sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — Det gäller för subven- tionsmissbruk, oredligt förfarande, ockerpantning, olovligt förfo- gande, handel med inflytande, vårdslös finansiering av mutbrott och behörighetsmissbruk. Straffskalorna för dessa brott utgår från böter. För flera av dessa brott har straffskalorna varit desamma sedan infördes. Den vida straffskalan motiveras i dessa fall av att brotten omfattar även mindre allvarliga förfaranden. När det gäller subventionsmissbruk har emellertid ringa fall undantagits från straffansvar. Det har inte kommit fram några skäl för att skärpa straffen för något av de medelsvåra brott som har ett maxi- mistraff på fängelse . Någon generell höjning av minimi- straffen föreslås därför inte. När det gäller olovligt förfogande föreslår utredningen dock att maximistraffet för normalgraden av brottet sänks till fängelse , som en grov form av brottet införs (se avsnitt 12.2.8). Vissa gradindelade förmögenhetsbrott av normalgraden har ett maximistraff som understiger . Detta gäller olovlig kraft- avledning, olovlig avledning av värmeenergi, olovligt brukande och skadegörelse, för vilka högsta straffet är fängelse. Egenmäk- tigt förfarande bestraffas med högst sex månaders fängelse. Straff- maximum för olovlig kraftavledning sänktes från två till fängelse när en grov form av brottet infördes (prop. 1992/93:141). För flertalet av dessa brott är skillnaderna motive- rade. Som inledningsvis nämnts har utredningen avstått från att behandla frågan om en generell minskning av överlappningen i straffskalorna, eftersom det skulle kräva en översyn av samtliga straffskalor vilket går utöver utredningens uppdrag. Det är också viktigt att behålla proportionaliteten mellan förmögenhetsbrotten och andra brottstyper, bl.a. våldsbrotten. Varje gång ett nytt brott införs gör lagstiftaren en noggrann avvägning mot de befintliga brottstyperna. Att rubba den balans som finns mellan olika brott i kräver goda skäl. Några sådana skäl har inte fram- kommit under utredningsarbetet. Mot den bakgrunden finns det inte heller skäl att nu generellt ändra straffskalorna för förmögen- hetsbrott av normalgraden. Utöver de tidigare nämnda förslagen beträffande straffen för skadegörelse, egenmäktigt förfarande och olovligt förfogande (avsnitt 13.5) föreslår utredningen därför inga förändringar i straffskalorna för de medelsvåra förmögenhetsbrot- ten. 13.6.3Straffskalorna för lindrigare brott Utredningens förslag: Fyndförseelse och åverkan ska alltjämt vara rena bötesbrott. Straffmaximum för de ringa formerna av tillgrepp av fortskaffningsmedel, utpressning och för tagande av olovlig väg höjs till fängelse . Övriga straffskalor ändras inte. Straffansvaret enligt terrängkörningslagen görs sub- sidiärt till reglering. Skälen för utredningens förslag: För de lindrigare förmögenhets- brotten är den normala straffskalan böter eller fängelse . tillgrepp av fortskaffningsmedel, ringa utpressning, fyndförseelse, åverkan och tagande av olovlig väg har emellertid endast böter i straffskalan. Straffskalorna för dessa brott har varit desamma sedan tillkomst. Det abstrakta straffvärdet för de nu uppräknade brotten är alltså lägre än för andra ringa för- mögenhetsbrott. Frågan är om denna skillnad är befogad. När det gäller tagande av olovlig väg har den allmänna tillgången till exempelvis terränggående motorcyklar och till snöskotrar medfört att mark numera i större utsträckning utnyttjas så att naturskadorna kan bli svåra. Detta bör få genomslag i straffskalan, för att regleringen ska behålla sin avskräckande effekt. Maximi- straffet bör därför höjas till sex månaders fängelse, i enlighet med vad som redan gäller för flertalet ringa förmögenhetsbrott och som föreslås gälla även för ringa skadegörelse i avsnitt 13.4. Som nämnts i avsnitt 11.4.2 har tagande av olovlig väg ett nära samband med regleringen i terrängkörningslagen (1975:1313). Det är t.ex. straffbart enligt både terrängkörningslagen och som tagande av