sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — -kallats personligen och därigenom underrättades om tid och plats för den förhandling som ledde till avgörandet eller på annat sätt faktiskt officiellt underrättades om tid och plats för förhandlingen, på ett sådant sätt att man otvetydigt kan slå fast att han eller hon hade kännedom om den planerade för- handlingen, och, i båda fallen, underrättades om att ett avgör- ande kunde meddelas även om han eller hon inte var personligen närvarande vid förhandlingen, eller -i vetskap om den planerade förhandlingen hade gett i uppdrag åt ett juridiskt ombud, som utsetts av den berörda personen eller staten, att försvara honom eller henne vid förhandlingen och faktiskt försvarades av ombudet vid förhandlingen, eller -efter att ha delgivits avgörandet och uttryckligen underrättats om rätten till förnyad prövning eller överklagande och om rätten att få delta och få sakfrågan prövad på nytt inklusive nytt bevismaterial, vilket kan leda till att det ursprungliga avgörandet upphävs, uttryckligen förklarade att han eller hon inte bestred avgörandet eller inte begärde förnyad prövning eller överklag- ande inom den tillämpliga tidsramen. I godkännandepropositionen har regeringen bedömt att rambeslutet inte medför något krav på ändringar i lag när är utfärdande stat. 16En ny lag om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen, tillämpningsområdet och behöriga myndigheter 16.1En ny lag om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen Förslag: En ny lag om erkännande och verkställighet av frihets- berövande påföljder inom Europeiska unionen ska införas. Lagen ska innehålla de bestämmelser som krävs för genomförandet av rambeslutet /909/RIF om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen, när är såväl utfärdande som verkställande stat. Ett genomförande av rambeslutet om frihetsberövande påföljder i svensk rätt innebär som framgår i avsnitt 15.1 att det behövs ny lagstiftning. En möjlighet är att ta in bestämmelser härom i nuvar- ande reglering. Det skulle framför allt handla om att ta in bestäm- melser i den föreslagna nya lagen om internationell straffverk- ställighet. En annan möjlighet är att införa en fristående lag angå- ende erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. En sådan ordning innebär att det av- seende frihetsberövande påföljder finns en reglering för det nordiska samarbetet, en reglering för samarbetet inom EU och en reglering för övrigt samarbete. Rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder innebär ett nytt sätt att samarbete som i vissa avseenden skiljer sig från det som följer av det traditionella samarbetet. En avgörande skillnad är att det traditionella samarbetet ersätts med en ordning som bygger på principen om ömsesidigt erkännande. Det finns även flera likheter. Vi bedömer att det mot bakgrund av de skillnader som finns inte är lämpligt att genomföra rambeslutet genom ändringar i befintlig lagstiftning. I stället bör genomförandet ske genom en ny lag som reglerar erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder mellan stater inom EU. Det är också på detta sätt tidigare rambeslut om straffverkställighet inom Euro- peiska unionen genomförts, se avsnitt 2.4. På så sätt är det lättare att uppnå en överskådlig och lättillämpad reglering i förhållande till de stater där ett överförande av straffverkställigheten är mest före- kommande. Även om regleringen således delas upp på olika lagar, beroende av vilket geografiskt samarbetsområde det är fråga om, är utgångspunkten att lagarna i största möjliga mån utformas på lik- artat sätt. , t.ex. bestämmelser om form- krav, samråd och underrättelser, kan ges i förordningsform eller som myndighetsföreskrifter.1 I relationen mellan medlemsstaterna ersätter rambeslutet reg- leringen i överförandekonventionen och tilläggsprotokollet, brott- målsdomskonventionen, bestämmelser om överförande av straffverkställighet samt en konvention