sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — De praktiska konsekvenserna för handläggningen i domstol talar därför i någon mån mot att mål med anhållen eller häktad avgörs utan huvudförhandling. Å andra sidan kan tid och pengar sparas genom att offentlig försvarare, åklagare och den tilltalade inte behöver komma till en huvudförhandling. I de fall insatserna för att förbereda en huvudförhandling är mindre omfattande kan det vara aktuellt att låta den tilltalade, efter samråd med advokat, yttra sig över åtalet, med följden att målet kan avgöras enligt 10 b § om huvudförhandling inte behövs för att pröva häktningsfrågan. Man ska inte heller glömma bort fördelen med förslaget att det leder till kortare frihetsberövanden och snabbare verkställighet för den tilltalade. En invändning som skulle kunna riktas mot att mål med häktade ska kunna avgöras i det särskilda förfarandet är att den häktade kan vara påverkad av att vara frihetsberövad och känna sig pressad att godta åklagarens talan för att bli försatt på fri fot. Vårt förslag innebär dock att den tilltalade till skillnad mot , redan när åtalet väcks, vet vad han eller hon riskerar att dömas till, vilket borde innebära minskad press. När åtalet väckts vet den misstänkte också att han eller hon senast kan få åtalet prövat av domstol. En häktad person har också en offentlig försvarare som han eller hon kan rådgöra med. Vår slutsats är alltså att den omständigheten att rätten behöver pröva en häktningsfråga inte i sig utesluter att mål med häktade kan avgöras i det särskilda förfarandet, om det sker inom de frister som gäller för när huvudförhandling senast ska påbörjas. 9.5.2Avgörande efter huvudförhandling inom häktningsfristen Bedömning: Möjligheten att hålla huvudförhandling inom häkt- ningsfristen bör kunna användas i större utsträckning i mål i vilka åklagaren inte yrkat en mer ingripande påföljd eller strängare straff än fängelse . Ett alternativ för att på ett snabbt och enkelt sätt att avgöra ett erkänt mål när den tilltalade är frihetsberövad är att i vidare om- fattning utnyttja möjligheten att i stället för en häktnings- förhandling hålla en huvudförhandling inom häktningsfristen, vid vilken frågan om häktning prövas. Genom en lagändring 1987 togs en tidigare bestämmelse bort som reglerade möjligheten till samtidig häktnings- och huvud- förhandling. Bestämmelsen innebar att rätten kunde utsträcka fristen för att hålla häktningsförhandling och förlägga häktnings- förhandlingen med en huvudförhandling om den gemen- samma förhandlingen hölls inom från det att häktnings- framställningen kom in till rätten. Möjligheten att skjuta upp häktningsförhandlingen för att hålla en gemensam häktnings- och huvudförhandling slopades med hänsyn till krav på en ofördröjlig inställelse för prövning av häktningsfrågan.4 I motiven konstaterades att fristen inom vilken en person som berövats friheten på grund av misstanke om brott ska ställas inför domstol, med hänsyn till krav behövde för- kortas till från det faktiska frihetsberövandet. uttalade departementschefen att det inte fanns något hinder mot att huvudförhandling hålls inom fyradagarsfristen om det skulle vara möjligt (prop. 1986/87:112 s. 34 ff. och 76). Åklagare som vi talat med har sagt att de i möjligaste mån väcker åtal med att häktningsframställan ges in till rätten i de fall utredningen är klar. Så kan vara fallet framförallt vid erkända artbrott eller återfall i brott som bör leda till kortare fängelsestraff. Det kan exempelvis röra sig om fall av erkänt grovt rattfylleri eller i fall en utländsk medborgare erkänt upprepade butiksstölder. Vid beslut om anhållande har det sagts oss 4 , artikel 5, punkterna 1 c och 3, ger var och en som för att ställas inför rätta i anledning av misstanke om brott berövas friheten genom arrestering eller på annat sätt en rätt att snabbt få lagligheten av frihetsberövandet prövat av domstol. att det pga. tidsbrist kan vara svårt som jouråklagare att hinna hämta in utredning från