sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — 1981/82:203), syftade i första hand till att motverka uppkomsten av olämpliga barn- och ungdomsmiljöer i samband med spel på flipperspel och liknande automatspel. Regleringen innebar bl.a. att det ställdes krav på tillstånd för att i förvärvssyfte anordna förströelsespel. För upp- såtlig eller oaktsam överträdelse av kravet på tillstånd stadgades böter eller fängelse (9 §). Straffsanktione- ringen omfattade även överträdelse av föreskrifter som ett tillstånd hade förenats med. Straffbestämmelserna innebar en nykriminalise- ring. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området vidgades lagens tillämpningsområde (prop. 1989/90:46) på så sätt att det därefter krävs tillstånd inte enbart för anordnande av automatspel i förvärvssyfte utan i fråga om allt anordnande av automatspel för allmänheten. Dessutom infördes tillståndskrav för den som enbart vill ställa upp en spelautomat i en lokal eller på en plats dit allmänheten har tillträde. Ett skäl till det ändrade tillämp- ningsområdet var att lagen inte ansågs tillräckligt effektiv när det gällde att motverka olämpliga ungdomsmiljöer (se a. prop. s. 8). Dessutom förekom det i betydande utsträckning illegalt spel på automaterna genom att spelande förenades med utbetalning i form av pengar eller varor och lagen ansågs inte erbjuda tillräckliga möjligheter att förhindra detta missbruk. De ändringar som genomfördes lagstiftningsärende innebar också att lagens straffsanktionering utökades till att om- fatta bl.a. överträdelser av kravet på tillstånd för att få ställa upp en spelautomat. begränsades det straffbara området genom att ringa fall undantogs från straffansvar. Med anledning av genomförandet av EU:s tjänstedirektiv (2006/123/EG) inskränktes straffbestämmelsen i lagen om anordnande av automatspel (prop. 2008/09:187). Ändringen innebar att det är straffbelagt att bryta mot föreskrifter som har meddelats i samband med att tillstånd beviljats. aktualiseras därför straffansvar endast om verksamhet bedrivs utan tillstånd. I lagen (2001:99) om den officiella statistiken finns bestämmelser om skyldighet för bl.a. näringsidkare, stiftelser, kommuner och landsting att lämna vissa uppgifter till de statistikansvariga myndig- heterna. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte fullgör sin upp- giftsskyldighet eller lämnar oriktig uppgift kan dömas till böter, högst (25 §). Allmänt åtal får väckas endast efter anmälan av den statistikansvariga myndigheten. I lagen straffbeläggs också olovlig identifiering, d.v.s. att bryta mot ett i lagen föreskrivet förbud mot att sammanföra uppgifter i den officiella statistiken med andra uppgifter i syfte att utröna enskilds identitet (26 §). Bestämmelsen är subsidiär till straffsank- tioneringen i BrB och personuppgiftslagen (1998:204). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området undantagna från straffansvar. Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse i högst . I folkbokföringslagen (1991:481) finns en straffbestämmelse som föreskriver penningböter för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte fullgör viss anmälningsskyldighet som föreskrivs t.ex. vid flyttning. fall är undantagna från straffansvar. Regleringen i folkbokföringslagen innebär att det är möjligt att ingripa med både straff och vitespåföljd mot samma förfarande. har i sitt slutbetänkande Folkbok- föring (SOU 2009:75) föreslagit att straffbestämmelsen ska upp- hävas. I betänkandet anförs (s. 502 f.) att om någon underlåter att anmäla flyttning kan den omständigheten att folkbokförings- databasen innehåller felaktiga uppgifter i och för sig få konsekven- ser för andra delar av samhället, men att en sådan underlåtelse inte i sig kan anses så allvarlig att det krävs en straffsanktion. Utred- ningen är också tveksam till om en straffsanktion är ett effektivt medel för att motverka ett sådant beteende. Enligt utredningen kan det