sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Enligt regeringens mening var det av största vikt att respek- ten för bestämmelserna upprätthölls och att de överträdelser som hade ekonomiska motiv gjordes ekonomiskt olönsamma. Eftersom vitessanktionen hade visat sig vara ett ineffektivt instrument, borde en mer effektiv sanktion införas. Avgiftssanktionen angavs ha den fördelen att den, till skillnad från vitet, kunde påföras utan före- gående föreläggande och även drabba såväl fysiska som juridiska personer. Reglerna om sanktionsavgift som togs in lag har överförts oförändrade till den nuvarande lagen. De innebär att den som åsidosätter vissa föreskrifter i lagen om annonsering, sponsring, reklam m.m. i radio och tv ska påföras en särskild avgift, som bestäms till lägst och högst (17 kap. 5–6 §§). Avgiften bör dock inte överstiga av den års- omsättning som leverantören av medietjänster hade under det föregående räkenskapsåret. Frågor om påförande av särskild avgift prövas av Förvaltningsrätten i på ansökan av gransk- och tv (19 kap. 4 §). Vid prövning av frågan om avgift ska påföras ska rätten särskilt beakta överträdel- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området sens art, varaktighet och omfattning. Vidare ska, när avgiftens storlek bestäms, särskilt beaktas de omständigheter som legat till grund för prövning av frågan om avgift ska påföras och de intäkter som leverantören kan beräknas ha fått med anledning av över- trädelsen. Någon särskild regel om jämkning, t.ex. vid särskilda skäl, finns däremot inte. Lagen om finansiering av radio och TV i allmänhetens tjänst, som trädde 1989, innehåller bl.a. bestämmelser om skyldighet att anmäla innehav av tv-mottagare till Radiotjänst i Aktie- bolag (RIKAB). Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet under- låter att fullgöra sin anmälningsskyldighet kan dömas till böter (22 §). Dessutom straffbeläggs med böter, subsidiärt till BrB, bl.a. att uppsåtligen eller av oaktsamhet lämna ofullständiga eller orik- tiga uppgifter vid fullgörande av sådan skyldighet. Bestämmelser om straff för underlåten anmälan av tv-mottagare fanns även i äldre reglering på området, t.ex. i lagen (1978:478) om avgift för innehav av televisionsmottagare. Den nuvarande lagen om förbud beträffande viss avkodnings- utrustning, som trädde 2000, föregicks av lagen (1993:1367) om förbud beträffande viss avkodningsutrustning. Tillkomsten av sistnämnda lag (prop. 1993/94:53) föranleddes av data- och tele- teknikens utveckling. Lagen riktade sig mot yrkesmässig tillverk- ning och spridning av sådan avkodningsutrustning som gjorde det möjligt för innehavaren av utrustningen att utan betalning få till- gång till avgiftsbelagda radio- och tv-program. Uppsåtliga överträ- delser av lagens förbud straffbelades med böter eller fängelse . Även försök till brott enligt lagen kriminalise- rades. Straffsanktionering lag utgjorde en nykriminalise- ring. Genom införandet av lag om förbud beträffande viss avkodningsutrustning (prop. 1999/2000:49) anpassades den svenska lagstiftningen till ett EU-direktiv på området (98/84/EG). Den nya lagen innebar en skärpning av reglerna om avkodningsutrustning som ger obehörig tillgång till radio- och tv-sändningar. Lagen omfattar numera även informationssamhällets tjänster och begreppet avkodningsutrustning har getts en betydligt vidare innebörd . Liksom enligt den äldre lagen straffbeläggs uppsåtliga överträdelser av lagens förbud (6 §) och försök till brott enligt lagen (7 §). Den nya lagens vidgade tillämpningsområde har dock medfört en påtaglig utökning också av det kriminaliserade området. Även straffskalan har skärpts, till böter eller fängelse i högst . Kartläggning av det specialstraffrättsliga området En åtalsbegränsningsregel som fanns lag har överförts till den nuvarande lagen. Regeln innebär att åklagaren får väcka åtal endast om målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är motiverat från allmän synpunkt (10 §). utreds frågan om lagens