polisen och väcka åtal i samband med häkt- ningsframställan. Åklagarna har även uppgett att de vanligen tar kontakt med tingsrätten innan åtalet väcks för att varsko om att gemensam häktnings- och huvudförhandling kan komma i fråga. Möjligheten att väcka åtal med en häktningsfram- ställning synes komma till användning i förhållandevis begränsad utsträckning och tillämpas i olika grad vid åklagarkamrarna. Om åklagare väcker åtal som en häktningsframställning ges in till rätten och huvudförhandling hålls från det att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes, så kan tiden för frihetsberövandet hållas nere och ett eventuellt straff skulle också kunna tidigareläggas. Ett förhandlingstillfälle kan där- igenom också undvikas till fördel för alla inblandade. Med vårt förslag att rätten vid huvudförhandling i tingsrätt ska kunna bestå av en lagfaren domare i brottmål i vilka åklagaren inte yrkat ett strängare straff än fängelse eller mer ingripande frivårdande påföljd än vad som följer av den ändrade bestämmelsen i 1 kap. 3 b § RB, se avsnitt 13.7.2, blir det enklare att hålla huvudförhandling inom fristen. Tingsrätten behöver då inte med kort varsel kalla in nämndemän. Det skulle inte innebära något merarbete för domstolen att kalla till en huvudförhandling och vid den pröva häktningsfrågan, i stället för att hålla en häkt- ningsförhandling. Den misstänkte bör kunna anses ha fått tillräckligt rådrum för att gå igenom åtalet och övriga yrkanden med sin försvarare i de flesta erkända mål i vilka åklagaren inte yrkar annat än ett kortare fängelsestraff och utredningen i målet är mindre omfattande. Det är dessa mål som i första hand kan förväntas komma att avgöras vid huvudförhandling inom häktningsfristen. Om den tilltalade inför rätten erkänner gärningen och godtar ansvar för det brott som åklagaren påstår skulle åtalet med vårt förslag dessutom kunna avgöras i en enklare ordning vid huvudförhandlingen, se avsnitt 11.4. Det finns därför goda skäl uppmärksamma åklagarkamrarna på möjligheten att hålla huvudförhandling inom häktningsfristen så att i de fall det är möjligt åtal väcks som häktnings- framställningen ges in till rätten. 9.5.3Avgörande efter huvudförhandling gemensamt med häktningsförhandling Förslag: Om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 46 kap. 2 § RB får huvudförhandling hållas gemensamt med förhandling i häktningsfrågan om åtal väcks senast vid sammanträdet och parterna samtycker till det. För kallelse till huvudförhandlingen av den misstänkte ska gälla vad som är föreskrivet för den till- talade enligt 45 kap. 15 § andra stycket RB. En ny bestämmelse om detta förs in i 24 kap. 13 a § RB. Som angetts i föregående avsnitt kan det på grund av tidsbrist för åklagaren vara svårt att efter anhållningsbeslutet hinna väcka åtal med att häktningsframställningen ges in till rätten. De kompletterande åtgärder som behöver ske för att göra klar utredningen och väcka åtal skulle sannolikt i enklare fall kunna ske redan under häktningsfristen. För att effektivisera handläggningen och korta tiderna för frihetsberövande i dessa mål föreslår vi att det införs en möjlighet att med parternas samtycke hålla huvud- förhandling gemensamt med förhandling i häktningsfrågan, om åklagaren senast vid sammanträdet väcker åtal. En ny bestämmelse om det bör föras in i 24 kap. RB. Det bör röra sig om ett icke oväsentligt antal mål som kan avgöras genom en sådan ordning. I första hand torde det vara fråga om erkända brottmål som inte kräver en omfattande utredning. Till följd av reglerna om rättens sammansättning skulle det endast komma i fråga att tillämpa bestämmelsen i fall åklagaren yrkar ett straff som inte överstiger fängelse eller en mer ingripande påföljd än vad som anges i förslaget till 1 kap. 3 b § RB. Huvudförhandlingen skulle genomföras enligt vanliga regler för mål om allmänt åtal i 46 kap. RB. En förutsättning för den före- slagna ordningen skulle vara att den misstänkte redan innan åtalet väckts kallas till