inte heller anses vara ett sådant beteende som rättsväsendets resurser i första hand bör användas till. Dessutom är det mycket få personer som döms för folkbokföringsbrott och straffet är lägsta tänkbara. Slutligen framhålls att ett upphävande av straffbestäm- melsen även innebär att de särskilda problem som finns med att kombinera straff och vite försvinner. I tidigare lagstiftningsarbeten har nämligen regeringen anfört att enligt en allmän princip i svensk rätt bör det inte vara möjligt att ingripa med både straff och vites- påföljd mot samma förfarande. Lagen (1964:169) om straff för folkmord tillkom med anledning av konvention om bestraffning av brottet folk- mord av , som ratificerade . Lagstiftningsärendet (prop. 1953:14) omfattade även förslaget till BrB. Att bestämmelserna om folkmord inte placerades i BrB, utan i en särskild lag, motiverades med brottets säregna beskaffenhet (a. prop. s. 468). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Den som begår en straffbelagd gärning, för vilken det enligt lag är stadgat fängelse , mot en nationell, etnisk, ras- mässigt bestämd eller religiös folkgrupp med avsikt att förgöra gruppen helt eller delvis gör sig enligt lagen skyldig till folkmord (1 §). Straffskalan upptar fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Kriminaliseringen omfattar även försök, förberedelse och stämp- ling till folkmord samt underlåtenhet att avslöja sådant brott (2 §). Den självständiga straffbestämmelsen om folkmord innebar ingen utvidgning av det kriminaliserade området, men däremot att det blev möjligt att döma till strängare straff för vissa gärningar. Straffbeläggningen av de osjälvständiga brottsformerna utgjorde dock delvis en nykriminalisering. Internationella straffrättsutredningen har i sitt betänkande Internationella brott och svensk jurisdiktion, SOU 2002:98, före- slagit att lagen om straff för folkmord upphävs och att det i stället införs en ny lag om internationella brott som omfattar folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Förslaget har sam- band med inrättandet av som en permanent institution. väntas regeringen lägga en proposition om en ny lag om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser som bygger på Inter- nationella straffrättsutredningens förslag. har det tillkommit flera specialstraffrättsliga för- fattningar som har sin bakgrund i internationella konventioner eller inom EU antagna rambeslut avseende åtgärder mot terrorism. Det handlar om lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet, lagen (2003:148) om straff för terroristbrott och lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brotts- lighet. Samtliga lagstiftningsärenden har inneburit att särskilda bestäm- melser om utvidgad svensk domsrätt har införts – domsrätt obero- ende av innehållet i lagen på gärningsorten – antingen i den nya lagen eller i 2 kap. BrB. Det ska dock påpekas att åtal för brott som begåtts utom riket kräver tillstånd av regeringen (se 2 kap. 5 § BrB). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet, som trädde 2002, föranleddes av tillträde till internationella konvention om bekämpande av finansiering av terrorism av (prop. 2001/02:149). I förarbetena anfördes att konventionens ansvarsbestämmelser till stor del motsvarades av de svenska bestämmelserna om förbere- delse och medverkan till brott, men att svensk lagstiftning inte till alla delar uppfyllde de krav som konventionen ställde. Exempelvis krävdes enligt konventionen att straffsanktioneringen omfattade försök till förberedelse. Enligt regeringen framstod det dock som mindre lämpligt att genomföra de nödvändiga lagstiftningsåtgär- derna genom att kriminalisera försök till förberedelse till brott. I stället föreslogs att konventionens krav skulle uppfyllas genom införandet av en självständig brottsform. (Se a. prop. s. 38 ff.) I lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet kriminaliseras, som ett självständigt brott, att