kriminalisering ska utvidgas till att omfatta även privat olovlig hantering av avkodningsutrustning. En proposition väntas . Lagen om åldersgränser för film som ska visas offentligt, som trädde 2011 (prop. 2009/10:228), ersatte lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram. I den äldre lagen uppställdes krav på att framställningen i en film eller ett videogram skulle vara granskad och godkänd av innan den fick visas vid allmän sammankomst eller offentlig till- ställning. Filmcensuren för vuxna avskaffades dock genom den nya lagen, som endast fastställer åldersgränser för filmer som ska visas offentligt för barn . I lagen föreskrivs att om en framställning i en film ska visas för barn vid en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning måste den vara godkänd av , som också beslutar om vilken ålders- gräns som ska gälla. Tillträde till allmän sammankomst eller offent- lig tillställning där visning av filmen förekommer får sedan inte medges någon som inte har uppnått den lägsta ålder som myndig- heten bestämt, om inte vissa i lagen angivna undantag föreligger (t.ex. sällskap med vuxen). I lagen stadgas böter eller fängelse för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning visar en framställning i en film som inte har prövats enligt lagen för ett barn , eller bryter mot vad som gäller i fråga om åldersgränser för tillträde till visning (11 §). Det område som straffsanktioneras i den nuvarande lagen var också straffbelagt enligt lag. Kriminaliseringen enligt den äldre lagen var dock betydligt mer omfattande än nuvarande straff- sanktionering eftersom även överträdelser av kravet på förhands- granskning av film som var avsedd att visas offentligt för vuxna omfattades. Avskaffandet av filmcensuren för vuxna innebar så- ledes en klar avkriminalisering. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Lagen (2006:1006) om tillståndsplikt för vissa kampsportsmatcher ersatte lagen (1969:612) om förbud mot professionell boxning. I den äldre lagen straffbelades med böter eller fängelse att i strid mot lagens förbud delta i tävlings-, uppvis- nings- eller träningsmatch i professionell boxning, att anordna eller ekonomiskt understödja sådan match eller upplåta lokal för den, att i egenskap av manager ingå avtal om matchen eller främja till- komsten av sådant avtal och att tjänstgöra som domare eller sekond. Syftet med lag var att behandla alla kampsporter som tillåter våld mot huvudet lika (prop. 2005/06:147). Lagen innebär att tävlings-, tränings- eller uppvisningsmatch i kampsport som tillåter deltagarna att med slag, sparkar eller annat våld avsiktligt träffa motståndarens huvud inte får anordnas utan tillstånd. Till- stånd får lämnas endast om kampsportens tävlingsregler och säker- hetsbestämmelser innebär en godtagbar säkerhet för deltagarna. I lagen stadgas böter eller fängelse för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet anordnar kampsportsmatch utan tillstånd eller i strid mot ett villkor, eller skriftligen lämnar oriktig uppgift i ett ansökningsärende (13 §). Dessutom kan den som uppsåtligen deltar i en kampsportsmatch som anordnas utan tillstånd och vissa som på annat sätt medverkar vid sådan match (ekonomiskt understödjer, tjänstgör som domare etc.) dömas till böter (14 §). I samtliga straffbestämmelser undantas ringa fall från straff- ansvar. Trots att ringa överträdelser numera är generellt undantagna från det straffbara området framstår kriminaliseringen enligt lag som klart mer omfattande än straffsanktioneringen enligt den äldre lagen. Detta mot bakgrund av att den nuvarande lagen omfattar fler sporter och dessutom straffbelägger vissa oaktsamma överträdelser. Till de centrala specialstraffrättsliga författningarna på området arbete och anställning hör främst arbetsmiljölagen (1977:1160) och arbetstidslagen (1982:673). I det följande redovisas dessa lagar närmare, liksom lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Arbetsmiljölagen ersatte vid ikraftträdandet (prop. 1976/77:149) arbetarskyddslagen (1949:1). Lagen, som är en ut- präglad ramlag, syftar till att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet och att även i övrigt uppnå en god arbetsmiljö. Jämfört med sin föregångare fick arbetsmiljölagen ett vidare tillämpningsområde och en mer omfattande straffsanktionering. Viss avkriminalisering skedde , då bestämmelser om sanktionsavgifter infördes i arbetsmiljölagen (prop. 1993/94:186). Avsikten med reformen var att skapa en effektiv sanktion som kunde träffa även juridiska personer (a. prop. s. 48 f.). Regleringen innebär att arbetsgivare som bryter mot vissa föreskrifter beträffande bl.a. provning och kontroll av tekniska anordningar kan åläggas en särskild avgift (8 kap. 5 §). Det är rege- ringen eller som får föreskriva vilka överträdel- ser som ska föranleda särskild avgift inom de ramar som anges i lagen. Av lagtexten framgår att en sådan föreskrift ska ange hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser, att avgiftsbeloppet ska kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräknings- grunden samt att avgiften ska vara lägst och högst . I lagen stadgas att om det för en överträdelse har utfärdats föreskrift om sanktionsavgift, ska inte dömas till ansvar enligt de straffrättsliga bestämmelserna (8 kap. 2 §). Det är den fysiska eller juridiska person som drev den verk- samhet där överträdelsen skedde som ska påföras den särskilda avgiften (8 kap. 6 §). Avgiften ska betalas även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Om det skulle vara oskä- ligt att påföra avgiften får den dock jämkas eller efterges. Frågor om påförande av avgift prövas av förvaltningsrätten efter ansökan av (8 kap. 7 §). har dock möjlighet att besluta om s.k. avgiftsföreläggande som, om det godtas, gäller som lagakraftvunnet avgörande som meddelats av domstol (8 kap. 9 §). Vad gäller straffbestämmelserna i arbetsmiljölagen (8 kap. 1–2 §§) avser dessa till att börja med överträdelser av vissa förelägganden och förbud som har meddelat med stöd av lagen. För sådana brott föreskrivs böter eller fängelse i högst . Straff- ansvaret omfattar dock inte överträdelser av förelägganden och förbud som har förenats med vite. Vidare stadgas böter för den som överträder s.k. minderårig- bestämmelser i lagen eller i föreskrifter meddelade med stöd av denna. Dessa bestämmelser, som bl.a. omfattar frågorna om minimi- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området ålder för arbete, om läkarkontroll och arbetstidens längd, syftar till att skydda minderåriga mot ekonomiskt utnyttjande och mot att utföra arbete som kan vara skadligt för deras hälsa m.m. Böter föreskrivs också för den som överträder föreskrifter som med stöd av lagen meddelats om bl.a. produktkontroll, tillstånds- prövning beträffande arbetsprocesser, krav på arbetsgivare att föra förteckningar över maskiner och teknisk utrustning m.m., förbud mot att använda visst slag av maskiner m.m., skyldighet för arbets- givare att ordna läkarundersökning, förbud mot att visst arbete utförs av vissa grupper av arbetstagare, krav på förande av register vid läkarundersökningar och skyldighet att göra förhandsanmälan av viss åtgärd eller verksamhet. Slutligen är det också belagt med böter att lämna oriktiga upp- gifter till en tillsynsmyndighet, liksom att utan giltigt skäl ta bort en skyddsanordning eller sätta den ur bruk. Samtliga straffbestämmelser i arbetsmiljölagen omfattar såväl uppsåtliga som oaktsamma gärningar. Arbetstidslagen, som trädde 1983, ersatte allmänna arbetstidslagen (1970:103) och ett kapitel i arbetsmiljölagen om arbetstidens förläggning (prop. 1981/82:154). Den gäller i princip för alla arbetstagare och innehåller bl.a. regler om ordinarie arbets- tid och jourtid, övertid, sammanlagd arbetstid, arbetstidens för- läggning m.m. Regleringen är dispositiv. Genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central arbetstagarorganisation får göras undantag från lagen i dess helhet eller avvikelser från