sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Enligt de nuvarande bestämmelserna ska rättegångs- balkens regler som gäller för åtal för vilket det inte är föreskrivet strängare straff än böter tillämpas om talan riktas mot annan än den tilltalade. Det innebär bl.a. att målen kan avgöras utan huvudförhand- ling. I lagen görs ändringar i anledning av vårt förslag att stämnings- institutet tas bort i mål som rör allmänt åtal för brott. Ändringarna innebär att åklagarens talan mot någon som inte är tilltalad inte ska väckas genom en ansökan om stämning utan genom att talan ges in till rätten. Däremot föreslår vi att åklagaren, till skillnad mot när det är fråga om en talan som riktas mot den tilltalade, inte ska förelägga motparten att svara till rätten. Svarsföreläggandet ska utfärdas av rätten. Vi föreslår en motsvarande reglering i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall (se författningskommentarerna till ändringarna i de lagarna). Mål där ett yrkande om att egendom ska tas i förvar riktas mot annan än den tilltalade förekommer förhållandevis sällan. Den som talan riktas mot har vanligtvis inte haft samma möjligheter att få information och insyn i förfarandet under förundersökningen som den som är tilltalad. Talan kan också ha samband med ett mål där talan riktas mot en tilltalad. Förhållandena i det målet kan påverka bedömningen av om talan mot annan än den tilltalade bör avgöras som huvudmålet, t.ex. vid en huvudförhandling. Det är därför enligt vår mening mest ändamålsenligt att rätten, i vart fall tills vidare, har ansvaret för att utfärda svarsföreläggandet. När de nya bestämmelserna om det inledande förfarandet i mål om allmänt åtal har varit i kraft och rutiner för det har byggts upp kan det finnas anledning att överväga om samma ordning bör införas när en talan enligt denna lag riktas mot annan än den tilltalade. 2 § Beslut om att egendom ska tas i förvar enligt denna lag meddelas av all- män domstol utom i fall som anges i tredje stycket. Talan om att egendom ska tas i förvar förs av åklagare mot den som frågan angår, om denne har känt hemvist här i landet och kan delges på sätt som är föreskrivet om allmänt åtal. Talan behöver dock inte föras mot den som förklarat att han inte gör anspråk på egendomen. Ska enligt andra stycket talan inte föras mot någon får åklagaren med- dela förordnande om att egendomen ska tas i förvar. I paragrafen görs en redaktionell ändring i andra stycket i anledning av vårt förslag om att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänna åtal. Begreppet stämning har bytts ut mot allmänt åtal. I övrigt görs änd- ringar av språklig karaktär. 4 § Förs talan om att egendom ska tas i förvar enligt 2 § andra stycket eller 3 § första stycket mot någon, som inte är tilltalad, gäller för sådan talan i tillämpliga delar reglerna i om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter. Det gäller dock inte om annat framgår av denna lag. Paragrafen är ändrad genom ett tillägg som innebär att rättegångs- balkens bestämmelser inte är tillämpliga vid en talan mot någon som inte är tilltalad om annat framgår av denna lag. En sådan särregle- ring förs in i den nya bestämmelsen i 4 a §. Övriga ändringar är av språklig karaktär. 4 a § Åklagaren väcker talan enligt denna lag genom att ge in den till rätten. Talan anses väckt när den kommit in till rätten. Rätten ska förelägga den som talan riktas mot att yttra sig skriftligen eller senast vid en huvudförhandling. Paragrafen är ny. Av första stycket framgår att en talan som åklagaren för mot annan än den tilltalade ska väckas genom att talan ges in till rätten. Åkla- garen ska alltså, på samma sätt som gäller för åtal, inte väcka talan genom att ansöka om stämning. Att så är fallet framgår visserligen redan av den nya bestämmelsen i 45 kap. 1 § RB. Vi har dock be- dömt att det är lämpligt att uttryckligen reglera detta, eftersom det i paragrafens andra