samla in, tillhanda- hålla eller ta emot pengar eller andra tillgångar i syfte att dessa ska användas eller med vetskap om att de är avsedda att användas för att begå särskilt allvarliga brott (3 §). Vad som betraktas som sär- skilt allvarlig brottslighet definieras i en bestämmelse (2 §). Det handlar t.ex. om mord, dråp och människorov om syftet med gär- ningen är att injaga skräck i en befolkning eller en befolknings- grupp eller att förmå en regering eller en internationell organisation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd. Straffet är fängelse i högst eller, om brottet är grovt, lägst och högst . I ringa fall döms inte till ansvar. Straffsanktioneringen omfattar även försök till brott (4 §). Enligt en konkurrensklausul ska ansvarsbestämmelserna i lagen inte tillämpas om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i BrB eller i lagen om straff för terroristbrott (5 §). Sammanfattningsvis innebar införandet av lagen om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet inte någon fullständig nykriminalisering, men däremot en klar utökning av det straff- sanktionerade området. Genom lagen om straff för terroristbrott har införlivat ett inom EU antaget rambeslut om bekämpande av terrorism (2002/475/RIF). Lagen trädde 2003 (prop. 2002/03:38). Regleringen innebär att den som begår en gärning som räknas upp i lagen – mord, dråp, grov misshandel, människorov, mord- brand, sabotage, kapning m.m. – ska dömas för terroristbrott om vissa kvalificerade rekvisit är uppfyllda (2–3 §§). Till att börja med Kartläggning av det specialstraffrättsliga området ska gärningen objektivt sett kunna allvarligt skada en stat eller en mellanstatlig organisation. Dessutom krävs att gärningsmannen begår gärningen med avsikt, dvs. direkt uppsåt, att den ska leda till viss effekt. Avsikten med gärningen ska vara att injaga allvarlig fruktan hos en befolkning eller en befolkningsgrupp, eller att otill- börligen tvinga offentliga organ eller en mellanstatlig organisation att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd, eller att allvarligt destabilisera eller förstöra grundläggande politiska, konstitution- ella, ekonomiska eller sociala strukturer i en stat eller i en mellan- statlig organisation. Att straffsanktioneringen av terroristbrott reglerades i en sär- skild lag motiverades av regeringen (a. prop. s. 74) med att det var mindre lämpligt att föra in bestämmelsen om terroristbrott i BrB, eftersom den omfattade även gärningar som återfanns i special- straffrättslig lagstiftning. Därtill kom att lagtexten måste bli täm- ligen omfattande och att det därför krävdes att den delades upp i flera paragrafer. Straffskalan för terroristbrott upptar fängelse , lägst och högst , eller på livstid. För mindre grova brott föreskrivs fängelse i lägst och högst . Om ett högre lägsta straff för gärningen föreskrivs i BrB, gäller dock vad som sägs där i fråga om lägsta straff. Försök, förberedelse och stämpling till samt underlåtenhet att avslöja terroristbrott är straffbelagt (4 §). Avslutningsvis kan konstateras att lagen om straff för terrorist- brott inte innebar någon vidgning av det kriminaliserade området, utan i huvudsak att vissa särskilt angivna gärningar under vissa förutsättningar ska bedömas efter en strängare straffskala. I samman- hanget kan nämnas att regeringen anförde (a. prop. s. 60) att lagen torde få betydelse utöver det faktum att en strängare straffskala ska tillämpas på brott som betraktas som terroristbrott. Enligt rege- ringens uppfattning torde nämligen att bli dömd för terroristbrott medföra att personen i fråga stämplades såsom utgörande en allmän fara för allmän säkerhet. Lagen om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet inne- håller bestämmelser för genomförande av konvention om förebyggande av terrorism och EU:s ram- beslut om ändring av rambeslut om bekäm- pande av terrorism (2008/919/RIF). Lagen trädde 2010 (prop. 2009/10:78). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Det anfördes i förarbetena (a. prop. s. 30 f.) att den svenska regleringen till stora delar motsvarade åtagandena enligt konven- tionen och rambeslutet, men att det kunde ifrågasättas om svensk rätt fullt ut tillgodosåg de kriminaliseringskrav som följde av dessa. Lagstiftning fick därför anses erforderlig. Genom lagen infördes ett särskilt straffansvar för den som i ett meddelande till allmänheten uppmanar eller annars söker förleda till särskilt allvarlig brottslighet (offentlig uppmaning, se 3 §), eller söker förmå någon annan, i annat fall, att begå eller annars med- verka till sådan brottslighet (rekrytering, se 4 §). Det infördes även ett särskilt straffansvar för den som meddelar eller söker meddela instruktioner om tillverkning eller användning av sådana spräng- ämnen, vapen eller skadliga eller farliga ämnen som är särskilt ägnade att användas för särskilt allvarlig brottslighet, eller om andra metoder eller tekniker som är särskilt ägnade för sådant ändamål, om gärningen har begåtts med vetskap om att instruktionerna är avsedda att användas för särskilt allvarlig brottslighet (utbildning, se 5 §). Straffansvaret omfattar inte ringa fall (7 §). Vad som menas med särskilt allvarlig brottslighet anges i en bestämmelse (2 §), som har utformats med definitionen av mot- svarande begrepp i lagen om straff för finansiering av särskilt all- varlig brottslighet som förebild. Begreppets innebörd i de båda lagarna överensstämmer dock inte fullt ut. För de i lagen straffbelagda gärningarna föreskrivs fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst . Ansvar enligt lagen ska inte dömas ut om gär- ningen är belagd med samma eller strängare straff i BrB eller i lagen om straff för terroristbrott. Stora delar av det område som straffbeläggs i lagen var straff- sanktionerat redan innan lagen infördes. Till en del innebar dock lagen en nykriminalisering. Dessutom innebar lagen att vissa gär- ningar som tidigare hade varit straffbara som osjälvständiga brott i stället straffbelades som självständiga brott. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Lagen (1988:688) om kontaktförbud, som fram till 2011 rubricerades lag om besöksförbud, tillkom i syfte att för- bättra skyddet för dem som förföljs och trakasseras, särskilt kvinnor som utsätts för misshandel och andra övergrepp (prop. Genom lagen infördes möjlighet för allmän åklagare att meddela förbud för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter den personen. Sådant förbud, som benämndes besöksförbud, fick meddelas om det på grund av särskilda omständigheter fanns risk för att den mot vilken förbudet avsågs gälla skulle komma att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avsågs skydda. I lag- texten angavs att vid bedömningen av om sådan risk förelåg skulle särskilt beaktas om den mot vilket förbudet avsågs gälla hade begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Om det kunde antas att ett besöksförbud inte var tillräckligt, gav lagen möjlighet att i stället meddela ett utvidgat besöksförbud. Genom ett sådant beslut kunde en person förbjudas att uppehålla sig i närheten av den andra personens bostad eller arbetsplats eller något annat ställe där den personen brukade vistas. Besöksförbud fick meddelas för högst , men kunde förlängas med högst i taget. I lagen intogs en straffbestämmelse som stadgade böter eller fängelse för uppsåtlig överträdelse av besöks- förbud (24 §). fall undantogs från det straffbara området. Åtal fick väckas av allmän åklagare endast efter angivelse av måls- äganden eller om åtal var påkallat från allmän synpunkt (25 §). Sedan lagen infördes har det gjorts ett flertal ändringar i regle- ringen, den första . Med motiveringen att dittills- varande erfarenheter av lagen hade visat att den var ett alltför trubbigt instrument när det gällde att förhindra förföljelse och tra- kasserier av utsatta kvinnor, höjdes straffmaximum till fängelse samt slopades den särskilda åtalsregeln (1989/90:JuU5). Efter ändringar som genomfördes (prop. 2002/03:70) kan besöksförbud avse större geografiska områden än tidigare, s.k. särskilt utvidgat besöksförbud. Dessutom blev det möjligt att låta besöksförbud avse den gemensamma bostaden, om det på grund av särskilda omständigheter finns en påtaglig risk för att den person som förbudet avses gälla kommer att begå brott mot en samman- boendes liv, hälsa eller frid (besöksförbud avseende gemensam bostad). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området De senaste ändringarna skedde , då bl.a. lagens rubrik ändrades och uttrycket besöksförbud genomgående ersattes av kontaktförbud (prop. 2010/11:45). I syfte att stärka förbudets brottsförebyggande funktion och förbättra det skydd som förbudet avser att ge, infördes bl.a. möjlighet att använda elektronisk över- vakning för att kontrollera efterlevnaden av ett särskilt utvidgat kontaktförbud. Det tillkom också en straffbestämmelse om hindrande av elek- tronisk övervakning (25 §). Enligt bestämmelsen ska den som har meddelats ett särskilt utvidgat kontaktförbud med villkor om elektro- nisk övervakning och som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet hindrar att den elektroniska övervakningen kommer till stånd eller kan fortgå, dömas till böter eller fängelse i högst . Enligt regeringen (a. prop. s. 63) fanns det ett behov av att kunna ingripa med en sanktion vid underlåtenhet att medverka till övervakningen och en straffsanktion framstod som den enda möjlig- heten att säkerställa att övervakningen kunde komma till stånd och effektivt motverka överträdelser. Regeringen anförde också att, med hänsyn till den påtagliga risk för skadeverkningar som sådana överträdelser kunde medföra, inte minst i förhållande till den som kontaktförbudet avsågs skydda, måste en straffsanktion anses vara motiverad av överträdelsens allvar. När regleringen om besöksförbud (numera kontaktförbud) in- fördes innebar den en nykriminalisering. Den nya uppgift som genom lagen lades på rättsväsendet – handläggning av ärenden om besöksförbud – bedömdes dock inte i någon större utsträckning komma att ta åklagarväsendets resurser i anspråk (prop. 1987/88:137 s. 38 f.). För polisen och domstolarna upp- skattades införandet av besöksförbud komma att innebära endast marginella förändringar. De ändringar av regleringen som genom- fördes (möjlighet att meddela förbud som omfattade större geografiska områden än tidigare och förbud avseende gemensam bostad) bedömdes inte heller leda till några större merkostnader (prop. 2002/03:70 s. 67 f.). I förarbetena till ändringar anfördes (prop. 2010/11:45 s. 75 f.) att arbetet med den nya uppgift som då lades på rättsväsendet – handläggningen av ärenden om elektronisk övervakning av särskilt utvidgade kontaktförbud – främst skulle komma att belasta polisväsendet som skulle verkställa den elektroniska övervakningen. För åklagarna och domstolarna bedömdes däremot den ökade arbetsbelastningen bli liten. Mot bakgrund av de resurstillskott som rättsväsendet hade fått sedan en Kartläggning av det specialstraffrättsliga området tid tillbaka, ansågs det inte nödvändigt med ytterligare resurstill- delning med anledning av lagändringarna. 4.29Aktiebolag och andra associationsformer När den nuvarande aktiebolagslagen (2005:551) trädde 2006 (prop. 2004/05:85), ersatte den aktiebolagslagen (1975:1385). I förarbetena till lag anfördes (prop. 1975:103 s. 567) att straffbestämmelserna i den äldre aktiebolagsregleringen var onödigt omfattande och att reglerna borde kunna göras enklare och mer lättöverskådliga. En utgångspunkt angavs vara att det i aktie- bolagslagen inte behövdes straffbestämmelser som täcktes av BrB:s straffbestämmelser. Vidare uttalades att från principiell synpunkt borde straffsanktion användas endast om överträdelsen medförde verklig skada eller fara för samhället eller enskild och om frågan