olovlig väg att köra med ett motordrivet fordon på barmark på någon annans åker så att det uppstår skador eller att orsaka skador på någons skogsväg. Brott mot terrängkörningslagen bestraffas med böter. För att klargöra hur förfaranden som strider mot den lagen förhåller sig till bl.a. tagande av olovlig väg bör 4 § i terräng- körningslagen göras subsidiär till de bestämmelser i som föreskriver strängare straff för åtgärden i fråga. I avsnitt 11.6.2 föreslås att brottet åverkan begränsas till att endast avse sådana ringa tillgrepp och skadegörelsebrott som vidtas i skog och mark. Som utredningen anför där framstår det då som rimligt att behålla böter som straff för åverkan. Den som inte fullgör vad som gäller i fråga om att ge till känna att man omhändertagit hittegods eller motsvarande döms enligt 10 kap. 8 § BrB för fyndförseelse. Straffansvaret omfattar åtgärder som närmast kan beskrivas som ordningsförseelser. Det är därför befogat att behålla en straffskala med enbart böter för det brottet. När det gäller tillgrepp av fortskaffningsmedel är det ovanligt att dessa bedöms som ringa. Anmälningarna om tillgrepp av fort- skaffningsmedel har minskat kraftigt , främst bero- ende på att de flesta bilar och andra fortskaffningsmedel numera har sådana tekniska lösningar som avsevärt försvårar tillgrepp. Det innebär att de undantagsfall där det kan bli aktuellt att bedöma till- grepp av fortskaffningsmedel som ringa har blivit ännu färre. Den brottsliga gärningen består emellertid även i dessa fall av ett upp- såtligt tillgrepp av relativt värdefull egendom. Vid en jämförelse med klandervärdheten av exempelvis sådana gärningar som bestraffas som snatteri framstår skillnaden mellan straffskalorna för dessa brott som omotiverad. Maximistraffet för ringa tillgrepp av fort- skaffningsmedel bör därför höjas så att straffskalan ligger i nivå med straffskalan för andra ringa förmögenhetsbrott. Straffskalan för utpressning som är ringa har varit densamma sedan infördes. Då föreslogs i betänkandet att ringa brott skulle ha ett maximistraff om sex månaders fängelse (SOU 1953:14 s. 277 f.). Departementschefen ansåg emellertid att det med hänsyn till karaktären av utpressningsbrottet inte var lämpligt att över huvud taget ha någon ringa form av brottet. I stället före- slogs att straffskalan för normalgraden av brottet skulle utgå från böter (prop. 1962:10, del B, s. 202 f.). Till slut infördes emellertid en särskild straffskala för ringa fall, med endast böter som straff (prop. 1962:10, del C, s. 198, 1LU42 och 43). Det är ytterst ovanligt att någon döms för ringa utpressning. I ett fall som refererats dömdes en butiksinnehavare för att ha under hot om polisanmälan krävt en mindre summa pengar av kunder som hade ertappats med tillgrepp i butiken (se NJA 1969 s. 517). Även om det endast i undantagsfall kan förväntas bli aktuellt att döma någon för ringa utpressning bör straffskalan, av samma skäl som anförts beträffande tillgrepp av fortskaffningsmedel, utformas med hänsyn till brottets abstrakta straffvärde. Maximistraffet bör därför höjas till sex månaders fängelse även för utpressning som är ringa. 14Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? 14.1.1Häleri och grovt häleri Häleri och grovt häleri straffbeläggs i 9 kap. 6 § BrB. Straffet för häleri är fängelse i högst . Är brottet grovt döms till fängelse i lägst och högst . Hälerigärningarna i 6 § kan delas in i fyra typfall: sakhäleri (första stycket 1), vinningshäleri (första stycket 2) och fordrings- häleri (första stycket 3), som samtliga förutsätter att egendomen kan härledas till ett begånget förbrott, samt näringshäleri (andra stycket), för vilket det räcker att objektet skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott. Med sakhäleri avses att gärningsmannen, på ett sätt som är ägnat att försvåra återställandet, tar befattning med något som har från- hänts annan genom brott. Det objekt (som också kan vara pengar) som hälerigärningen avser anses vara