stycke införs en särskild reglering om vad i sådana fall gäller för svarsföreläggandet. När åklagaren för talan ska rätten, i enlighet med de nya bestäm- melserna i 45 kap. RB, inte utfärda stämning. Av andra stycket fram- går dock att rätten ska förelägga motparten att yttra sig över åkla- garens talan. Bestämmelsen är en särreglering i förhållande till den nya bestämmelsen i 45 kap. 9 § RB som anger att åklagaren ska förelägga den tilltalade att svara på åtalet i samband med att det ges in till rätten. Rätten kan, på samma sätt som , välja att förelägga åklagarens motpart att yttra sig skriftligen eller att inställa sig till en huvudförhandling. Av bestämmelser framgår att parterna ska beredas tillfälle att slutföra sin talan om målet ska av- göras utan huvudförhandling. 19.8Förslaget till lag om ändring i bötesverk- ställighetslagen (1979:189) 17 § I mål om bötesförvandling ska tingsrätten vid avgörande av saken bestå av en lagfaren domare. Om det finns skäl för det får tingsrätten när den avgör saken i stället bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Åklagaren och den bötfällde ska kallas till förhandling inför rätten. Om den bötfällde inte inställer sig, får målet ändå avgöras, om det inte finns särskilda skäl mot det. Rättens avgörande av saken sker genom beslut. Ett beslut varigenom rätten har lämnat en ansökan om förvandling utan bifall utgör inte hinder för att en sådan ansökan tas upp på nytt beträffan- de samma böter, om nya förhållanden ger anledning till det. I övrigt ska i tillämpliga delar gälla vad som är föreskrivet beträffande mål om allmänt åtal. Första stycket, i den del det avser tingsrättens sammansättning vid avgörande av mål om bötesförvandling, är ändrat. Bestämmelsen innebär att det obligatoriska kravet på medverkan av nämndemän i rätten tas bort. Av första meningen framgår att tingsrätten vid av- görande av saken ska bestå av en lagfaren domare. Andra meningen i samma stycke innebär att rätten om det finns skäl för det får vara sammansatt av en lagfaren domare och tre nämndemän. En mer kvalificerad sammansättning av rätten ska alltså inte vara ett hinder att avgöra saken. Motiven har behandlats i avsnitt 13.7.5. Sista meningen i första stycket ändras så att ett mål om bötes- verkställighet får avgöras i den bötfälldes utevaro om det inte finns särskilda skäl mot det. Ändringen är en konsekvens av vårt förslag att ändra det grundläggande rekvisitet för bedömningen av om ett mål kan avgöras i den tilltalades utevaro i tingsrätten (se författ- ningskommentaren till 46 kap. 15 a § RB). Ändringen i fjärde stycket är språklig. 19.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud 8 § Talan om näringsförbud i samband med brott förs i tingsrätt av allmän åklagare. Angående utredningen och förfarandet i mål om näringsförbud ska, om inte annat föreskrivs i denna lag, i tillämpliga delar gälla vad som i allmänhet är föreskrivet om mål som rör allmänt åtal för brott där straffet är fängelse i högst . Tvångsmedel enligt 24 och 25 kap. rättegångs- balken får dock inte tillgripas i fråga om näringsförbud. I mål om näringsförbud i samband med brott ska tingsrätten vid avgörande av saken bestå av en lagfaren domare. Om det finns skäl för det får tingsrätten i stället bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän eller av tre lagfarna domare. Ändringen i första stycket är språklig. Paragrafens andra stycke är nytt. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.7.5. Av bestämmelsen framgår att tings- rätten vid avgörandet av saken ska bestå av en lagfaren domare. Bestämmelsen innebär att det obligatoriska kravet på medverkan av nämndemän i rätten tas bort. Andra meningen i samma stycke innebär att rätten vid avgörandet om det finns skäl för det får vara sammansatt av en lagfaren domare och tre nämndemän eller av tre lagfarna domare. En mer kvalificerad sammansättning av rätten ska alltså inte vara ett hinder mot att avgöra saken. I praktiken kommer frågan hur rätten ska vara sammansatt vid näringsförbud i samband med brott oftast att bero förhållandena i ett brottmål där frågan om näringsförbud prövas (se 1 kap. 3 b § RB). 