mellan medlemsstaterna om verkställighet av utländska domar i brottmål (artikel 26.1) Den sistnämnda konventionen har inte tillträtt och den har aldrig trätt i kraft. Av artikel 26.2–4 fram- går att medlemsstaterna ska kunna fortsätta att tillämpa andra avtal och överenskommelse som är i kraft när rambeslutet antas, förut- satt att dessa gör det möjligt att fördjupa eller vidga målen för ram- beslutet och bidrar till att ytterligare förenkla eller underlätta för- faranden för verkställighet av påföljder. Detsamma gäller för avtal som ingås efter att rambeslutet trätt i kraft. En ytterligare förut- sättning är att en medlemsstat som önskar tillämpa ett sådant avtal underrättar rådet och kommissionen från ram- beslutets ikraftträdande respektive från under- tecknandet av det aktuella avtalet när det gäller nya avtal. 1 Jfr prop. 2010/11:43 s. 41. har i samband med antagandet av rambeslutet lämnat en underrättelse om avsikten att fortsätta tillämpa det nordiska sam- arbetet om överförande av frihetsberövande påföljder enligt arti- kel 26.4. I godkännandepropositionen har regeringen uttalat att det nordiska samarbetet vid en jämförelse med rambeslutet får anses fördjupa och vidga målen med rambeslutet och ytterligare förenkla och underlätta förfarandena för verkställighet av påföljder.2 Mot- svarande underrättelser har lämnats av och , vilka även bekräftats vid genomförandena av rambeslutet. Vi gör inte någon annan bedömning i här aktuella hänseende och finner därför inte anledning att ändra på den tidigare lämnade underrättelsen. Som framgår ovan kommer det finnas flera olika lagar som avser överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljder och vars tillämplighet är beroende av mellan vilka stater ett överförande är aktuellt. Det bör i den nya lagen föras in en bestämmelse som informerar om de andra lagar som finns på området. Detta kan ge en översiktlighet för lagens tillämpare. Som framgår ovan kommer NVL kunna tillämpas vid sidan av den nya lagen. Däremot kommer den nya lagen om internationell straffverkställighet, mot bakgrund av att de överenskommelser som omfattas av IVL ersätts av rambeslutet om frihetsberövande påföljder, inte kunna tillämpas avseende frihetsberövande påföljder mellan medlemsstater inom EU. Det är dock möjligt att kommer att träffa andra avtal eller överenskommelser med andra medlemsstater som görs tillämpliga genom lagen om internationell straffverkställighet. Förslag: Den nya lagen ska tillämpas på svenska och utländska beslut eller avgöranden om frihetsberövande påföljder som med stöd av rambeslutet om erkännande och verkställighet av fri- hetsberövande påföljder sänds över till en annan medlemsstat inom Europeiska unionen eller för erkännande och verk- ställighet. Beslutet eller avgörandet ska ha meddelats av dom- stol. 2007/08:84 s. 42 f. Rambeslutets syfte är att i medlemsstaterna införa regler för att underlätta en social återanpassning för personer som dömts till fri- hetsberövande påföljder. Rambeslutets tillämpningsområde kommer huvudsakligen till uttryck i de definitioner som anges i artikel 1. Enligt nämnda artikel avses med påföljd fängelse eller annan fri- hetsberövande åtgärd som utdöms under en begränsad eller obe- gränsad tid på grund av en straffbar gärning efter ett straffrättsligt förfarande. Med dom avses ett beslut eller avgörande som fattats av en domstol i den utfärdande staten och som vunnit laga kraft och innebär att en fysisk person ådöms en påföljd. En utfärdande stat är den medlemsstat där en dom meddelas och en verkställande stat är den medlemsstat till vilken en dom översänds för erkännande och verkställighet. En generell utgångspunkt vid genomförandet av rambeslutet bör vara att rambeslutets begrepp ska användas i så stor utsträckning som möjligt. Det kan emellertid vara nödvändigt att i vissa fall avvika från rambeslutets terminologi och i stället använda svenska rättsbegrepp i syftet att lagstiftningen ska bli