeri flyttades till brotten mot allmän ordning under namnet brott mot trosfrid. Fylleri, djurplågeri och hållande av spelhus flytta- des från sedlighetsbrotten till brotten mot allmän ordning, detta i syfte att låta sedlighet i lagen avse endast gärningar med sexuell anknytning. ville rensa bort betraktelse- sättet enligt vilket två personer hade förövat synd tillsammans och skulle straffas därför. Brotten borde i stället tydligt behandlas som brott mot person: de förövades av en person, brottslingen, mot en annan person, offret. Därför flyttades ytterligare brott till brotten mot allmän ordning: sedlighetssårande framställningar i skrift eller bild och spridande av sedlighetssårande alster. I fråga om förmögenhetsbrotten byggde BrB i stort lagändringar. Förändringarna som då hade genomförts bestod huvud- sakligen av omstruktureringar, klarare skrivningar och ändringar i straffsatser. Brotten mot allmänheten i 13–15 kap. BrB gavs en position mellan brotten mot enskild och brotten mot staten. Gruppen kunde urskiljas redan tidigare men renodlades genom tydliggörande av de intressen som ansågs i första hand drabbade. Brotten riktade sig varken mot ett bestämt rättssubjekt eller mot statens skyddssfär, utan mot en obestämd krets av personer, allmän- heten. Brottstyperna straffbelades ofta redan på farestadiet, vilket motiverades med att mycket viktiga intressen hotades. Förfalsk- ningsbrotten är ett bra exempel på ett förändrat synsätt. menade att brotten enligt allmän uppfattning inte primärt kränkte den enskilde som drabbades, utan den gemen- samma tilltron till och intresset av bevismedlets äkthet. Där det tidigare hade funnits ett krav på brukande för ansvar, inträdde nu straffbarhet genomgående redan vid förfalskningsåtgärden. Periodens fokus hade inte med intressen att göra utan var mer tekniska: specialstraffrättens tillväxt (denna fråga berörs särskilt i nästa avsnitt) och tidigareläggande av straffansvar. En allmän försöksbestämmelse infördes , dock inte för alla brott utan endast där försöksansvar särskilt stadgades. Antalet försöksbrott utökades i jämförelse med SL väsentligt. Genom ändringar infördes en allmän förberedelse- och stämplings- bestämmelse. Också här krävdes för straffbarhet att det särskilt angavs för respektive brott. Även farebrottens skara utökades i jämförelse med SL. I sammanhanget kan också nämnas att genom lagstiftning utrensades alltjämt förekommande objektiva överskott från SL. I fråga om åtalsrätt föreskrevs i BrB, liksom i SL, allmän åtals- rätt som huvudregel. 2.3Specialstraffrätten och dess utveckling fram till BrB:s ikraftträdande Med allmän straffrätt avses straffrättslig reglering som finns i den centrala strafflagen, BrB. Denna reglering kallas också ofta för brottsbalksstraffrätt. Sådan straffsanktionering som finns i andra författningar än BrB brukar betecknas specialstraffrätt. Vad gäller specialstraffrättens uppkomst kan konstateras att så länge det har funnits en central strafflag har det också funnits en tradition att låta vissa straffbud regleras utanför denna. I stadfästelsen till lag angavs (p 5) att thenna Lag ej innehållerhvad Oeconomie och Politie förordningar angår, hvilka efter förefallande omständigheter finnas mera förändring vara underkastade. De brottstyper som togs med i Missgärningsbalken ansågs prin- cipiellt vara sådana att det inte fanns anledning att räkna med förändrade uppfattningar om att gärningarna var så förkastliga att de borde bestraffas på angivet sätt (se P. , M Ulväng, N. Jareborg, Kriminalrättens grunder, 2010, s. 27). Straffbestämmelser som var föranledda av rådande förhållanden hölls däremot utanför Missgärningsbalken (se a.a.). Dessa befarades alltså ha en för låg grad av beständighet jämfört med de straffbud som togs in i den centrala strafflagen (se C. Lernestedt, Kriminalisering. Problem och principer, 2003, s. 54). Nämnda uppdelning mellan central strafflag och specialstraffrätt beskrivs ibland så att den centrala strafflagen omfattade straffbestämmelser som avsåg mala in se – det onda i sig – medan till specialstraffrätten hänfördes