vissa bestämmelser (3 §). Lagens bestämmelser har också i stor utsträck- ning helt eller delvis ersatts av bestämmelser i kollektivavtal. Arbets- miljöverket kan meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen eller de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ska följas. I ett beslut om föreläggande eller förbud kan sätta ut vite. Införandet av arbetstidslagen innebar ändringar i sanktions- systemet på området. Till att börja med utökades de s.k. direkta straffbestämmelserna, varmed avses bestämmelser som är utfor- made så att överträdelsen kan medföra straffpåföljd. Straffhotet förutsätter alltså inte någon ytterligare åtgärd från myndigheternas sida i form av ett föreläggande eller förbud. Dessutom infördes vid sidan av straffbestämmelserna regler om sanktionsavgift som påföljd för arbetsgivare som överträder lag- reglerna om övertid (övertidsavgift). Regeringen framhöll (a. prop. s. 51 f.) att de dåvarande straffbestämmelserna hade visat sig otill- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området räckliga när det gällde att komma till rätta med överträdelser av arbetstidsbestämmelserna i den äldre lagen. Genom utökningen av de direkta straffbestämmelserna i den nya lagen skulle visserligen möjligheten att effektivt påverka dem som lagreglerna riktade sig mot öka. Utan ytterligare någon skärpning av sanktionerna var dock enligt regeringen risken uppenbar att det fanns möjligheter till ekonomisk spekulation och vinst även om en överträdelse hade medfört straff. En sanktionsavgift bedömdes ha stora förutsätt- ningar att motverka att överträdelser av arbetstidslagen medförde ekonomisk vinst och därmed ha en avhållande effekt. Övertidsavgiften utgår vid överträdelser av bestämmelserna om allmän övertid, extra övertid eller nödfallsövertid, som inte har stöd i kollektivavtal (26 §). Avgiften påförs den arbetsgivare som utövar verksamheten i fråga, oavsett om denne är en fysisk eller en juridisk person. Det uppställs inte något krav på att överträdelsen ska ha begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgiften utgår med en procent av basbeloppet för varje timme otillåten övertid och för varje arbetstagare, men kan sättas ned eller efterges om det finns särskilda skäl för det. Frågor om övertidsavgift prövas av allmän domstol efter ansökan av åklagare (27 §). Införandet av regleringen om övertidsavgifter innebar inte någon avkriminalisering. Även om övertidsavgift har uttagits kan arbets- givare som uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder arbetstids- lagens bestämmelser dömas till straff för samma handling. Vad gäller straffbestämmelserna i arbetstidslagen stadgas böter eller fängelse i högst för arbetsgivare som bryter mot ett föreläggande eller ett förbud som har meddelats av Arbetsmiljö- verket med stöd av lagen (23 §). Straffansvaret omfattar dock inte överträdelser av förelägganden eller förbud som har förenats med vite. Vidare föreskrivs böter (24 §) för arbetsgivare som, utan att undantag gjorts i kollektivavtal eller meddelat dispens, har anlitat en arbetstagare i strid mot bestämmelserna om t.ex. ordinarie arbetstid, jourtid, övertid, besked om ändringar i den ordinarie arbetstidens förläggning, dygnsvila och raster. Det är också straffsanktionerat för arbetsgivare att lämna oriktiga upp- gifter om förhållanden av vikt då begärt upp- lysningar eller handlingar. Straffsanktioneringen enligt arbetstidslagen omfattar såväl upp- såtliga som oaktsamma överträdelser. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området En av de grupper som inte omfattas av bestämmelserna i arbets- tidslagen är anställda i arbetsgivarens hushåll. Lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete, som infördes , reglerar denna grupps arbetstid och anställningsskydd. utövar tillsyn över efterlevnaden av lagens bestämmelser om ordinarie arbetstid, skyldighet att föra behövliga anteckningar om övertid, rätt till ersättning för övertidsarbete m.m. Åsidosätter en arbetsgivare sina skyldigheter i något avseende som är underkastat tillsyn kan förelägga arbetsgivaren att vidta rättelse. I lagen stadgas böter för arbetsgivare som underlåter att rätta sig efter ett sådant föreläggande eller som lämnar oriktig eller vilseledande uppgift i anteckningar om övertid (19 §). Endast uppsåtliga gär- ningar omfattas av straffsanktioneringen. I betänkandet En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner, SOU 2011:57, har Utredningen om effektivare sanktioner på arbets- miljö- och arbetstidsområdet föreslagit en starkt minskad använd- ning av straffrätt i bl.a. arbetsmiljölagen, arbetstidslagen och lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete. Övervägandena och förslagen i betänkandet berörs i korthet nedan. I betänkandet konstateras (s. 14 f.) att det har visat sig att straff- sanktion i många fall är en ineffektiv sanktion när det gäller brott mot arbetsmiljölagen. Antalet åtalsanmälningar när det gäller sådana brott är relativt lågt och en stor del av anmälningarna leder inte till någon lagföring. I närmare hälften av fallen där förundersökning inleds gör bevissvårigheter, ofta på den subjektiva sidan, att förundersökningen läggs ner. När lagföring sker, blir påföljden normalt ett lågt bötesstraff. Mot den bakgrunden och då kun- skapen om reglerna ofta brister kan det enligt utredningen ifråga- sättas vilken preventiv effekt kriminaliseringen har. Vidare påpekas dels att som princip ska straff bl.a. förbehållas fall där alternativa sanktioner inte finns eller inte är rimliga, dels att det på arbets- miljöområdet finns väl fungerande alternativa sanktionsmöjligheter. De alternativa sanktionsmöjligheter som avses är dels Arbets- miljöverkets möjlighet att meddela förelägganden och förbud för att få till stånd åtgärdande av brister i arbetsmiljön i enskilda fall, dels nuvarande regler om sanktionsavgifter. Enligt utredningens uppfattning är före- lägganden och förbud en effektiv sanktionsform som bör användas i större utsträckning. Nuvarande bestämmelser innebär att Arbets- miljöverket väljer om ett föreläggande eller förbud ska förenas med vite eller inte. Enligt utredningen bör dock, för att öka förutsäg- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området barheten i sanktionssystemet, regleringen ändras på så sätt att före- lägganden och förbud alltid ska förenas med vite. Av betänkandet framgår att den möjlighet som Arbetsmiljö- verket har att meddela föreskrifter om sanktionsavgifter för vissa överträdelser av bestämmelser som har meddelats med stöd av arbetsmiljölagen har utnyttjats i mycket begränsad omfattning. har nämligen bara meddelat föreskrifter om sanktionsavgifter i tre föreskrifter. I betänkandet framhålls fördelarna med att i ökad utsträckning använda sanktionsavgifter i stället för straff på arbetsmiljöområdet. Bland dessa nämns att behåller kontrollen över ärendet och dubbel- arbete undviks eftersom verket i praktiken gör de utredningar som ligger till grund för åtalsanmälningarna. Sanktionsavgifter innebär således ett effektivare användande av samhällets resurser. Dessutom bör med sanktionsavgifter reaktionen på en överträdelse kunna komma snabbare än då åtalsanmälan görs och ärendet ska hanteras av både , och Polisen. Utredningen pekar också på att med en sådan sanktionsavgifts- reglering som den nuvarande arbetsmiljölagens behöver det inte bevisas att en viss person begått överträdelsen uppsåtligen eller av oaktsamhet. Sanktionsavgifter kan dessutom sättas till högre belopp än bötesstraffen. Utredningens samlade bedömning (s. 127 ff.) är att en mer åter- hållsam användning av straffrätt i kombination med ökade möjlig- heter till alternativa sanktioner, såsom vitesförelägganden och administrativa sanktionsavgifter, kan förväntas leda till ett effek- tivare sanktionssystem på arbetsmiljöområdet. Straff bör, enligt utredningen, förbehållas fall där alternativa åtgärder inte kan för- väntas vara effektiva eller där straff framstår som en naturlig åtgärd av