förhandlingen enligt reglerna för kallelse till huvudförhandling av den tilltalade. Tillsammans med den begäran om inställelse som skickas till Kriminalvården för att en anhållen person ska närvara vid häktningsförhandlingen, skulle alltså även skickas en kallelse till huvudförhandling till den anhållne med en upplysning om att rätten gemensamt med förhandlingen i häkt- ningsfrågan med parternas samtycke kan komma att hålla huvud- förhandling i målet om åtal väcks senast vid sammanträdet. Det- samma skulle gälla för en misstänkt person som inte är anhållen men har kallats till förhandlingen på sådant sätt. Hinder skulle då finnas att avgöra målet efter huvudförhandling i många fall efter- som det förutsätter att den misstänkte fått del av åtalet. Det bör krävas att parterna samtycker till att rätten håller huvudförhandling gemensamt med förhandlingen i häktnings- frågan. Detta eftersom den tilltalade och dennes försvarare måste få skäligt rådrum att gå igenom åtalet. Det bör alltså bli aktuellt endast i de allra enklaste fallen. I praktiken lär det innebära att åklagaren redan vid häktningsförhandlingens inledning eller dess- förinnan ger in åtalet till rätten och lämnar ett exemplar av det till den misstänkte som kan gå igenom det med sin försvarare. Rätten skulle dock alltid behöva göra en bedömning av lämpligheten av att hålla huvudförhandling i så nära anslutning till att åtalet väckts. Om förutsättningar finns för det skulle rätten kunna besluta att huvudförhandling ska hållas och ta upp häktningsfrågan vid den. Finns det skäl att tro att hinder att hålla huvudförhandling kan komma att uppstå bör självfallet förhandling hållas enbart i häkt- ningsfrågan. Vårt förslag innebär ingen ändring av att åklagaren för att väcka talan skriftligen ska ge in åtalet till rätten. Det torde vara förhållandevis enkelt för åklagaren att ta med sig en utskrift av åtalet och ge in det eller att skicka in det på annat sätt till rätten inför förhandlingen. Vi har övervägt möjligheten att åklagaren skulle kunna väcka åtal genom att muntligen framställa åtalet till rätten. Vi ser inget egentligt hinder att föreslå en sådan ordning. Emellertid bör det praktiska behovet av muntligt åtal vara litet. Risken för svårigheter för den anhållne att ta till sig innebörden av ett muntligt framställt åtal och risken för ofullständigheter eller felaktigheter i ett av rätten nedtecknat åtal gör att vi inte lämnar ett sådant förslag. Möjligheten att föra talan om enskilt anspråk i samband med åtalet är ett viktigt processuellt stöd för målsäganden. Målsägandens talan om skadestånd eller annat anspråk ska därför också kunna föras i samband med åtal för brott som handläggs genom det särskilda för- farandet. På så sätt får målsäganden, liksom övriga parter, möjlighet att få saken avgjord på ett snabbt och enkelt sätt. I avsnitt 14 redo- gör vi för förslag som syftar till att säkerställa att talan om enskilt anspråk i så stor utsträckning som möjligt kan väckas med åtalet oavsett vem som för målsägandens talan. För att ett enskilt anspråk ska kunna avgöras efter handläggning i den ordning som föreskrivs i 10 b § ska anspråket ha godtagits av den tilltalade. Är anspråket tvistigt behöver målsäganden få del av den tilltalades inställning och eventuella yttrande i anledning av anspråket. Parterna bör då också, liksom i tvistemål, ges möjlighet att slutföra sin talan innan målet avgörs utan huvudförhandling. Risken är att en sådan handläggning fördröjer avgörandet. Det är den bärande orsaken till att vi, som en förutsättning för hand- läggning i den förenklade ordningen enligt 10 b §, ställt upp ett krav på att den tilltalade ska ha godtagit anspråket. Det kan i regel anses mer kostnadseffektivt att avgöra brottmålet efter huvud- förhandling om den tilltalade inte medger ett enskilt anspråk som väckts med åtalet. Att en huvudförhandling behöver hållas kan endast i mycket speciella fall anses innebära sådana väsentliga olägenheter som medför att det finns skäl att