straffbestämmelser som avsåg mala prohibita – det som är ont, för att det är förbjudet. Liknande resonemang fördes vid utformningen av SL. Stora Lagkommitténs rekommendation, som huvudsakligen följdes, var att gärningar som utgjorde egentliga (direkta, omedelbara) rätts- kränkningar skulle placeras i den centrala strafflagen medan polis- förseelser, gärningar som skulle kunna leda till sådan kränkning, skulle regleras utanför denna (se a.a. s. 48). kom det område som kriminaliserades i special- straffrätten att utökas alltmer och då också att omfatta såväl allvar- ligare brott med stränga straff, som överträdelser med huvudsaklig karaktär av ordningsförseelser för vilka straffet vanligen var böter. Utökningen av det specialstraffrättsliga området var märkbar –1900, men tog ordentlig fart omkring 1920. Därefter följde en utveckling som innebar att det special- straffrättsliga området expanderade kraftigt. stiftades omkring 150 föreskrifter som innehöll straffbestäm- melser och rättsläget innebar att det fanns ungefär 250 före- skrifter utanför SL som upptog straffbestämmelser (se J. Zila, I stället för straff, 1992, s. 36). Utökningen av det specialstraff- rättsliga området fortsatte även därefter och för BrB:s ikraftträdande fanns det därför en omfattande specialstraff- rätt. Bakgrunden till utökningen specialstraffrätten när det gällde den allvarliga brottsligheten var att den ekonomiska, sociala och tek- niska utvecklingen skapade ett behov av nya kriminaliseringar. Bland de områden som berördes kan nämnas den fiskaliska lagstiftningen, trafiklagstiftningen och narkotikalag- stiftningen. (Se H. Thornstedt, Kriminalisering och avkriminalise- ring i dagens samhälle, till , 1970, s. 374 f.) Vad beträffar det fiskaliska området hade smugglingsbrottet redan tidigare bestraffats strängt. blev den direkta skatten mer betydelsefull eftersom det infördes en allmän inkomstbeskattning. För att kunna bestraffa bl.a. falskdeklaration infördes med den allmänna inkomstbeskattningen en skattebrottsreglering. Normerade böter var det straff som stadga- des för att lämna oriktiga uppgifter till ledning för taxering. Denna reglering följdes av en skattestrafflag som upptog frihets- straff i latituderna för deklarationsbrotten. Från det fiskaliska området kan också nämnas att införandet av källskattesystemet nödvändiggjorde kriminalisering av arbetsgivares under- låtenhet att göra skatteavdrag från arbetsgivares lön och att inbetala avdraget belopp till skattemyndighet. (Se a.a. s. På trafikstraffrättens område fanns ursprungligen bara en bestäm- melse i SL (11 kap. 15 §) som för överdådig framfart föreskrev böter, högst . utvidgades detta stadgande till att avse överdådig framfart även med automobil, varvid straff- maximum höjdes till . Den fortsatta utvecklingen innebar att reglerna om trafikbrott överfördes till särskilda trafik- författningar, att det kriminaliserade området utvidgades kraftigt och att straffen skärptes. De allvarligare trafikbrotten har reglerats i en särskild trafikbrottslag. (Se a.a. s. Vad gäller narkotikalagstiftningen straffbelades narkotika- kungörelse innehav, saluhållande, tillverkning, införande och obe- hörig försäljning av ett antal narkotiska preparat. Därefter skärptes lagstiftningen mot befattning av sådana ämnen alltmer, såväl genom successiva straffhöjningar som genom narkotikaklassificering av fler preparat. I sammanhanget kan även kristidslagstiftningen –1945 nämnas. Genom denna skedde en omfattande kriminali- sering som till dels innehöll höga strafflatituder. De flesta av dessa I några fall ersattes de av bered- skapslagstiftning. (Se a.a.) Den utökning av specialstraffrätten som skedde från omkring och framåt avsåg dock till största delen förseelser av mindre allvarligt slag. Beträffande denna typ av förseelser hade den ökade kriminaliseringen framför allt sin bakgrund i industrialiseringens och trafikmedlens expansion samt i utbyggnaden av samhällets kontroll- och regleringsapparat (se a.a. s. 376.). I stor utsträckning rörde det sig om införande av specialstraffrättsliga författningar som var, i vidsträckt