smittat genom att det från- hänts annan genom brott. Objektet behöver inte ha något förmö- genhetsvärde (SOU 1940:20 s. 147). För att det ska vara fråga om häleri krävs att det är utrett att objektet (som måste bestå av indi- viduellt bestämd egendom) har frånhänts någon annan genom brott. Det krävs inte att det är utrett vilket brott som är förbrott. Vissa brott, som exempelvis tillgrepp av fortskaffningsmedel och fyndförseelse, kan inte utgöra förbrott till häleri, eftersom dessa brott inte innebär att ägaren frånhänds objekten. Sedan reglerna i lagen (1986:796) om godtrosförvärv ändrades är det i princip omöjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods eller annan olovligt tillgripen eller tilltvingad egendom. Eftersom den ursprunglige ägarens rätt till godset består, kvarstår också möj- Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? ligheten att döma efterkommande förvärvare för häleri, förutsatt att brottsrekvisiten i övrigt är uppfyllda. För att gärningsmannen ska kunna dömas för häleri krävs att han eller hon, när gärningen företas, förstår att saken är frånhänd annan genom något sådant brott som kan vara förbrott till sak- häleri. Den som får insikt om förbrottet först sedan han eller hon har fått saken i sin besittning kan också göra sig skyldig till häleri, om han eller hon därefter vidtar någon åtgärd med saken som inne- bär att dess återställande försvåras. Med återställande avses lagen- ligt återställande. Sådan befattning som syftar till att mot betalning återställa stöldgods till den bestulne anses vara ägnad att försvåra ett lagenligt återställande och utgör därmed häleri (NJA 1992 s. 37). Med vinningshäleri avses fall där gärningsmannen bereder sig otillbörlig av någon annans brottsliga förvärv. Gärnings- mannen behöver alltså inte ta befattning med någon individuellt bestämd egendom. Vinningen måste dock vara kopplad till för- brottet och kan bestå i att t.ex. ta emot en sak som är köpt för pengar som härrör från ett rån. Vinningen ska vara otillbörlig, vil- ket utesluter straffansvar bl.a. för den som tar emot sedvanlig ersättning för en prestation även om ersättningen härrör från brott. Vilket brott som helst som medfört förvärv för den brottslige kan utgöra förbrott till vinningshäleri. För ansvar för vinningshäleri krävs att gärningsmannen har uppsåt till de faktiska omständig- heter som gör vinningen otillbörlig. Han eller hon behöver dock inte själv uppfatta vinningen som otillbörlig. S.k. fordringshäleri avser en gärning där någon genom krav, över- låtelse eller på annat sätt hävdar en genom brott tillkommen fordran. Det kan t.ex. vara fråga om att kräva in en fordran på ränta som av- talats genom ocker. Det måste vara krav med visst eftertryck för att gärningen ska kunna leda till straffansvar. Näringshäleri förutsätter att någon i näringsverksamhet eller som ett led i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning, förvärvar eller tar emot något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott, under förutsättning att det sker på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande. Till skill- nad från övriga former av häleri förutsätter näringshäleri inte att det kan styrkas något förbrott, utan det räcker att detta skäligen kan antas. Gärningsmannen måste känna till de omständigheter som medför att det skäligen kan antas att godset frånhänts annan Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? genom brott, men det krävs inte att han eller hon själv har gjort den bedömningen. Om ett häleribrott är att anse som ringa döms enligt 9 kap. 7 § BrB för häleriförseelse till böter eller fängelse . För häleriförseelse döms också den som i annat fall än som avses i bestämmelsen om näringshäleri på ett sätt som är ägnat att för- svåra ett återställande förvärvar eller mottar något som skäligen kan antas vara frånhänt annan genom brott. Ett förfarande som upp- fyller övriga rekvisit i den bestämmelsen, men som inte begås i näringsverksamhet eller i