klar och tydlig. När det gäller vilka svenska frihetsberövande påföljder som bör om- fattas av regleringen se nedan avsnitt 16.2.1. När det gäller de fall där är verkställande stat måste bestämmelserna i den nya lagstiftningen utformas på ett sådant sätt som inkluderar alla de domar och beslut som faller inom rambeslutets tillämpningsområde och som meddelats i en annan medlemsstat. För att tillämpnings- området ska bli klart och tydligt bör den nya lagen innehålla en definition av såväl svensk dom om frihetsberövande påföljd som utländsk dom om frihetsberövande påföljd, jfr motsvarande defini- tioner i den nya lagen om internationell straffverkställighet i av- snitt 9.4. Det bör även i lagen framgå vad som avses med utfärd- ande respektive verkställande stat i enlighet med artikel 1 c) och d) i rambeslutet. 16.2.1Definition av en svensk dom om frihetsberövande påföljd Förslag: Med en svensk dom om frihetsberövande påföljd ska i lagen avses en av svensk domstol meddelad dom som innebär fängelse, överlämnande till rättspsykiatrisk vård eller sluten ung- domsvård. Bedömning: Lagen ska inte omfatta överlämnande till vård en- ligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. En medlemsstat är som utfärdande stat fri att själv välja vilka fri- hetsberövande påföljder som ska kunna begäras överförda till andra medlemsstater. En genomgång av de frihetsberövande påföljderna enligt svensk rätt finns i avsnitt 7.2. Enligt gällande rätt kan verkställigheten av svenska frihets- berövande påföljder enligt den internationella verkställighetslagen (IVL) och den nordiska verkställighetslagen (NVL) anförtros en myndighet i en annan stat. Enligt IVL är det möjligt att överföra fängelse och överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Överlämnande till annan vård omfattas inte.3 Enligt NVL är det möjligt att över- föra fängelse. Vid tillämpning av den europeiska eller nordiska arresteringsordern kan det i vissa situationer komma i fråga att överföra svenska frihetsberövande påföljder till en annan medlems- stat. De frihetsberövande påföljder som omfattas enligt dessa regelverk är fängelse, överlämnande till rättspsykiatrisk vård och sluten ungdomsvård. Som närmare framgår i avsnitt 7.2.3 kan även den som begått brott dömas till överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Verkställighet av en sådan påföljd kan enligt nuvarande lagstiftning inte anförtros åt annan stat. Enligt vårt förslag till en ny lag om internationell straffverk- ställighet ska lagen avseende frihetsberövande påföljder tillämpas på fängelse, överlämnande till rättspsykiatrisk vård och sluten ung- domsvård, se avsnitt 9.4.2. Sammanfattningsvis bedömer vi att fängelse och överlämnande till rättspsykiatrisk vård bör omfattas eftersom det är påföljder som redan ingår i det internationella sam- arbetet om straffverkställighet och som i praktiken överförs till andra stater. Av samma skäl ska dessa påföljder ingå i den nya lagen om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen. Vi bedömer även att sluten ungdoms- vård bör omfattas av tillämpningsområdet för den nya lagen om internationell straffverkställighet även om antalet ärenden avseende denna påföljd kan antas bli begränsat. Sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd som faller under rambeslutets tillämp- ningsområde. Vi gör inte heller avseende sluten ungdomsvård någon annan bedömning än att den ska ingå i den nya lagen. 