8 d § I ärenden som gäller näringsförbud ska tingsrätten hålla samman- träde, om detta inte är uppenbart obehövligt. Om sammanträde hålls ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare. Om det finns skäl för det med hänsyn till ärendets eller frågans beskaffenhet får tingsrätten i stället bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän eller av tre lagfarna domare. Ärendet ska avgöras av samma domare. I fall som avses i 8 b § andra stycket ska tingsrätten vara sammansatt på det sätt som anges i 8 kap. 10 § första stycket konkurrenslagen. Vid omröstning gäller reglerna i 29 kap. . Utöver vad som följer av lagen (1996:242) om domstolsärenden får rätten förelägga nytt vite eller förordna om hämtning till rätten antingen eller till en senare dag, om den som ansökan riktas mot trots föreläggande om personlig inställelse inte inställer sig till sammanträdet eller inställer sig genom ombud. Andra stycket är ändrat på så sätt att det obligatoriska kravet på medverkan av nämndemän i rätten vid sammanträde tas bort. Av be- stämmelsen i andra stycket framgår att tingsrätten vid sammanträde i ärende om näringsförbud ska bestå av en lagfaren domare. Andra meningen i samma stycke innebär att rätten i stället om det finns skäl för det får vara sammansatt av en lagfaren domare och tre nämndemän eller av tre lagfarna domare. En mer kvalificerad sam- mansättning av rätten vid sammanträde ska alltså inte vara ett hinder mot att avgöra saken. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.7.5. 19.10Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. reglerar förfarandet vid prövning av frågan om förverkande av egen- dom till det allmänna eller om annan särskild rättsverkan av brott när frågan inte rör någon som är tilltalad för brott. Om annat inte framgår av lagen gäller regler om åtal för brott för vilket inte kan följa svårare straff än böter. Enligt lagen kan åklagaren eller en polisman under vissa förhållanden besluta om förverkande av beslagtagen egendom. Den som drabbats av be- slaget ska i sådana fall anmäla missnöje . Om det sker ska åklagaren väcka talan om förverkande, om beslaget inte hävs. I lagen görs ändringar i anledning av vårt förslag att stämnings- institutet tas bort i mål som rör allmänt åtal. Ändringarna innebär att en talan som förs av åklagaren inte ska väckas genom en an- sökan om stämning utan genom att talan ges in till rätten. Däremot föreslår vi att åklagaren, till skillnad mot när det är fråga om en talan som riktas mot den tilltalade, inte ska förelägga motparten att svara till rätten. Svarsföreläggandet ska alltid utfärdas av rätten. Det ska även gälla i de fall strafföreläggande avseende företagsbot har utfärdats. Mål där ett yrkande om förverkande eller annan särskild rätts- verkan riktas mot annan än den tilltalade förekommer förhållande- vis sällan. Den som talan riktas mot har vanligtvis inte haft samma möjligheter att få information och insyn i förfarandet under för- undersökningen som den som är tilltalad. Talan kan också ha sam- band med ett mål där talan riktas mot en tilltalad. Förhållandena i det målet kan påverka bedömningen av om talan mot annan än den tilltalade bör avgöras som huvudmålet, t.ex. vid en huvud- förhandling. Genom bestämmelserna i lagen kan talan som väckts vid domstol under vissa förutsättningar delges genom kungörelse. Om den som talan riktar sig mot inte inställer sig till en förhand- ling eller inte yttrar sig skriftligen kan talan enligt de redan gällande bestämmelserna avgöras på ett enkelt sätt i domstol. Det är därför enligt vår mening mest ändamålsenligt att rätten, i vart fall tills vidare, har ansvaret för att utfärda svarsföreläggandet. När de nya bestäm- melserna om det inledande förfarandet i mål om allmänt åtal har varit i kraft och rutiner för det har byggts upp kan det finnas anledning att överväga om samma ordning bör införas när en talan enligt denna lag riktas mot annan än den tilltalade. Vi föreslår en motsvarande reglering i lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. och lagen (2008:369) om förfarandet vid för- verkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall (se författ- ningskommentarerna till ändringarna i de lagarna). 