bemärkelse, näringsreglerande. Utöver författ- ningar som mer direkt tog sikte på den typ av näringsverksamhet som bedrevs eller den associationsrättslig form detta skedde i (reglering rörande handel med vissa varor, bankrörelse- respektive aktiebolagslagstiftning m.m.) handlade det t.ex. om författningar som syftade till socialt skydd (arbetstids- och arbetarskyddslag- stiftningen) och författningar som tillkommit för att minska de faror och olägenheter som den moderna tekniken medförde (regle- ring om hantering av gift, läkemedel, sprängämnen m.m.). Genom den utveckling som skedde kom uppdelningen mellan allmän straffrätt och specialstraffrätt att i första hand vila på formell grund. uttalade att det inte torde kunna påvisas någon teoretisk, på brottets natur grundad särart hos de specialstraffrättsliga lagöverträdelserna, vilken på ett begreppsmässigt hållbart sätt skulle skilja dem från den allmänna straffrättens brottstyper (se Straffrättens allmänna del. Första häftet, 1959, s. 25). Något som var mycket vanligt inom just specialstraffrätten var dock att straffbestämmelserna utformades som blankettstraffstadganden. Med detta menas att straffbestäm- melsen inte innehåller en fullständig beskrivning av det straff- belagda beteendet utan hänvisar till annan reglering, i samma för- fattning eller i annan författning, som så att säga fyller ut straff- bestämmelsen. 2.4Det specialstraffrättsliga området vid BrB:s ikraftträdande I föregående avsnitt har redovisats hur det specialstraffrättsliga området expanderade alltmer före BrB:s ikraftträdande. Inför utredningens kartläggning av det straff- sanktionerade områdets utveckling och fram till är det dessutom nödvändigt att gå närmare in på vad special- straffrätten omfattade när BrB trädde i kraft. Detta avsnitt ägnas därför åt att undersöka och försöka fastställa – i vart fall i stora drag – vad som ingick i det specialstraffrättsliga området . Frågan är om det av de omfattande förarbetena till BrB går att få en uppfattning om på vilka områden det fanns specialstraffrättslig reglering när BrB trädde i kraft. Fördes i motiven möjligen resone- mang kring vilka områden som skulle straffsanktioneras i den centrala strafflagen respektive i specialstraffrätten? Vilka skäl anfördes i så fall för den valda placeringen? Som tidigare nämnts pågick arbetet med att förbereda BrB och utfördes av två kommittéer, (brottskatalogen och den allmänna delen) och Strafflagberedningen (påföljdssystemet). Arbetet med brottskatalogen och den allmänna delen kan delas in i tre steg. Genom ändringar i SL refor- merades regleringen av stöld och andra förmögenhetsbrott. , , genomfördes ändringar i SL som tog sikte på brotten mot staten och allmänheten. I det sista steget behandlade brotten mot person och tog fram ett förslag till systematiskt ordnad lagtext angående brotten, omfattande även de brott som hade reformerats i de två tidigare lagstiftningsären- dena (slutbetänkandet Förslag till brottsbalk, SOU 1953:14). Genom lagstiftning ersattes så SL med BrB. Detta avslu- tande steg omfattade även de ändringar i påföljdssystemet som Strafflagberedningen föreslog i sitt slutbetänkande (Skyddslag, SOU 1956:55). Från förarbetena till den första delreformen av SL, som alltså avsåg förmögenhetsbrotten, finns anledning att redovisa följande. uttalade (SOU 1940:20 s. 58 f.) att kom- mittén i stort sett hade nöjt sig med att inom strafflagens ram behandla vad som dittills hade upptagits där och lämna special- straffrätten utanför utredningen. En systematisk revision av de straffbestämmelser som fanns i särskilda lagar och författningar och i vilka likartade fall inte sällan behandlades olika därför att reglerna tillkommit och i skilda sammanhang, torde enligt kommittén nämligen falla utanför dess uppgift. Kommittén anförde därefter följande (a.a.). Emellertid har kommittén från specialstraffrätten till strafflagen över- fört ocker, som är ett egentligt brott, men från strafflagen till ägo- fredslagen flyttat vållande till att kreatur olovligen inkomma på annans Enligt kommitténs mening är det, särskilt med