1983/84:197 s. 49. Däremot anser vi det inte finnas skäl att låta överlämnande till vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall omfattas av den nya lagen om internationell straffverkställighet, se avsnitt 9.4.2. Detta beror på att påföljden används i mycket liten utsträckning och då det är tveksamt om det är lämpligt att överföra verkställigheten av en sådan påföljd. Vidare har förslag lämnats om att påföljden ska avskaffas. Detta tillsammans med att det är tvek- samt om påföljden överhuvudtaget kan anses omfattas av rambeslutet gör att vi även avseende den nya lagen som genomför rambeslutet bedömer att överlämnande till vård enligt lagen om vård av miss- brukare i vissa fall inte ska omfattas av lagens tillämpningsområde. Sammanfattningsvis ska alltså den nya lagen tillämpas på fäng- else, överlämnande till rättspsykiatrisk vård och sluten ungdoms- vård. Av rambeslutet följer att det ska vara fråga om en av domstol meddelad dom som vunnit laga kraft. Vi föreslår att kravet på att domen vunnit laga kraft ska framgå som en allmän förutsättning i lagen, se avsnitt 17.2.5. 16.2.2Definition av en utländsk dom om frihetsberövande påföljd Förslag: Med en utländsk dom om frihetsberövande påföljd ska i lagen avses en dom eller ett beslut om fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd som meddelats av domstol i en annan medlemsstat inom Europeiska unionen efter ett straffrättsligt förfarande. har som verkställande stat en skyldighet att ta emot alla frihetsberövande påföljder som uppfyller kriterierna i rambeslutet. Vilka påföljder som respektive medlemsstat kan överföra bestäms i enlighet men den nationella lagstiftningen i varje medlemsstat. Av definitionen i lagen av en utländsk dom om frihetsberövande påföljd bör framgå att det ska vara fråga om ett beslut eller dom som meddelats av domstol i en annan medlemsstat inom EU efter ett straffrättsligt förfarande. Administrativa förfaranden omfattas således inte. Kravet på att avgörandet ska ha vunnit laga kraft ska enligt vårt förslag framgå som en allmän förutsättning i lagen, se avsnitt 18.2.4. Vidare bör framgå att påföljden ska avse fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd. Det kan vara fråga om en frihetsberövande påföljd eller livstid. Definitionen bör tolkas i ljuset av rambeslutet. Det är den behöriga myndigheten i den utfärdande staten som tolkar huruvida en påföljd omfattas av rambeslutets tillämpnings- område och därmed kan översändas till en annan stat för erkän- nande och verkställighet med stöd av rambeslutet. I det intyg som ska översändas tillsammans med domen ska anges om påföljden avser fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd och i så fall vilken. Det torde sällan finnas anledning för den svenska behöriga myndigheten att pröva detta särskilt. Endast i uppenbara fall torde det bli aktuellt att avslå en verkställighet för att avgörandet faller utanför rambeslutets tillämpningsområde. Vid tveksamheter bör alltid kontakt tas med den utfärdande statens behöriga myndighet. 16.3Ett utvidgat tvingande samarbetsområde? Förslag: I det fall den dömde bor och är stadigvarande lagligen bosatt i den verkställande staten och kommer att få behålla sitt permanenta uppehållstillstånd i den staten, bör enligt artikel 4.7 a) anmäla att ett medgiv- ande inte måste hämtas in på förhand från i förbindel- serna med andra medlemsstater som gjort motsvarande anmälan innan en dom översänds för verkställighet här (det s.k. utvid- gade tvingande samarbetsområdet). Bedömning: bör inte göra en anmälan om utvidgning av det tvingande samarbetsområdet när det gäller medborgarskap enligt artikel 4.7 b). Syftet med rambeslutet är att den dömde ska verkställa påföljden i en annan stat än den utfärdande staten om det kan antas att den dömdes sociala återanpassningen kan underlättas därav. Huvud- regeln enligt rambeslutet är att den utfärdande staten får översända domen tillsammans med intyget till en medlemsstat vars behöriga myndigheter på förhand godtar detta (artikel 4.1 c i rambeslutet). Översändandet ska därför ha föregåtts av ett samråd mellan de behöriga myndigheterna för att förvissa sig om att överförandet av verkställigheten av påföljden tjänar syftet att underlätta den dömdes återanpassning. Kravet på medgivande från den verkställande staten i förhand har fått ett omfattande undantag i rambeslutet. Medlemsstaterna har enats om två personkategorier där något medgivande till över- förande inte måste hämtas