sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Dessa frågor be- handlas i avsnitt 5. Eftersom brottmålsdomskonventionen är tvingande mellan konven- tionsstaterna, på så sätt att en framställning ska bifallas om förut- sättningarna enligt konventionen är uppfyllda, finns det detaljerade bestämmelser om när en framställning kan vägras av den verkställ- ande staten. Bestämmelserna i som avser tillämpligheten av brottmålsdomskonventionen vid överförande av verkställighet till är därför relativt detaljerade. Överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljd, böter och förverkande till Förutsättningar för överförande av verkställighet till reg- leras i 5 och 6 §§ IVL. I 5 § IVL anges de förutsättningar som är obligatoriska för att ett överförande ska bli aktuellt. I 6 § IVL finns en uppräkning av de fall i vilka framställning om verkställighet i kan – men inte nödvändigtvis ska – avslås. Genom att låta vissa grunder vara fakultativa möjliggörs att, trots förekomsten av omständigheter som utgör en vägransgrund, i särskilt ömmande fall låta personer med hemvist i få avtjäna sitt straff här i landet. Nedan görs en översiktlig genomgång av de olika förutsättning- arna enligt 5 och 6 §§ IVL. Domen ska ha vunnit laga kraft och påföljden vara verkställbar i den dömande staten En utländsk dom får enligt 5 § andra stycket 1 IVL inte verkställas i om domen inte har vunnit laga kraft eller om påföljden inte får verkställas i den dömande staten. Denna bestämmelse grundar sig på artikel 1 a) där europeisk brottmålsdom definieras som slut- ligt avgörande meddelat i konventionsstat av domstol efter för- handling i brottmål. Tolkningen av begreppet slutligt avgörande är en dom eller ett beslut som vunnit laga kraft. Vidare krävs enligt artikel 3.1 att en påföljd som begärs verkställd ska vara verkställbar i den dömande staten. Krav på dubbel straffbarhet Enligt 5 § andra stycket 2 IVL får verkställighet inte ske om gärning som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller gär- ningsmannen, om gärningen begåtts här i landet, på annan grund än som avses i 6 § första stycket 7 inte skulle ha kunnat ådömas påföljd för brottet. Bestämmelsen grundar sig på artikel 4.1 om krav på dubbel straff- barhet. Undantag har gjorts för det fall gärningsmannen på grund av sin ålder inte skulle ha kunnat fällas till ansvar i . Detta regleras i stället som ett fakultativt hinder i 6 § IVL. Av förarbetena framgår att för att kravet på dubbel straffbarhet ska vara uppfyllt fordras inte att brottsbeteckningarna i och den främmande staten är identiska. Vidare framgår att vid prövning av frågan om gärningens straffbarhet i ska de s.k. allmänna straffrihetsgrunderna t.ex. nöd, nödvärn och samtycke beaktas, men inte reglerna om preskription. Hinder mot verkställighet före- ligger endast i fall då gärningsmannen på grund av gärningens be- skaffenhet eller förhållandena vid dess begående överhuvudtaget inte skulle ha kunnat fällas till ansvar här i landet.1 Krav på dubbel straffbarhet berörs närmare i avsnitt 4.6. Den dömande statens möjligheter att begära att en annan stat ska verkställa påföljden är begränsat till fall där den dömde har sådan anknytning som anges i artikel 5 i brottmålsdomskonventionen. Av 5 § andra stycket 3 IVL framgår att en utländsk dom inte får verk- ställas i om den dömde inte har hemvist i , såvida inte verkställighet här kan antas förbättra möjligheterna till hans återanpassning eller den ådömda påföljden avser frihetsberövande och kan verkställas här i samband med verkställighet av annan sådan påföljd, som ska verkställas i , eller är den dömdes ursprungliga hemland. Huvudregeln är alltså ett krav på att den dömde har hemvist i , men med vissa undantag. Med den dömdes ursprungliga hemland avses att den dömde är svensk medborgare, men även att han eller hon har tillbringat större delen av sitt liv här i landet. Krav på anknytningskriterier behandlas närmare i avsnitt 4.3. 