sådan omfattning som krävs för häleri, kan således utgöra häleriförseelse. Vidare straffbeläggs som häleriförseelse sådana gärningar som faller under reglerna om sak-, vinnings- eller fordringshäleri där gärningsmannen visserligen inte insåg, men hade skälig anledning att anta, att brott förelåg. Slutligen straffbeläggs också som häleriförseelse att någon på sätt som anges i bestämmelsen om häleri medverkat vid det brott varigenom egendomen frånhändes annan och inte insåg men hade skälig anledning att anta att brott förövades. Om gärningsmannen insåg att ett brott förövades kan handlandet i stället utgöra med- verkan till förbrottet. Paragrafen straffbelägger alltså dels ringa fall av häleri, dels vissa gärningar som inte uppfyller alla brottsrekvisit i den straffbestäm- melsen. 14.1.3Penninghäleri och grovt penninghäleri I 9 kap. 6 a § BrB straffbeläggs sådana åtgärder som vidtas i syfte att dölja eller omsätta av brottslig verksamhet. Brottet är utformat efter mönster av häleri. Den som otillbörligen främjar möjligheterna för annan att till- godogöra sig egendom som härrör från brottsligt förvärv eller vär- det av sådan egendom döms för penninghäleri till fängelse i högst . Om brottet är grovt är straffet fängelse i lägst och högst . Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? Med brottsligt förvärv avses varje brott som innebär förvärv för någon. Brottsobjektet omfattar egendom, dess substitut, eller vär- det av sådan egendom. Kopplingen mellan egendomen och det brottsliga förvärvet måste dock kunna styrkas. Hälerigärningen består, i motsats till vad som gäller för vin- ningshäleri, i att främja möjligheterna för annan att dra nytta av det brottsliga förvärvet. Genom att det för straffansvar krävs otill- börligt främjande undantas vardagliga transaktioner från det straff- bara området. Ett främjande kan vara otillbörligt om transaktionen har gått utöver det sedvanliga och inneburit att någon fått särskilda möjligheter att tillgodogöra sig vad som härrör från brottslig verk- samhet. Som exempel kan nämnas att sälja vinstbongar till någon som avser att använda dem för att göra gällande att hans inkomster härrör från spelvinster. Ett annat exempel är att ställa sitt bank- konto till förfogande för insättning av medel som härrör från brott. Som penninghäleri bestraffas också att någon, med uppsåt att dölja egendomens ursprung, medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brottsligt förvärv. Det värde som gärningen har avsett är av stor betydelse för bedömningen av om brottet är grovt. Att gärningen vidtagits inom ramen för omfattande ekonomisk verksamhet eller annars satts i system är också något som talar för att gärningen ska bedömas som grovt brott. En lindrigare form av penninghäleri straffbeläggs i 9 kap. 7 a § BrB. Brottet är konstruerat på samma sätt som häleriförseelse och regle- rar ringa brott. För penninghäleriförseelse döms den som utför någon av de gärningar som nämns i bestämmelsen om penning- häleri utan att ha insikt om förbrottet. För straffansvar för pen- ninghäleriförseelse är det tillräckligt att gärningsmannen hade skä- lig anledning att anta att brott förelåg eller att någon annan berikat sig genom brottslig gärning. Straffet är böter eller fängelse . Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? 14.2Bakgrunden till utredningens uppdrag En särskild utredare har haft i uppdrag att se över kriminaliseringen av penningtvätt och vissa därmed sammanhängande frågor. penningtvättsutredning (i fortsättningen kallad Penningtvätts- utredningen) föreslår i sitt betänkande Penningtvätt – kriminali- sering, förverkande och dispositionsförbud (SOU 2012:12) att penninghäleribrottet bryts ut ur 9 kap. BrB och placeras i en sär- skild lag. I stället för bestämmelser om penninghäleri och penning- häleriförseelse som är subsidiära till bestämmelserna om häleri och häleriförseelse föreslås alltså specialstraffrättsliga bestämmelser som ska tillämpas framför regleringen i . Penning- tvättsutredningen