in i förhand. I dessa fall är medlems- staterna ense om att situationen normalt är sådan att den dömdes återanpassning underlättas i den verkställande staten. Om den behöriga myndigheten i den utfärdande staten bedömer att den sociala återanpassningen för den dömde underlättas genom verk- ställighet i har den behöriga myndigheten i att god- ta denna bedömning. På samma sätt kan den svenska behöriga myndigheten, när är utfärdande stat, göra en sådan bedöm- ning, vilken blir bindande för den behöriga myndigheten i den verkställande staten. Dessa fall anges i artikel 4.1 a) och b) och brukar benämnas det tvingande samarbetsområdet. Enligt punkten a) kan ett överförande ske till den medlemsstat där den dömda per- sonen är medborgare och där han eller hon bor. Enligt punkten b) kan överförande ske till den medlemsstat där han eller hon är medborgare och till vilken medlemsstat, som dock inte får vara den stat där han eller hon bor, den dömda personen kommer utvisas eller avvisas när han eller hon friges efter verkställigheten av på- följden på grund av ett utvisnings- eller avvisningsbeslut till följd av domen. Det tvingande samarbetsområdet innebär en förändring i för- hållande till ett överförande av verkställigheten enligt överförande- konventionen. Enligt det förfarandet krävs att både den utfärdande och verkställande staten är ense om ett överförande i varje enskilt fall. Genom att medlemsstaterna i rambeslutet på förhand enats om fall där den dömdes anknytning till den verkställande staten är sådan att den dömdes återanpassning underlättas där, uppnås ett enklare och mer förutsägbart förfarande. Detta är ett av rambeslutets mervärden. Rambeslutet ger medlemsstaterna en möjlighet att anmäla att det tvingande samarbetsområdet ska utvidgas i två fall. Något med- givande från den verkställande staten krävs då inte i förhållande till andra medlemsstater som gjort samma anmälan (artikel 4.7). En förklaring om att samarbetet utvidgas till något eller båda av alter- nativen innebär att som verkställande stat på förhand ger ett medgivande till att ta emot den gruppen av dömda personer utan att göra en närmare bedömning i varje enskilt fall. Detta gäller på motsvarande sätt när är utfärdande stat i förhållande till sådana medlemsstater som gjort en motsvarande anmälan. En sådan utvidgning kan enligt artikel 4.7 a) omfatta fall där den dömda personen bor och är stadigvarande lagligt bosatt i den verkställande staten och kommer att få behålla sitt permanenta uppehållstillstånd i den staten. Permanent uppe- hållstillstånd betyder i detta sammanhang att personen är berättigad till permanent uppehållstillstånd i den medlemsstaten i överens- stämmelse med nationell rätt och gemenskapslagstiftning eller har ett giltigt uppehållstillstånd som permanent eller varaktigt bosatt i den medlemsstaten i enlighet med nationell rätt och gemenskaps- lagstiftning. Vidare kan enligt artikel 4.7 b) sådana situationer omfattas där den dömda personen, i andra fall än de som avses i punkt 1 a) och b), är medborgare i den verkställande staten, dvs. även om personen inte bor i eller ska utvisas till den verkställande staten. En utvidgning av det tvingande samarbetsområdet kan innebära ett förenklat och mer effektivt förfarande gentemot stater som gör en motsvarande utvidgning. En varaktig hemvist i är enligt nuvarande praxis ofta tillräckligt för att överförande hit ska kunna ske. Ett svenskt medborgarskap är ett starkt tecken på anknytning till . Som närmare redogjorts för i avsnitt 4.3.1 är denna faktor emellertid inte i och för sig tillräcklig enligt nuvarande praxis utan en helhetsbedömning av den dömdes anknytning görs i varje enskilt fall. Skälen bakom nuvarande praxis rörande betydelsen av ett svenskt medborgarskap gör sig alltjämt gällande. Ett svenskt medborgar- skap utgör en stark faktor när det gäller att bedöma om ett över- förande till bör ske eller inte. Medborgarskapet i sig bör dock inte vara ensamt