1972:98 s. 110. Det får inte råda oförenlighet med svenska grundläggande principer för rättsordningen Enligt 5 § andra stycket 4 IVL får verkställighet i inte ske om sådan skulle vara oförenlig med grundläggande principer för rätts- ordningen här i landet. Bestämmelsen motsvarar konventionens artikel 6 a) om ordre public. Som exempel har i förarbetena an- getts att domen har föranletts av otillbörlig hänsyn till den dömdes kön eller sociala grupptillhörighet.2 Det får inte råda oförenlighet med internationella förpliktelser Verkställighet får inte ske enligt 5 § andra stycket 5 IVL om verk- ställighet här skulle strida mot internationella förpliktelser. Denna bestämmelse motsvarar artikel 6 d) i konventionen. Verkställighet får inte strida mot principen om ne bis in idem En framställning får enligt konventionen inte efterkommas om verk- ställighet skulle strida mot de principer om ne bis in idem som uttrycks i artiklarna 53–55. Detta framgår av 5 § andra stycket 6 IVL genom att verkställighet inte får ske om dom i mål om ansvar för gärning som påföljden avser har meddelats här i landet eller om här utfärdat strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot för samma gärning har godkänts. Av samma paragraf punkten 7 kan verkställighet inte heller ske om den dömde genom lagakraftägande dom, som meddelats i annan stat än den stat som gjort framställ- ning om verkställighet, för gärning som påföljden avser har frikänts från ansvar eller dömts till påföljd, som har verkställts i sin helhet eller håller på att verkställas eller har bortfallit till följd av preskrip- tion eller på grund av att nåd eller amnesti beviljats i nämnda stat, eller om den dömde genom sådan dom förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts. Punkten 6 avser alltså verkan av dom meddelad i och punkten 7 verkan av dom meddelad i annan stat. Principen om ne bis in idem utvecklas närmare i avsnitt 4.7. 1972:98 s. 111. Verkställighet i får inte i övrigt strida mot brottmålsdomskonventionen Enligt 5 § andra stycket 8 IVL får verkställighet i inte ske om denna i övrigt skulle strida mot brottmålsdomskonventionen. Avsikten med denna bestämmelse är att möjliggöra avslag där verk- ställigheten står i strid med konventionen utan att förhållande finns som anges under punkterna 1–7. Det kan exempelvis vara fråga om att påföljden har ålagts av administrativ myndighet, vars avgörande inte kan överklagas till domstol.3 I lagstiftningsarbetet kritiserades punkten eftersom bestämmelsen motverkar syftet med att konventionen transformeras till svenska lagbestämmelser, eftersom en korrekt tillämpning av bestämmelsen förutsätter en ingående kännedom om och analys av konventionens samtliga bestämmelser. Det ansågs dock vara omöjligt att göra en uttömmande lista på alla de tänkbara fall då verkställighet ska vägras. För att inte lägga hinder i vägen för en fullt konventions- enlig tillämpning av verkställighetsreglerna i varje enskilt fall ansågs det nödvändigt med en generalklausul. För att motverka nackdelarna med en generalklausul har lagstiftaren valt att låta regeringen exklu- sivt pröva denna grund.4 Gärningen som påföljden avser får inte utgöra politiskt eller militärt brott Enligt 6 § första stycket 1 IVL kan framställning avslås om gärning som påföljden avser utgör politiskt eller militärt brott. Denna punkt motsvarar artikel 6 b) i konventionen. Det får inte vara fråga om att hänsyn tagits till ras, religion, nationalitet eller politisk åsikt Avslagsgrund föreligger enligt 6 § första stycket 2 IVL om det finns grundad anledning anta att domen föranletts eller den däri bestämda påföljden skärpts av hänsyn till ras, religion, nationalitet eller poli- tisk åsikt. Punkten motsvarar artikel 6 c) i konventionen. 1972:98 s. 112. 