inte bättre reglerades på annat sätt, t.ex. med skadestånd eller administrativ kontroll i förening med vitesföreläggande. Mot denna bakgrund utmönstrades en rad straffbestämmelser som hade funnits i äldre aktiebolagsrätt. Endast ett mindre antal straffbestämmelser togs in lag. De gällde främst vissa fall av underlåtenhet, däribland under- låtenhet att föra aktiebok, att kalla till styrelsesammanträde och att tillhandahålla underlag inför styrelsebeslut. Straff kunde också komma i fråga när ett privat aktiebolag eller dess aktieägare sökte sprida bolagets aktier eller vissa andra av bolaget utgivna värde- papper till allmänheten och när låneförbuden i lagen överträddes. utvidgades straffsanktioneringen enligt lag genom att det infördes en särskild straffbestämmelse riktad mot utseendet av s.k. målvakter i aktiebolag (prop. 2000/01:150). Vid tillkomsten av aktiebolagslag uttalades (prop. 2004/05:85 s. 494) att kriminalisering som metod för att hindra överträdelser av olika normer i samhället borde användas med för- siktighet samt att kriminalisering inte heller var det enda och inte alltid det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteen- den. Liksom vid införandet av lag anförde regeringen att överträdelser av aktiebolagslagens bestämmelser borde straffsank- tioneras endast i den utsträckning det saknades andra lämpliga sanktioner, som t.ex. skadestånd eller vite. lag begränsades tillämpningsområdet för straffbestäm- melsen angående förande av aktiebok. I övrigt överfördes straff- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området bestämmelserna års lag i sak oförändrade till den nya aktiebolagslagen (30 kap. 1 §). Det subjektiva kravet för straffbar- het varierar mellan straffbuden. I vissa fall krävs uppsåt (utseende av målvakter m.m.) medan det i andra fall är tillräckligt med grov oaktsamhet (överträdelse av låneförbud m.m.) eller t.o.m. enbart oaktsamhet (underlåtenhet att föra aktiebok m.m.). För samtliga straffbelagda gärningar sträcker sig straffskalan från böter till fängelse i högst . 2005/06:135) infördes en ny straffbestämmelse i aktiebolagslagen (30 kap. 2 §). I bestämmelsen straffbeläggs bl.a. att lämna osann uppgift i en handling som upprättas i elektronisk form och att i ett ärende oriktigt intyga att en elektronisk handling överensstämmer med originalet. För straffansvar krävs dessutom att åtgärden innebär fara i bevishänseende. Straffbeläggningen omfattar huvudsakligen uppsåtliga gärningar. Straffet är böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, fängelse i högst . I betänkandet Förenklingar i aktiebolagslagen m.m., SOU 2009:34, föreslås en rad ändringar som har till syfte att förenkla för de små aktiebolagen. Utredningen om ett enklare aktiebolag föreslår bl.a. att de obligatoriska uppgifterna som enligt 3 kap. 1 § ska anges i bolagsordningen ska begränsas för privata aktiebolag till bolagets firma, säte och verksamhetsföremål. Vidare föreslås avskaffande av aktiebrev och ökade möjligheter för privata aktiebolag att förvärva egna aktier. I betänkandet föreslås även att förbudet mot när- ståendelån och förbudet mot förvärvslån för privata aktiebolag, ska tas bort. I straffrättsligt hänseende medför denna ändring att krimi- naliseringen mot brytande av de nämnda förbuden tas bort när det gäller privata aktiebolag. Däremot kvarstår straffbestämmelsen för publika aktiebolag (a. bet. s. 366). väntas regeringen lägga en proposition om ett enklare aktiebolag. I lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar finns motsvarig- heter till vissa av straffbestämmelserna i aktiebolagslagen. Exempel- vis straffbeläggs även i lagen om ekonomiska föreningar uppsåtlig eller oaktsam underlåtelse att kalla till styrelsesammanträde eller att tillhandahålla underlag inför styrelsebeslut (16 kap. 1 §), liksom vissa, huvudsakligen uppsåtliga, förfalsknings- och sanningsbrott som sker genom användning av elektroniska handlingar (16 kap. 1 a §).