2 § En fråga som avses i 1 § prövas, om inte annat följer av 3 eller 5 §, av tingsrätten efter särskild talan. Om inte annat framgår av denna lag, gäller för sådan talan i tillämpliga delar reglerna i om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter. Målet får dock avgöras utan huvudförhandling, om en sådan förhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet och inte heller begärs av någon av parterna. Paragrafen har ändrats genom att andra och tredje stycket i den nuvarande bestämmelsen, med vissa ändringar, har införts i den nya bestämmelsen i 2 b §. Av paragrafen framgår att bestämmelserna i om åtal för brott på vilket inte kan följa strängare straff än böter är tillämpliga om annat inte framgår av denna lag. 2 a § Åklagaren väcker talan enligt denna lag genom att ge in den till rätten. Talan anses väckt när den kommit in till rätten. Paragrafen är ny. Av paragrafen framgår att en särskild talan enligt denna lag som förs av åklagaren ska väckas genom att talan ges in till rätten. Det motsvarar sättet som ett allmänt åtal väcks på enligt den nya be- stämmelsen i 45 kap. 1 § RB. Åklagaren ska alltså, liksom när det gäller åtal och andra yrkanden mot en tilltalad, inte väcka talan genom att ansöka om stämning. Däremot innebär bestämmelsen en sär- reglering i förhållande till bestämmelserna i i de fall åklagaren tidigare utfärdat ett strafföreläggande. Av 5 § i denna lag framgår att företagsbot kan föreläggas genom strafföreläggande. Av 2 a § framgår att talan även i de fallen ska väckas genom åkla- garen ger in en särskild talan till rätten. 2 b § Rätten ska förelägga den mot vilken talan riktas att inställa sig till huvud- förhandling eller yttra sig skriftligen vid påföljd att egendomen annars kan för- förverkad. Uteblir han eller hon från förhandlingen eller yttrar denne sig inte, ska egendomen förklaras förverkad, om det inte framgår att talan är ogrundad. Innan ett mål avgörs utan huvudförhandling, ska parterna ges tillfälle att slutföra sin talan, om det inte är uppenbart obehövligt. Paragrafen är ny. Den motsvarar i huvudsak den nuvarande bestämmelsen i 2 § andra stycket. När åklagaren för talan ska rätten, i enlighet med de nya bestäm- melserna i 45 kap. RB, inte utfärda stämning. Föreläggandet att in- ställa sig till en huvudförhandling eller yttra sig skriftligt i anledning av åklagarens talan ska dock utfärdas av rätten. Bestämmelsen är alltså en särreglering i förhållande till 45 kap. 9–10 §§ RB som anger att åklagaren ska förelägga den tilltalade att svara på åtalet i sam- band med att åtalet ges in till rätten. 4 § Avser saken förverkande av beslagtagen egendom, får kungörelsedelgiv- ning av beslutet, åklagarens talan eller stämningen ske enligt de förutsätt- ningar som anges i 48 § delgivningslagen (2010:1932). Dessa regler får också tillämpas, om den från vilken förverkande sker är okänd. Om värdet av den beslagtagna egendomen uppskattas till mindre än en tiondel av det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gällde då beslaget verkställdes eller om egendomen saknar saluvärde, får delgivning ske genom att beslutet, åklagarens talan eller stämningen anslås hos den myndighet som har meddelat beslutet eller vid vilken talan väckts. Paragrafen ändras genom att det i första och andra stycket läggs till att åklagarens talan kan delges genom kungörelsedelgivning. Till följd av det har det även gjorts en språklig förändring i andra stycket. Liksom när stämning delges genom kungörelse ska delgivningen givetvis även omfatta ett föreläggande om att den som motsätter sig åklagarens yrkande ska yttra sig till rätten . 