hänsyn till att återfallsgrundande verkan tillagts alla i SL 20–23 kap. upptagna men inga andra förmögenhetsbrott, ett önskemål att alla egentliga brott upptagas i strafflagen, medan förseelser behandlas i specialstraffrätten. I vissa fall kan dock svårigheten att beskriva ett brott annorledes än genom hänvisning till motsvarande privaträttsliga bestämmelser tala för att brotten behandlas i den författning där dessa återfinnas. Av sådan grund har olovlig jakt överförts till jaktlagen. Ehuru goda skäl kunna anföras för att bibehålla såväl detta brott som olovligt fiske inom strafflagens ram, har kommittén icke velat föreslå något avsteg från den väg som följdes vid jaktlagstiftningen utan funnit riktigare att hålla frågan öppen i avvaktan på fiskelagstiftningens revision. Kommittén har därför lämnat jaktlagstiftningen orubbad och upptagit straffbestämmelserna mot olovligt fiske bland övergångs- bestämmelserna. I propositionen (prop. 1942:4 s. 136) föreslogs, mot bakgrund av att kommittén hade fått i uppdrag att fortsätta arbetet med att revidera strafflagens speciella del, att bestämmelsen om olovligt fiske tills vidare skulle stå kvar i 24 kap. SL. Däremot ansågs det lämpligt att, som kommittén hade föreslagit, överföra bestämmel- sen om vårdslöshet med kreatur från SL till ägofredslagen. tog även upp frågan om brotten bestick- ning och användande eller yppande av yrkeshemligheter, som reglerades i lagstiftningen om illojal konkurrens, borde föras in i SL (se SOU 1940:20 s. 29). Nämnda brott kunde enligt kommittén väl tänkas inordnas bland förmögenhetsbrotten såsom trolöshetsbrott och övriga straffbelagda illojala förfaranden uppvisade påtagliga beröringspunkter med de bedrägeriliknande oredlighetsbrotten. Eftersom lagstiftningen om illojal konkurrens hade till- kommit och då frågorna inte ansågs mogna att tas upp till revision i det aktuella sammanhanget, avstod kommittén dock från att in- arbeta denna lagstiftning i SL. Kommittén förordade att en sådan lösning skulle övervägas när det blev dags att reformera bestäm- melserna om illojal konkurrens. I anslutning till ovanstående anförde kommittén att det i utländsk strafflagstiftning ofta förekom att brott mot immaterial- rätter upptogs som ett avsnitt av förmögenhetsbrotten. Utöver de förut berörda fallen av illojal konkurrens kunde till dessa brott räknas brott med avseende å yrkeshemlighet och intrång i patent- rätt liksom i rätt till litterära och musikaliska verk, verk av bildande konst, fotografisk bild, varumärke och mönster. Enligt kommittén torde det dock falla utanför dess arbetsuppgifter att sammanföra och ordna alla de uppräknade brotten, vilka återfanns på skilda ställen inom specialstraffrätten. Kommittén föreslog att det i SL skulle införas en bestämmelse som straffbelade vissa fall av bedrägeri mot allmänheten, s.k. svindleri (a.a. s. 156 f.). I gällande rätt fanns en bestämmelse av denna typ i 49 § lagen om fondkommissions- rörelse och fondbörsverksamhet. Där föreskrevs böter eller under vissa omständigheter fängelse i högst för den som, i syfte att inverka på allmänhetens eller ett flertal personers uppfattning, om fondpappers värde eller om fondmarknadens läge överhuvud spred ut rykte som han visste var osant. En likartad bestämmelse fanns också i 132 § aktiebolagslagen, där det stadgades böter eller fängelse för vissa fall då stiftare, styrelseledamöter, likvidatorer eller andra lämnade oriktiga uppgifter i vissa handlingar som lades fram på bolagsstämma. Angående detta förslag anförde kommittén (a.a. s. 60) att det inom specialstraffrätten länge hade funnits bestämmelser, som i viss mån motsvarade vad kommittén föreslog rörande svindleri i form av oriktiga uppgifter angående bolags, föreningars eller dylika företags ekonomiska ställning, men att dessa bestämmelser i till synes stor utsträckning hade förblivit obeaktade och varit till föga nytta. Kommittén underströk att betydelsen av att så allvarliga brott som de nu nämnda behandlades i strafflagen inte borde under- skattas. Förslaget ledde till att det i SL infördes en straffbestäm- melse om svindleri.