avskilja ett enskilt anspråk som väckts med åtalet. Under förundersökningen ska målsäganden enligt 13 a § FUK på lämpligt sätt få upplysning om de regler som gäller för hand- läggningen av enskilda anspråk. Med vårt förslag kommer en viktig del av detta vara att målsäganden, i de fall det kan vara aktuellt, får information om att enskilda anspråk kan avgöras i det särskilda förfarandet och vad det innebär. Om den tilltalade inte medger det enskilda anspråket så ska som huvudregel talan om det enskilda anspråket inte skiljas av, utan målet ska sättas ut till huvudförhandling. Som vi redogör för i avsnitt 14 ska en talan om enskilt anspråk som väcks efter åtalet bara handläggas gemensamt med brottmålet om det står klart att det kan ske utan olägenheter eller det annars finns särskilda skäl för det. Om så inte är fallet ska det avskiljas och fortsättningsvis hand- läggas som ett särskilt tvistemål. För att bedöma om det innebär olägenheter att handlägga ett sent väckt enskilt anspråk gemensamt med brottmålet bör rätten avvakta den tilltalades svar på åtalet. Om en huvudförhandling – med hänsyn till den tilltalades inställning till åtalet – ändå behöver hållas kan det knappast anses innebära olägenheter att avgöra det enskilda anspråket vid denna. Enligt förslaget i avsnitt 6.3 ska målsägandes rätt att biträda ett allmänt åtal tas bort. Skulle rätten att biträda åtalet finnas kvar skulle det innebära att målsäganden, sedan åtalet väckts, särskilt behöver meddela tingsrätten om han eller hon vill yrka på straff för annan gärning eller åberopa annan omständighet till stöd för åtalet än åklagaren gjort. Eventuella yrkanden och nya omständigheter måste delges den tilltalade. Tingsrätten skulle först därefter kunna ta ställning till om huvudförhandling ska hållas i målet. Det skulle göra handläggningen i brottmålen mer omständlig. 9.7Strafföreläggande med villkorlig dom tas bort Förslag: Möjligheten för åklagare att förelägga villkorlig dom med strafföreläggande tas bort. Vi föreslår att åklagare inte längre ska kunna utfärda strafföre- läggande med villkorlig dom (48 kap. 4 § andra stycket RB). Skälen till det är framförallt att det är naturligt när en enklare ordning enligt 10 b § införs i erkända brottmål att samtliga alternativ till fängelsestraff bestäms av domstol. Det är också konsekvent med vår redovisade syn på åklagarens och domstolens roll i brottmåls- processen. Av kriminalstatistiken framgår att huvuddelen av lagföringen av villkorlig dom sker i domstol. meddelades drygt 2 500 strafförelägganden avseende villkorlig dom, med eller utan böter.5 Det meddelades knappt 11 800 domar med huvud- påföljden villkorlig dom . godkändes villkorlig dom genom strafföreläggande i cirka 2 240 fall, vilket motsvarar av alla godkända strafföre- lägganden.6 Som tidigare nämnts infördes möjligheten att meddela villkorlig dom, med eller utan böter, genom strafföreläggande genom reform. Åklagare som vi har pratat med har uppgett att strafföre- läggande med villkorlig dom används förhållandevis frekvent i mål om ekonomisk brottslighet och vid vissa förmögenhetsbrott samt även fyller en viktig funktion för att undvika användning av straff- processuella tvångsmedel i vissa situationer. Om den misstänkte erkänner brottet och det inte är av sådan art att fängelse är nöd- 5Uppgifter från åklagarens verksamhetsstöd Cåbra 6Brå, Personer lagförda för brott, Slutlig statistik , s. 17. vändigt, kan strafföreläggande med villkorlig dom utfärdas i stället för att åklagaren väcker åtal. De åklagare som vi varit i kontakt med lyfter särskilt fram möjligheten att utfärda strafföreläggande med villkorlig dom i stället för att begära häktning av en person som gripits misstänkt för brott. Det handlar framförallt om relativt lindriga brott, exem- pelvis stöld i butik eller trafikbrott, som har erkänts av någon som saknar hemvist i och där det finns risk för att den miss- tänkte beger sig från riket eller på annat sätt undandrar sig lag- föring eller straff. I stället