5 § Företagsbot får föreläggas näringsidkare genom strafföreläggande. I sådana fall gäller 48 kap. 2–5 §§, 6 §, 7 § första stycket, 8 §, 10 § och 12 a § i tillämpliga delar och det som sägs där om den miss- tänkte gäller i stället den som föreläggs företagsbot. Ett strafföreläggande om företagsbot godkänns genom att näringsidkaren 1.undertecknar en förklaring om att denne erkänner de omständigheter som ligger till grund för föreläggandet och godtar den företagsbot som tagits upp i föreläggandet, och 2.lämnar förklaringen till den mottagare som är behörig att ta emot förklaringen enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Föreläggandet kan också godkännas genom att hela beloppet betalas till den myndighet som regeringen föreskriver. En sådan betalning skall inte anses som ett godkännande, om det framgår att näringsidkaren inte har av- sett att godkänna föreläggandet. Ett godkännande är utan verkan om det sker sedan åklagaren har väckt talan om företagsbot. I paragrafens ändras hänvisningen till bestämmelserna i 48 kap. RB så att det endast är 48 kap. 7 § första stycket RB som är tillämplig vid strafföreläggande avseende företagsbot. I den paragrafens nya andra stycke regleras att en misstänkt som inte godkänner ett strafföreläggande ska ges tillfälle att svara på före- läggandet och slutföra sin talan. Detta ska alltså inte gälla när ett strafföreläggande har utfärdats mot någon som inte tilltalas för brott. Av den nya bestämmelsen i 2 b § i denna lag framgår att svarsföre- läggandet då ska utfärdas av rätten efter att talan har väckts. 19.11Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:609) om målsägandebiträde 1 § När en förundersökning har inletts eller återupptagits ska ett särskilt biträde för målsäganden (målsägandebiträde) förordnas i mål om 1.brott enligt 6 kap. , om det inte är uppenbart att måls- äganden saknar behov av sådant biträde, 2.brott enligt 3 eller 4 kap. , på vilket fängelse kan följa, eller enligt 8 kap. 5 eller 6 § eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens person- liga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde, 3.annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till måls- ägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. I paragrafen görs en redaktionell ändring genom att det nuvarande andra stycket, som gäller förordnande av målsägandebiträde i högre rätt, flyttas till andra stycket i en ny paragraf: 1 a §. 1 a § Målsägandebiträdets förordnande gäller, om inte annat följer av 3 §, fram till att tiden för att överklaga en lägre rätts dom har löpt ut. Målsägandebiträde får förordnas i högre rätt, om åklagaren eller den till- talade har överklagat domen i ansvarsdelen. Vid bedömningen ska den högre rätten, förutom vad som anges i 1 §, särskilt beakta om det med hänsyn till att målsäganden ska höras, vad den högre rätten ska pröva i fråga om enskilt an- språk eller något annat särskilt skäl kan antas att målsäganden har behov av målsägandebiträde. Paragrafen är ny. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 16.2.4. Av första stycket framgår att ett målsägandebiträdes förordnande upphör när tiden att överklaga en lägre rätts dom har löpt ut. Hän- visningen till 3 § lagen om målsägandebiträde innebär ett undantag om att så inte är fallet om tingsrättens dom endast överklagats i fråga om enskilt anspråk. I sådana fall kvarstår uppdraget enligt den särskilda regleringen om detta. Av bestämmelsen framgår att det ingår i målsägandebiträdets uppdrag att bistå målsäganden med att skriva ett överklagande om målsäganden vill överklaga den lägre rättens dom. Det gäller även anslutningsöverklaganden. I andra stycket regleras frågan om förordnade av målsägande- biträde