1972:98 s. 88. Det får inte pågå förundersökning i avseende den gärning som påföljden avser Om gärning som påföljden avser omfattas av här i landet pågående förundersökning, väckt åtal, utfärdat strafföreläggande eller före- läggande av ordningsbot, eller om beslut har meddelats att åtal för gärningen inte ska väckas eller fullföljas, kan framställningen avslås enligt 6 § första stycket 3 IVL. Punkten motsvarar artiklarna 6 e) och f) i konventionen. Enligt dessa bestämmelser är det möjligt att vägra verkställighet, inte bara när lagföring faktiskt pågår i den anmodade staten vid tiden för mot- tagande av framställning om verkställighet utan också när denna stat har inlett lagföring just med anledning av den mottagna fram- ställningen om verkställighet.5 Gärningen som påföljden avser ska ha begåtts i den andra staten En framställning kan enligt 6 § första stycket 4 IVL avslås om gärning som påföljden avser inte har begåtts i den stat där påföljden bestämts. Denna bestämmelse bygger på artikel ) i konventionen om att framställning får vägras om gärningen har begåtts utanför den dömande statens område. Det avser alltså fall där den dömande staten har grundat sin jurisdiktionsrätt på andra regler än sådana som ger uttryck för territorialitetsprincipen. Påföljden ska kunna verkställas i Enligt 6 § första stycket 5 IVL kan avslag meddelas om påföljden inte kan verkställas här i landet. Bestämmelsen motsvarar artikel 6 h) om att den verkställande staten är ur stånd att verkställa påföljden. Enligt förarbetena avses härmed faktisk omöjlighet att genomföra verkställighet, dvs. främst det fallet att den dömde inte finns här i landet.6 Verkställighet kan inte antas vara möjligt i den andra staten Enligt 6 § första stycket 6 IVL kan avslag meddelas om det kan an- tas att påföljden kan verkställas i den dömande staten. Bestämmel- sen grundar sig på artikel 6 j) om att den verkställande staten anser 1972:98 s. 113. att den dömande staten själv är i stånd att verkställa påföljden. Genom bestämmelsen ges möjlighet att ifrågasätta den dömande statens bedömning av frågan om verkställighet är möjlig i den staten. Bestämmelsen syftar till att uppmuntra berörda stater att samarbeta effektivt för att uppnå den lösning som med hänsyn till den dömdes återanpassning är den lämpligaste. Den torde främst komma till användning när situationen har förändrats efter det att framställ- ningen gjordes.7 Den dömde ska vid tiden för brottet fyllt femton år Avslag kan enligt 6 § första stycket 7 IVL meddelas om den dömde vid tiden för brottet inte fyllt . Bestämmelsen grundar sig på artikel 6 k) i konventionen enligt vilken verkställighet kan vägras om den dömdes ålder för brottet var sådan att han inte skulle ha kunnat åtalas i den verkställande staten. I förarbetena anförs att principen om att den som har begått brott innan han har fyllt inte kan dömas till påföljd, visser- ligen är en grundläggande princip i svensk straffrätt som kan tala för att det ska vara fråga om ett ovillkorligt hinder. Det har dock bedömts angeläget att det finns möjlighet att utan hänsyn till straff- barhetsåldern kunna överta verkställighet av utländsk dom avseende en svensk som har dömts till frihetsstraff utomlands innan han fyllt . Vid det särskilda verkställighetsförfarande som ska äga rum vid svensk domstol före verkställighet här i landet kan påföljden i ett sådant fall bestämmas med tillbörlig hänsyn till den unges ålder.8 Påföljden ska inte ha bortfallit på grund av svenska preskriptionsregler Om en tillämpning av 35 kap. 7–9 §§ eller 36 kap. 15 § skulle innebära att påföljden bortfallit, får en framställning enligt 6 § första stycket 8 IVL avslås. Enligt artikel 6 l) i konventionen får verkställighet vägras om påföljden redan är preskriberad enligt den verkställande statens lag. Detta innebär att verkställighet kan vägras om den påföljd eller det förverkande som har ålagts eller beslutats genom den utländska domen är preskriberad enligt svenska preskriptionsregler. Fram- ställning om verkställighet kan däremot inte avslås på grund av att 1972:98 s. 113. 