för att göra en häktningsframställan till rätten kan åklagaren utfärda ett strafföreläggande och underrätta den misstänkte om beslutet vid ett personligt sammanträffande. I praktiken sker underrättelsen ofta med användning av video- konferens. Den misstänkte får därigenom tillfälle att godkänna föreläggandet, med följden att han eller hon kan bli frisläppt. När det gäller den principiella frågan om åklagare eller domstol bör kunna avgöra frågor om ansvar för brott och i vilken utsträck- ning så för vi ett resonemang om det i avsnitt 7.2.3. Sammantaget menar vi att brottsanklagelser normalt sett ska avgöras av en neutral och opartisk domstol men att det av effektivitetsskäl kan vara motiverat att låta åklagare lagföra lindrigare brott om parterna är överens i skuldfrågan. Åklagare kan med dagens regler utfärda ett föreläggande med villkorlig dom i fråga om ansvar för alla typer av brott i fall där rätten uppenbart skulle döma till en sådan påföljd. Med våra förslag får åklagare i samtliga brottmål ett utökat ansvar för påföljdsfrågan. Det ökar betydelsen av att åklagares objektivitet vid utredningen av brottet inte blir ifrågasatt och att åklagarens roll som företrädare för statens talan görs tydlig. För att behålla allmänhetens för- troende för rättsväsendet i den nya ordningen är det även av det skälet mindre lämpligt att brott med påföljden villkorlig dom kan lagföras av åklagare. Vi anser att frågor om ansvar för brott som kan leda till en påföljd på fängelsenivå ska avgöras av domstol. Det innebär en tydlig systematik som överensstämmer väl med hur påföljds- systemet är uppbyggt. I den brottmålsprocess som vi föreslår med ett särskilt förfarande för avgörande av erkända brottmål i domstol, införs ett snabbt och effektivt alternativ till den nuvarande ord- ningen med strafföreläggande avseende villkorlig dom. att låta åklagare lagföra påföljder som utgör alternativ till fängelse minskar genom det. Vårt förslag innefattar dessutom en rätt för den tilltalade att få kostnadsfri rådgivning av advokat. Det betyder att den tilltalade, utöver att få den information som åklagaren kan lämna om vad på- följden villkorlig dom innebär, skulle få möjlighet att diskutera den frågan med en advokat. Det innebär som vi ser det en kvalitets- höjning för den tilltalade. Det är mer renodlat att inte göra åtskillnad mellan olika fri- vårdspåföljder i det nya system med en enklare ordning för av- görande av erkända åtal i domstol som vi föreslår. Med hänsyn till att villkorlig dom är ett alternativ till fängelsestraff är det också konsekvent att påföljden bestäms i domstol vid införandet av en förenklad ordning enligt 10 b §. Det skulle också vara väl förenligt med förslag till ett nytt påföljdssystem. Det föreslagna systemet innehåller endast två påföljder för vuxna lag- överträdare, nämligen böter och fängelse. Att hänvisa alla ärenden i vilka åklagaren utfärdar strafföre- läggande med villkorlig dom till lagföring i domstol kan tyckas vara ett steg i fel riktning. Men möjligheten att utfärda strafföre- läggande avseende villkorlig dom har inte fått det genomslag i praktiken som lagstiftaren hade tänkt. Det rör sig om ca 2 000 mål som skulle behöva återföras till domstol för att åstadkomma en konsekvent lagföring av frivårdande påföljder. Den förlängning av handläggningstiden och extra arbetsbelastning för tingsrätterna som detta innebär ska inte överdrivas med hänsyn till den smidiga hantering som kan ske genom det särskilda förfarandet. Samhällets reaktion på brottet skulle inte heller försenas nämnvärt. Att lägga ansvaret för rättsskipningen på domstolen i de fall som kan avgöras genom strafföreläggande med villkorlig dom bör även bidra till att öka brottspreventionen. Att saken avgörs i domstol bidrar till att inskärpa synen på brottslighetens allvar och sam- hällets reaktion på brottet. Om ett särskilt förfarande i erkända brottmål inte införs så kan som alternativ i stället övervägas ett sänkt krav för att meddela vill- korlig dom genom