föreslår också att brotten benämns penning- tvättsbrott och penningtvättsförseelse. De förfaranden som är kriminaliserade som penninghäleri respektive penninghäleriförse- else föreslås alltjämt vara straffbara. Kopplingen till förbrottet föreslås också breddas så att det räcker att egendomen härrör från brottslig verksamhet. Penning- tvättsbrott och penningtvättsförseelse föreslås vidare omfatta fler åtgärder än de som straffbeläggs som penninghäleri och pen- ninghäleriförseelse. En del av de gärningar som utgör vinnings- häleri kan därmed komma att bedömas som penningtvättsbrott. Även åtgärder som någon vidtar för att främja sina egna möjlig- heter att tillgodogöra sig egendom eller värdet av egendom som härrör från brottslig verksamhet, eller för att dölja att han eller hon har berikat sig genom brott eller brottslig verksamhet, föreslås utgöra penningtvättsbrott. föreslår vidare att försök (men inte förberedelse och stämpling) till penningtvätts- brott ska vara straffbart inte bara vid grovt brott utan även vid brott av normalgraden. Kriminaliseringen utvidgas således enligt för- slaget i förhållande till vad som gäller . Betänkandet har remissbehandlats och förslagen bereds nu i . Enligt direktiven till ska utred- ningen dels följa beredningen av för- slag, dels överväga om även försök till häleri av normalgraden bör kriminaliseras. Eftersom det ännu inte finns något beslut av rege- ringen om förslag behandlas här enbart frågan om försök till häleri bör kriminaliseras. Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? 14.3Häleribrott fullbordas på ett tidigt stadium Häleri har ett brett tillämpningsområde. Handlingsrek- visiten i bestämmelsen är utformade så att de träffar en rad åtgär- der, i många fall utan något krav på att gärningarna ska leda till någon särskild effekt. Genom detta kommer många förfaranden som beträffande andra brott skulle ses som ett förstadium till brottet att utgöra fullbordat häleri. Om fullbordanspunkten för ett brott ligger tidigt minskar i motsvarande mån utrymmet för att straffbelägga försök eller förberedelse till brottet. Utrymmet för ett tänkbart försöksbrott till häleri begränsas också av att vissa gärningar som skulle kunna vara förstadier till häleri i stället anses utgöra medverkan till förbrottet (jfr 23 kap. 4 § BrB). Var gränsen mellan medverkan till förbrott och efterföljande häleri går avgörs främst utifrån det tidsmässiga förhållandet mellan förbrottet och den efterföljande gärningen. Gärningen ska också ha främjat huvudbrottet för att kunna utgöra medverkan till det. Mot den bakgrunden är det nödvändigt att gå igenom rätts- praxis för att kunna klarlägga vilka förfaranden som kan vara straff- värda på försöksstadiet, men som faller utanför vad som är straffbart. Sakhäleri (9 kap 6 § första stycket 1 BrB) fullbordas redan när gär- ningsmannen tar befattning med något som är frånhänt annan genom brott. Förfarandet måste visserligen vara ägnat att försvåra ett återställande men det krävs inte att den effekten har åstadkom- mits. Som exempel på gärningar som innebär att ta befattning kan nämnas att fysiskt ta emot, dölja, omarbeta, köpa, byta, ge bort eller pantsätta, men även att utan sådan fysisk befattning med god- set ingå avtal om försäljning, att bjuda ut till försäljning, att för- medla eller medverka till försäljning (BråPM 1978:1 s. 57). Ut- trycket ta befattning ska alltså tolkas vidare än i 23 kap. 2 § BrB, som reglerar förberedelse till brott. Som exempel på sådan befattning som skett utan att gärnings- mannen tagit fysisk befattning med godset kan nämnas förfarandet Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? i rättsfallet NJA 1976 s. 436. I det fallet hade gärningsmannen upp- låtit ett garage för förvaring av stulna skor samt bjudit ut skorna till försäljning. Några skor hade också sålts. Gärningsmannen ansågs genom sitt handlande ha gjort sig skyldig till häleri beträffande hela partiet. I doktrinen har framförts att det inte