i högre rätt. Första meningen, som anger att det krävs att tingsrättens dom har överklagats av åklagaren eller den tilltalade i ansvarsfrågan, motsvarar det nuvarande andra stycket i 1 §. Den har dock fått ett vidare tillämpningsområde genom att ett målsägande- biträdes uppdrag, enligt 1 a § första stycket, upphör när tiden för att överklaga den lägre rättens dom har löpt ut. Bestämmelsen är tillämp- lig oberoende av om det tidigare funnits ett målsägandebiträde vars uppdrag upphört enligt första stycket eller om frågan om måls- ägandebiträde aktualiseras först i överrätt. Av andra meningen i andra stycket framgår att den högre rätten förutom den allmänna bestämmelsen i 1 § särskilt ska beakta om det med hänsyn till att målsäganden ska höras, vad den högre rätten ska pröva i fråga om enskilt anspråk eller något annat särskilt skäl kan antas att målsäganden har behov av målsägandebiträde. På det sättet klargörs det att prövningen enligt 1 § ska ske utifrån om- ständigheterna i det enskilda fallet och utgå från de behov målsägan- den kan ha i överrättsprocessen. Av 1 § framgår att det har betydelse vilket brott åtalet gäller. Se vidare avsnitt 16.2.4 om behovspröv- ningen enligt den föreslagna bestämmelsen. 3 § Målsägandebiträdet ska ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden. Målsägandebiträdet ska bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet. Målsägandebiträdets uppgift kvarstår även om talan avskilts enligt 22 kap. 5 § för att handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, såvida inte målet handläggs enligt 1 kap. 3 d § . Målsägandebiträdets uppgift kvarstår också om tingsrättens dom överklagas endast i fråga om enskilt anspråk. Ändringen i första stycket är språklig. Andra stycket är ändrat på så sätt att ledet om detta inte görs av åklagaren har tagits bort i första meningen. Ändringen har behand- lats i avsnitt 14.7. Genom ändringen klargörs det att ett målsägandebiträde alltid ansvarar för att bistå målsäganden med dennes enskilda anspråk. Biträdet kan efter förordnandet påbörja eller överta arbetet med den uppgiften. I den mån ett målsägandebiträde inte har förordnats kvarstår åklagarens ansvar enligt 22 kap. 2 § RB. Åklagaren ska också för- bereda talan till dess att frågan om förordnade av målsägandebiträde Om målsägandebiträdets uppdrag upphör (jfr 1 a § lagen om målsägandebiträde) ska åklagaren, i enlighet med 22 kap. 2 § RB, bistå målsäganden med det enskilda anspråket. I övrigt görs endast språkliga ändringar. 19.12Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:688) om kontaktförbud 18 § Vid handläggningen ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare. Om det finns skäl för det får tingsrätten när den avgör saken bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Vid omröstning gäller reglerna i 29 kap. i tillämpliga delar. Paragrafens första stycke är ändrat. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.7.5. Av bestämmelsen framgår att tingsrätten vid handläggningen ska bestå av en lagfaren domare. Bestämmelsen innebär att det obligatoriska kravet på medverkan av nämndemän i rätten vid avgörande av saken tas bort. Andra meningen innebär att rätten vid avgörandet om det finns skäl för det får vara sammansatt av en lagfaren domare och tre nämndemän. En mer kvalificerad sam- mansättning av rätten ska alltså inte vara ett hinder mot att avgöra saken. 19.13Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden 7 a kap. Om väckande av allmänt åtal I lagen införs ett nytt kapitel med särskilda bestämmelser om hur allmänt åtal väcks i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. Bestäm- melserna, som behandlas nedan, innebär att allmänt åtal i dessa mål även fortsättningsvis ska väckas genom ansökan om stämning. Det är fråga om mål där det enligt tryckfrihetsförordningen, yttrande- frihetsgrundlagen och denna lag i flera fall gäller speciella särregler för rättegången.