avgörande utan det är viktigt att bedöm- ningen av om den sociala återanpassningen kan underlättas av ett överförande görs utifrån samtliga faktorer avseende den dömde. Vi anser därför inte att någon förklaring ska lämnas om utvidgning av det tvingande samarbetsområdet när det gäller medborgarskap enligt artikel 4.7 b). Här kan jämföras med vårt förslag till en ny lag om internationell straffverkställighet där ett medborgarskap i den verkställande staten i sig inte är en tillräcklig förutsättning utan där det även krävs att det kan antas att den dömdes sociala återanpass- ning underlättas av ett överförande, se avsnitt 11.2.2 och 12.2.1. I fall där den dömda personen bor och har haft sin hemvist i samt har permanent uppehållstillstånd är detta omständigheter som starkt talar för att den sociala åter- anpassningen kan antas underlättas vid en verkställighet i . Även om det i nuvarande praxis görs en helhetsbedömning av samtliga faktorer i det enskilda fallet medför dessa omständigheter att regeringen som utgångspunkt godtar ett överförande av verk- ställigheten hit. Generellt sett kan det i sådana fall förutses att den sociala återanpassningen skulle underlättas av ett överförande hit. Det kan antas att den behöriga myndigheten, på samma sätt som , kommer att bedöma att dömda utomlands med en sådan anknytning ska få verkställa straffet i . Motsvarande torde gälla dömda i som har en motsvarande anknytning till en annan medlemsstat. Detta talar för en utvidgning av det tvingande samarbetsområdet avseende artikel 4.7 a). Mot detta får vägas, när det gäller överförande till , att det kan finnas fall där anknyt- ningen enligt den svenska behöriga myndigheten trots hemvist och permanent uppehållstillstånd inte är sådan att verkställigheten bör ske här. Detta kan exempelvis vara fallet avseende en person som är växelvis boende i två länder. Sådana fall torde dock vara ovanliga. Sammantaget anser vi att bör anmäla att ett medgivande inte måste inhämtas på förhand från de behöriga myndigheterna i när den dömde bor och har hemvist i och permanent uppehållstillstånd. Ett sådant ställningstagande överensstämmer med nuvarande praxis och bidrar till ett enklare och mer förutsägbart förfarande enligt rambeslutet. På så vis kan det, beroende av vilka ställningstaganden övriga medlemsstater gör i denna fråga, skapas större förutsättningar för som utfärd- ande stat att överföra verkställigheten när den dömda personen har hemvist och permanent uppehållstillstånd i en annan medlemsstat.4 I dessa fall krävs dessutom som regel den dömdes samtycke vilket ytterligare kan säkerställa att överförande enbart sker när åter- anpassningen underlättas. Om det råder osäkerhet kring var den dömde har sin hemvist bör samråd hållas mellan de behöriga myn- digheterna. Se vidare avsnitt 17.2.3 och 18.2.4 om utformningen av bestäm- melsen vid undantag från den verkställande statens medgivande. 4 är det endast som lämnat en motsvarande anmälan enligt arti- kel 4.7 a). Rambeslutet föreskriver i artikel 2.1 att varje medlemsstat ska under- rätta rådets generalsekretariat om vilken eller vilka myndigheter som enligt nationell lag är behörig enligt rambeslutet när medlems- staten är utfärdande stat eller verkställande stat. Rambeslutet överlämnar åt medlemsstaterna att bestämma vilken eller vilka myndigheter som ska vara behöriga för uppgifterna enligt ram- beslutet. Det ställs inga krav på att de behöriga myndigheterna ska vara rättsliga myndigheter, t.ex. åklagare eller domstol. Respektive behörig myndighets uppgift framgår av flera bestäm- melser i rambeslutet. I korthet innebär bestämmelserna att den behöriga myndigheten när är utfärdande stat har att be- döma om verkställigheten av en frihetsberövande påföljd omfattas av rambeslutets tillämpningsområde och om omständigheterna är sådana att verkställighet i en annan medlemsstat skulle underlätta den dömdes sociala återanpassning, se närmare om denna prövning i avsnitt 17.2.