strafföreläggande respektive en utvidgning av institutet till att omfatta exempelvis villkorlig dom med en före- skrift om samhällstjänst. Dessa alternativ har berörts ovan i avsnitt 7.4.1. Sammanfattningsvis är det vår uppfattning att frågor om ansvar för brott som kan leda till påföljden villkorlig dom ska avgöras i domstol. Åklagaren har sedan införandet av RB haft rätt att beivra mindre allvarliga brott genom att utfärda strafföreläggande. var inledningsvis begränsat till att kunna avse högst 20 dagsböter. Godkände den misstänkte ett strafföreläggande som avsåg böter till ett högre belopp än skulle före- läggandet underställas domstol för prövning. Prövningen gjordes i allmänhet mot bakgrund av insända handlingar och avsåg i första hand föreläggandets laglighet. Rätten skulle pröva om gärningen var brottslig, om det fanns formella förutsättningar att utfärda ett strafföreläggande, om straffet föll inom straffskalan, om annan påföljd hade dömts ut samt om föreläggandet utfärdats i laga form och behörigen godkänts av den misstänkte. Vidare skulle dom- stolen kontrollera att straffet inte var uppenbart för högt eller lågt.2 Underställelseförfarandet slopades som tillämpningsområdet för strafföreläggande utvidgades. Tillämp- ningsområdet har sedan utvidgats i flera omgångar. Utvidgningarna har avsett bl.a. vilka brott som kunnat omfattas, dagsbotsbeloppets antal och storlek, betydelsen av att det finns en målsägande och möjligheten att strafförelägga ungdomar, enskilt anspråk, företags- bot och villkorlig dom.3 Bestämmelser om strafföreläggande finns i 48 kap. RB. I korthet innebär reglerna att åklagare genom strafföreläggande får ta upp 1Med bötesmål avses vanligtvis mål om brott för vilket enbart böter ingår i straffskalan. används det för att beteckna mål i vilket det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. Vi avser mål i vilka åklagaren anser att påföljden ska bestämmas till böter. 2Se kommentar till , 48 kap. 4 §. 3För en redogörelse av strafföreläggandeinstitutets utveckling, se , Åklagaren som grindvakt, En rättsvetenskaplig studie av åklagarens befogenheter vid utredning och åtal för brott, Skrifter från juridiska institutionen vid , nr 24, 2011, s. 243. fråga om ansvar för brott som hör under allmänt åtal. Strafföre- läggande får utfärdas i stället för åtal för alla brott där böter ingår i straffskalan. Normerade böter får emellertid inte föreläggas. Det finns särskilda bestämmelser avseende brott som någon har begått innan han eller hon fyllt . Bötesstraff för sådana brott får utfärdas med strafföreläggande även i andra fall, om det kan antas att påföljden om åtal hade väckts skulle ha bestämts endast till böter (15 § LUL och 48 kap. 1 och 4 §§ RB). Föreläggandet inne- bär att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett sådant bötesstraff som åklagaren anser att brottet ska föranleda (48 kap. 2 § RB). har tagit fram en promemoria som ger ledning till åklagarna när det gäller att bestämma böternas antal för olika brott.4 Villkorlig dom, även i förening med böter, kan också föreläggas genom strafföreläggande, om det är uppenbart att rätten skulle ha dömt till en sådan påföljd för brottet. Detta gäller emellertid inte om gärningsmannen var när brottet begicks eller om det finns skäl att förena den villkorliga domen med samhällstjänst (48 kap. 2 § och 4 § andra stycket RB). Underrättelse om utfärdat strafföreläggande avseende villkorlig dom bör lämnas av åklagaren vid ett personligt sammanträffande (3 § förordning (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål). Om sådant strafföre- läggande utfärdas innan den misstänkte fyllt ska det alltid lämnas över vid ett personligt sammanträde (1 § andra stycket förordning [1994:1763] med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare). Strafföreläggande får inte utfärdas om förutsättningar för allmänt åtal inte föreligger. Ett strafföreläggande måste innefatta alla brott av den misstänkte som åklagaren känner till finns för bedömning.