bör ha någon betydelse om ett försäljningserbjudande har lett till någon försäljning eller inte. I stället bör det vara avgörande om gärningsmannen har faktiska möjligheter att förfoga över godset (, Häleribrottet s. 330). Att ta emot ett inlämningskvitto som avsåg stulen egendom ansågs i rättsfallet NJA 1956 s. 119 vara likställt med att ta emot det gods som beviset avsåg. Att upplåta sitt källarutrymme för förvaring av tjuvgods ansågs i rättsfallet NJA 1961 s. 402 kunna utgöra häleri. I det fallet visste den tilltalade inte att godset var stulet när det place- rades i hans källarutrymme (han trodde att det var fråga om smug- gelgods). Eftersom han inte hade vidtagit någon ytterligare åtgärd med godset sedan han kommit till insikt om dess ursprung friades han från ansvar för häleri. I en hovrättsdom uppkom frågan om en person (A) som lånat ut sitt parkeringskort för att en annan person (B) skulle kunna ta sig in i ett garage och placera stöldgods i A:s bil hade tagit sådan befattning med stöldgodset att han gjort sig skyldig till häleri. Stöldgodset hade av misstag placerats i en tredje persons bil och hade därmed aldrig kommit i A:s besittning. Tingsrätten och hovrätten kom båda fram till att A:s agerande inte utgjorde häleri (SvJT 1977 ref. s. 16). Uppfattningen att häleribrottet fullbordas redan då gärnings- mannen har satt sig i besittning av saken utan att ta fysisk befatt- ning med den framförs även i departementspromemorian Häleri (Ds 1988:27 s. 12 f.). Till skillnad från sakhäleri är vinningshäleri (9 kap 6 § första stycket 2 BrB) fullbordat först då en viss effekt har inträffat. För ansvar för vinningshäleri krävs nämligen att gärningsmannen har berett sig otillbörlig av annans brottsliga förvärv. Gär- ningen måste således ha lett till att gärningsmannen berikat sig genom den. Bestämmelsen utgör ett komplement till sakhäleri och syftar framför allt på fall där gärningsmannen inte har tagit någon Bör försök till häleri av normalgraden kriminaliseras? befattning med godset som sådant utan tagit emot något som trätt i stället för det som stulits, t.ex. en sak som har inköps för stulna pengar eller pengar som influtit vid försäljning av stöldgods. Ansvaret är dock inte begränsat till som utgörs av vad som förvärvats eller av saker som trätt i dess ställe. Det är tillräckligt att det finns ett orsakssamband mellan förvärvet och vinningen. Vilket föregående brott som helst som medfört förvärv för den brottslige kan utgöra förbrott till vinningshäleri. För att vinningen ska vara straffbar fordras dock att den är otillbörlig, t.ex. därför att gär- ningsmannen tar ut ett överpris genom att vid en uppgörelse med brottslingen utnyttja den omständigheten att brott ägt rum (SOU 1940:20 s. 148 f.). Fordringshäleri (9 kap 6 § första stycket 3 BrB) fullbordas redan då gärningsmannen framställer krav eller överlåter eller på annat lik- nande sätt hävdar en genom brott tillkommen fordran. Det är alltså inte någon förutsättning att kravet leder till betalning. Däremot ska enligt förarbetena kravet framställas med visst eftertryck, så att det är ägnat att inge gäldenären känslan av att vara utsatt för press (SOU 1940:20 s. 149). Den särskilda form av häleri som kallas näringshäleri (9 kap. 6 § andra stycket BrB) omfattar endast gärningar som begås i närings- verksamhet eller som ett led i en verksamhet som bedrivs vane- mässigt eller annars i större omfattning. I dessa fall krävs inte något styrkt förbrott. Det är tillräckligt att egendomen skäligen kan antas vara frånhänd annan genom brott. Själva hälerigärningen är dock begränsad till förvärv (t.ex. köp, byte eller gåva) och mottagande av egendomen. Vid förvärv krävs inte att egendomen har kommit i gärningsmannens besittning. Att så skett är däremot en förutsätt- ning för att mottagande ska anses ha ägt rum (BråPM 1978:1 s. 69 och prop. 1979/80:66 s. 14). Liksom för sakhäleri krävs också att mottagandet har skett på ett sätt som är ägnat att försvåra ett åter- ställande.