1972:98 s. 114. brottet skulle ha varit preskriberat enligt våra regler om åtals- preskription. har vid genomförandet av brottmålsdoms- konventionen inte använt sig av möjligheten att meddela förbehåll utan godtar den dömande statens regler om åtalspreskription.9 Enligt 6 § andra stycket IVL ska preskriptionsavbrytande åtgärd som har gjorts i den dömande staten ha samma verkan här i landet som i den andra staten. Denna bestämmelse motsvarar artikel 8 i konventionen. Överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljd, böter och förverkande från Förutsättningar för överförande av straffverkställighet från regleras i 26 § IVL. I första stycket ges en generell bestämmelse om att en framställning om verkställighet inte får göras, om med mot- svarande tillämpning av 5 § andra stycket 1–8, hinder mot verk- ställighet i andra staten kan antas föreligga. Det är alltså fråga om de obligatoriska krav som gäller vid överförande av verkställighet till , bl.a. kraven på den dömdes anknytning till den verk- ställande staten. Om det kan antas att det föreligger någon sådan grund till vägran som kan åberopas av den andra staten finns det alltså inte skäl att lämna en framställning till den staten. Enligt andra stycket får en framställning om verkställighet av frihets- berövande påföljd inte göras, om den dömde är svensk medborgare och själv motsätter sig åtgärden. Uppkommer fråga om verkställig- het av frihetsberövande påföljd som ådömts eller ålagts annan än svensk medborgare, ska höras, om inte den dömde samtycker till åtgärden. När det gäller överförande av straffverkställighet från har det inte ansetts lämpligt eller ens möjligt att ange mer detaljerade riktlinjer för i vilka fall verkställighet av påföljd bör flyttas från till en annan stat. Det har dock i förarbetena angetts några allmänt vägledande synpunkter. Det handlar framför allt om, be- träffande frihetsberövande påföljder, bedömningen om var den sociala återanpassningen kan antas ske bäst, se närmare härom i avsnitt 4.5. Även om det inte enligt brottmålsdomskonventionen ställs något krav på samtycke från den dömde anges att den dömdes inställning i frågan ska tillmätas stor betydelse. Vidare anges att frågan om överflyttning bör tas upp på ett så tidigt stadium som 1972:98 s. 114. möjligt och komma till stånd endast om det vid tiden för över- flyttningen återstår en betydande del av påföljdstiden eller i varje fall så lång verkställighetstid att en överflyttning framstår som meningsfull från kriminalpolitiska synpunkter.10 För frågor om överflyttning av verkställighet av böter och för- verkande till en annan stat uttalas att detta bör avgöras endast utifrån effektivitetssynpunkter. I förarbetena uttalas följande härom. Om försök att verkställa påföljden i har misslyckats eller det finns grundad anledning antaga att ett sådant försök inte skulle vara framgångsrikt och om det kan antas att verkställighet kan ske i främmande stat där den dömde uppehåller sig eller har tillgångar, bör framställning om verkställighet i den staten göras. Ett villkor är själv- fallet att förutsättningar för sådan verkställighet föreligger enligt en ingången överenskommelse med den staten. Såvitt gäller stat som har tillträtt brottmålsdomskonventionen innebär detta i praktiken att fram- ställning kan göras endast om antingen den dömde har hemvist i den staten eller denna stat är hans ursprungliga hemland och staten går med på att svara för verkställigheten. Detsamma torde komma att gälla enligt de särskilda verkställighetsöverenskommelser som kan komma att ingå med icke-konventionsstater. Överförandekonventionen innehåller inte såsom brottmålsdoms- konventionen mer utförliga regler om på vilka grunder en ansökan kan avslås av den verkställande staten. Ett överförande kräver sam- tycke av såväl domslandet som verkställighetslandet och någon skyldighet att bifalla en framställning