andra tungt vägande skäl. När det gäller arbetsmiljölagen innebär utredningens förslag till att börja med att får möjlighet att använda före- lägganden och förbud i ökad omfattning och att de alltid ska förenas med vite. För att bl.a. undvika en konflikt med förbudet mot dubbelbestraffning föreslås att det införs en bestämmelse som reglerar att vite och straff eller sanktionsavgift inte kan utgå för samma gärning. Straffsanktionen ska finnas kvar för ett fåtal överträdelser, men tas bort för huvuddelen av de överträdelser av föreskrifter som är straffbelagda. I stället föreslås att det område där kan meddela före- skrifter om sanktionsavgifter utökas. Förslaget i denna del innebär Kartläggning av det specialstraffrättsliga området att inom den ram som lagen ger för bemyndi- gande att införa sanktionsavgift ska ha valmöjlighet att utifrån varje enskild föreskrift och dess utformning bestämma om bestämmel- sen bäst sanktioneras med enbart föreläggande eller förbud i enskilt fall eller även genom sanktionsavgift. Bland de övriga ändringar som föreslås beträffande arbetsmiljö- lagen kan nämnas att det högsta beloppet för en sanktionsavgift höjs från till . Dessutom föreslås förfarandet med avgiftsföreläggande, som enligt nuvarande reglering har möjlighet att tillämpa i fall då det är aktuellt att ta ut en sanktionsavgift, bli obligatoriskt. Det innebär att frågan om sanktionsavgift ska betalas alltid kommer att prövas av Arbets- miljöverket genom ett avgiftsföreläggande och att om förelägg- andet inte godkänns inom utsatt tid har att ta ställning till om en ansökan om att avgift ska tas ut ska ges in till förvaltningsrätten. Den som framför invändningar mot att betala sanktionsavgift kommer således inte att kunna bli påförd avgift utan att saken prövas av domstol. Utredningens överväganden beträffande sanktionssystemet på arbetstidsområdet är i huvudsak likartade med de på arbetsmiljö- området. Även på arbetstidsområdet föreslås t.ex. att straffsank- tionerna i huvudsak ska ersättas med sanktionsavgifter, eftersom det bedöms göra sanktionssystemet effektivare. Förfarandet vid påförande av sanktionsavgift ska enligt förslaget ges en enhetlig utformning på arbetsmiljö- och arbetstidsområdet. Detta innebär bl.a. att förfarandet med avgiftsföreläggande och prövning av förvaltningsdomstol efter ansökan av tillsynsmyndigheten om före- läggandet inte godkänns införs även när det gäller avgift enligt arbetstidslagen (prövas frågan om påförande av övertidsavgift av allmän domstol efter ansökan av allmän åklagare). Vidare ska avgifterna benämnas sanktionsavgifter i stället för övertidsavgifter, eftersom de kommer att avse fler typer av överträdelser än den äldre regleringen. För lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete innebär förslaget om sanktionsavgifter att det tillkommer en ny sanktionsform. Utredningen bedömer (se bet. s. 219 ff.) att förslagen kommer att bidra till bättre efterlevnad av arbetsmiljö- och arbetstids- bestämmelserna. Enligt utredningen kommer vidare förslagen att medföra ett förenklat regelsystem, som leder till en påtaglig resurs- besparing inom polis- och åklagarväsendet. Även på domstolssidan kan en besparing förutses. Förändringen anges innebära en minsk- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området ning av uppgifter hos de allmänna domstolarna och en mindre ökning av arbetsbördan hos förvaltningsdomstolarna. Enligt utred- ningen är ett rimligt antagande att besparingen hos de allmänna domstolarna motsvaras av en knappt hälften så stor ökning av uppgifter hos förvaltningsrätterna. Den enda förutsebara kostna- den anges vara ett tillfälligt marginellt resursbehov hos Arbets- miljöverket under . bereds utredningens förslag inom Arbetsmark- nadsdepartementet. väntas regeringen lämna en proposition baserad på förslaget i det ovan nämnda betänkandet. Utöver de ovan redovisade lagarna finns det ett flertal författ- ningar på området arbete och anställning som innehåller straff- bestämmelser.