uppställs därför inte i kon- ventionen. Det har därför inte ansetts nödvändigt att, utöver vissa grundförutsättningar, ställa upp några obligatoriska eller fakultativa hinder mot överförande. De grunder för vägran som gäller vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen kan dock vara till led- ning vid prövning av en framställning enligt överförandekonven- tionen.11 1972:98 s. 133 f. 1983/84:197 s. 53 f. Överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljd till För att en utländsk frihetsberövande påföljd ska få verkställas i krävs, förutom samtycke av den dömde, att den dömde är svensk medborgare eller har hemvist här, att det föreligger dubbel straffbarhet och att den tid för frihetsberövande som återstår när framställningen kom in uppgick eller sär- skilda skäl talar för att verkställigheten ändå förs över till (25 a § första stycket IVL). Enligt förarbetena ska vid bedömningen av om särskilda skäl ska anses föreligga de humanitära aspekterna komma i förgrunden.12 I de fall tilläggsprotokollet eller kan tillämpas kan verkställighet ske även om den dömde inte samtycker till ett överförande. Detta är fallet om den dömde genom att fly till försöker helt eller delvis undandra sig verkställighet av påföljden, om denna har dömts ut genom en dom som vunnit laga kraft i den andra staten (flyktfallet), eller om domen angående på- följden, eller ett administrativt beslut till följd av denna dom, inne- håller ett förordnande att den dömde ska utvisas från den stat där domen meddelats eller annars inte får vistas i den staten efter det att han försatts på fri fot (utvisningsfallet) (25 a § andra stycket och 25 b § IVL). De frågor som alltid behandlas i ärenden om överförande till handlar om den dömdes anknytning till samt huru- vida den dömdes sociala återanpassning kan antas ske bäst här. Frågor om t.ex. dubbel straffbarhet eller om annan grund som finns i brottmålsdomskonventionen förekommer mycket sällan. Överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljd från Vid prövning av om överförande av verkställighet av en svensk frihetsberövande påföljd bör ske till en annan stat, ska motsvarande förutsättningar vara uppfyllda som vid överförande till (34 a § första stycket IVL). Detta innebär att dömde ska vara med- borgare i den andra staten eller ha sin hemvist där. Vidare ska han eller hon samtyckt till att verkställigheten äger rum i den andra staten. Sådant samtycke är dock inte en förutsättning om tilläggs- protokollet eller kan tillämpas. Den gärning som påföljden avser måste kunna antas motsvara ett brott även 1983/84:197 s. 53. enligt den andra statens lagstiftning. Om mindre än återstår av tiden för kriminalvård i anstalt måste särskilda skäl föreligga för att ta upp frågan om verkställighetens överförande. I praxis är det framför allt frågor kring den dömdes anknytning till den andra staten och huruvida den sociala återanpassningen kan antas ske bäst där som har avgörande betydelse. Det görs även en bedömning av om det i övrigt är lämpligt att överföra straffverk- ställigheten. Här kan en eventuell anpassning av påföljden samt utformningen av verkställigheten i den andra staten få betydelse. I praxis har överförande av verkställigheten inte ansetts lämpligt när straffet efter en omvandling, av längd eller art, väsentligen avviker från det straff som dömts ut i . I vissa fall, och då framför allt med länder där det inte finns någon överenskommelse, har det inte ansetts lämpligt med ett överförande mot bakgrund av förhåll- andena i det aktuella landet. Det kan exempelvis handla om utbredd korruption eller svåra fängelseförhållanden. När det gäller överförande av verkställighet enligt andra överens- kommelser framgår av 21 § och 21 a–i §§ IVF hur den aktuella överenskommelsen ska tillämpas. Detta avser framför allt hur för- farandet ska gå till. I ett enskilt fall får det kontrolleras om det finns andra förutsättningar som ska vara uppfyllda i den konkreta överenskommelsen eller, vid överförande till , andra avslags- grunder som kan tillämpas. Exempelvis skiljer sig avtalet med om överförande av frihetsberövande påföljd från överförandekonventionen. Enligt avtalet är det endast svenska och thailändska medborgare som kan över- föras, däremot inte utländska medborgare med hemvist i . Dessutom kan ett överförande till inte ske förrän den dömde har verkställt en viss minimitid av fängelsepåföljden enligt den thailändska lagstiftningen, eller en tredjedel av den totala strafftiden. 4.3.1Anknytningskrav i olika regleringar För att det ska bli aktuellt att överföra straffverkställighet till ett annat land måste den dömda personen ha viss anknytning till den andra staten eller vid överförande till , anknytning hit. Vid framställning om överförande till har lagstiftaren haft att utifrån exempelvis brottmålsdomskonventionen och överförande- konventionen närmare bestämma vilken anknytning som ska krävas för bifall. Även vid överförande från kan vissa krav på anknytningen ställas upp i svensk rätt. I dessa fall är det dock av- görande vilka krav på anknytning som den andra staten ställt upp. I en del stater är exempelvis medborgarskap i den staten en förutsätt- ning för att det överhuvudtaget ska kunna bli fråga om ett över- förande. Krav på anknytning hos den dömda personen till den verkställ- ande staten gäller framför allt frihetsberövande påföljder. Anknyt- ningskraven enligt brottmålsdomskonventionen gäller emellertid även verkställighet av böter och förverkande. Nordiska verkställighetslagen (NVL) omfattar avseende frihetsstraff överförande av dömda personer som är medborgare eller har hem- vist i den verkställande staten, eller om personen redan befinner sig i den verkställande staten, om det med hänsyn till omständig- heterna är lämpligast (5 och 8 §§ NVL). Tillämpningsområdet har i den nordiska regleringen ansetts böra gälla, i viss utsträckning, även utlänningar som uppehåller sig i utan att äga hemvist här. Enbart det faktum att vederbörande befinner sig i utgör dock inte tillräcklig anledning att bifalla en framställning om över- flyttning av verkställighet. Tillfällig vistelse bör endast undantags- vis kunna åberopas som skäl till verkställighet här av en utländsk dom. Som exempel anges i förarbetena att en brottsling utan sär- skild anknytning till något nordiskt land döms i ett land men grips och ska avtjäna straff för annat brott här.13 1962:203 s. 29 f. Vid åberopande av brottmålsdomskonventionen vid överförande till krävs att den dömda ska ha hemvist i . Även om den dömde saknar hemvist här får verkställighet ske om det kan antas förbättra möjligheterna till den dömdes återanpassning eller om verkställighet kan ske i samband med verkställighet av annan sådan påföljd som ska verkställas i , eller är den dömdes ursprungliga hemland (5 § andra stycket 3 IVL). Med det sist- nämnda begreppet avses såväl den med svenskt medborgarskap som den utan som har tillbringat större delen av sitt liv här.14 Vid överförande från med åberopande av brottmåls- domskonventionen torde det i allmänhet inte bli aktuellt att över- föra verkställigheten till ett annat land än den dömdes hemland, dvs. stat där han eller hon är medborgare eller där han eller hon har stadigvarande hemvist. För verkställighet i under åberopande av överförande- konventionen krävs att den dömde är svensk medborgare eller har hemvist i (25 a § första stycket 1 IVL). Enligt konven- tionen gäller som huvudregel att den dömde ska vara medborgare i den verkställande staten. Det finns dock möjlighet att enligt arti- kel 3.4 lämna en förklaring om hur staten för sin del vid tillämp- ning av konventionen tolkar begreppet national. Detta går ut på att staterna ska ange om konventionens bestämmelser ska göras tillämpliga endast på dem som är medborgare i verkställighets- landet eller också på andra som har hemvist i detta land.