sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — Ställt i relation till andra brottstyper ter sig spannet för straffskalorna för förmögenhetsbrott i och för sig som rimligt. Det framstår däremot inte som rimligt att ha tio olika straffskalor för ett fåtal brott som inte skiljer sig så mycket från varandra att en sådan inbördes skillnad är motiverad. Det kan också finnas skäl att överväga straffskärpningar för vissa typer av brott. Eftersom förslag endast genomfördes i mycket begränsade delar har någon allmän översyn av straffskalorna inom detta för straffrätten centrala område inte ägt rum . Däremot har straffskalorna för en- skilda brott förändrats, bl.a. på det sättet att brotten har gradinde- lats eller att straffskalorna har förändrats uppåt eller neråt. Straffvärdet för enskilda brott kan förändras . Vad som uppfattats som mindre allvarliga brott kan senare omvärderas. Likaså kan brott som tidigare bedömdes som allvarliga med tiden minska i betydelse. Eftersom straffskalan för ett brott har avgörande betydelse inte bara för straffmätningen utan också för hur utredningen av brottet prioriteras, vilka utred- ningsåtgärder som får vidtas under utredningen och för processen, är det viktigt att straffskalan återspeglar samtidens syn på hur klan- dervärt brottet är. Mot den nu angivna bakgrunden finns det skäl att se över straffskalorna för förmögenhetsbrotten utifrån den huvudsakliga frågeställningen om straffskalorna för de enskilda brotten är utformade så att de speglar brottens svårhet så som den uppfattas . Utgångspunkten bör vara att alla skillnader i straff- skalor bör vara sakligt motiverade utifrån principerna om propor- tionalitet och ekvivalens. Utredningen tar dock inte upp till bedömning straffskalorna för de brott som har ändrats (mutbrotten) eller som är föremål för lagstiftning (penninghäleribrotten). Eftersom Utred- ningen om översyn av straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott har fått i särskild uppgift att se över straffskalorna för bl.a. rån, grovt rån och grov utpressning (dir. 2013:30) berörs inte heller straffskalorna för de brotten i det följande. Utredningen behandlar inte heller frågan om en generell minskning av överlappningen i straffskalorna, eftersom det skulle kräva en generell översyn av samtliga straffskalor – inte enbart straffskalorna för förmögenhets- brotten – vilket ligger utanför utredningens uppdrag. Utredningens förslag: Straffskalan för grov skadegörelse ändras så att den motsvarar vad som gäller för övriga centrala förmö- genhetsbrott. Straffet för grov skadegörelse ska vara lägst sex månaders fängelse och högst fängelse. Böter utmönstras ur straffskalan för skadegörelse av normalgraden och maximi- straffet höjs till fängelse i högst . Straffskalan för ringa skadegörelse ändras till böter eller fängelse . Skälen för utredningens förslag Straffskalan för skadegörelsebrotten skiljer sig generellt från vad som gäller för de övriga centrala förmögenhetsbrotten på det sättet att skalorna både har lägre minimistraff och maximistraff. Straffskalan för åverkan, dvs. ringa former av skadegörelse, om- fattar bara böter, medan övriga centrala förmögenhetsbrott har ett maximistraff på fängelse för de ringa brotten. Straff- skalan för åverkan överlappas dessutom helt av straffskalan för skadegörelse. Den straffskalan utgår nämligen också från böter, till skillnad från vad som gäller för normalgraden av övriga förmögen- hetsbrott. Maximistraffet för skadegörelse är fängelse medan maxi- mistraffet för de övriga centrala förmögenhetsbrotten är fängelse . Straffskalan för skadegörelse överlappas dessutom till stor del av straffskalan för grov skadegörelse, eftersom den senare utgår från allmänna fängelseminimum. Övriga centrala förmögenhets- brott har ett minimistraff på fängelse . Maximistraffet för grov skadegörelse är fängelse , att jämföra med fängelse som är maximistraffet för de övriga centrala förmögen- hetsbrotten. Maximistraffet för skadegörelse höjdes från sex månaders till fängelse genom en lagändring . Som skäl för straffskärp- ningen anfördes bl.a. skadegörelsebrottens negativa påverkan på samhället i olika avseenden. Höjningen av straffmaximum med- förde också att fler straffprocessuella tvångsmedel kunde användas vid utredning och lagföring av brotten. I förarbetena till lagänd- ringen anfördes att en straffskala som den dåvarande, där maximi- straffet var sex månaders fängelse, innebar att strängare påföljd än böter endast i undantagsfall dömdes ut (prop. 2002/03:138 s. 21 f.). Genom höjningen av maximistraffet till fängelse skapades enligt förarbetena utrymme för en strängare bedömning av särskilt allvarliga fall av skadegörelse som inte kunde anses utgöra grova brott. Omständigheter som enligt förarbetena då borde vägas in var om skadegörelsen skett systematiskt, om brottsligheten varit orga- niserad och föregåtts av planering eller om den genomförts på ett hänsynslöst sätt. Att brottsligheten orsakat stor ekonomisk skada ansågs också kunna påverka bedömningen. Straffskalan för grovt brott ändrades dock inte. Maximistraffet fängelse har därmed i princip varit detsamma , då det höjdes från två till straffarbete (prop. 1948:80 s. 310 och 382). Det ändrades sedan till fängelse i samband med tillkomst (prop. 1962:10, del A, s. 29, 1LU42 och 43). Av förarbetena till den senaste straffskärpningen för skade- görelse av normalgraden framgår att regeringen ansåg att det i och för sig kunde övervägas att också se över straffskalan för grova brott, men att en höjning för sådana brott inte var en förutsättning för att kunna föreslå höjt straffmaximum för normalbrott. Att straff- skalorna för brott av normalgraden och grovt brott överlappade varandra ansågs inte medföra några tillämpningsproblem, särskilt som straffskalorna för övriga centrala förmögenhetsbrott också i betydande omfattning överlappade varandra. Eftersom det inte hade framkommit något behov av straffskärpning för grov skade- görelse ansåg regeringen att det inte fanns skäl att då se över straff- skalan för brottet (prop. 2002/03:138 s. 25 f.). Bör skadegörelse ha ett högre abstrakt straffvärde? Om man jämför det typiska skadegörelsebrottet med det typiska tillgreppsbrottet kan en viss skillnad i straffvärde framstå som motiverad. Gärningsmannens motiv vid ett tillgreppsbrott är att tillägna sig stöldobjektet, medan den som gör sig skyldig till skade- görelse ofta inte har någon närmare tanke med sitt handlande utan låter sin spontana förstörelselusta styra. De ekonomiska konse- kvenserna av skadegörelse är i många fall också svårare att förutse än skadan av ett tillgrepp, vilket också får betydelse för graden av skuld hos gärningsmannen. Enligt utredningens mening bör dessa omständigheter emellertid främst ha betydelse för det konkreta straffvärdet. När det gäller att fastställa vilket abstrakt straffvärde skadegö- relse bör ha är det rimligt att utgå från hur skyddsvärt det intresse är som straffbestämmelsen avser att skydda och i vilken utsträck- ning som den brottsliga gärningen kränker detta skyddsintresse. I detta avseende finns ingen skillnad mellan skadegörelse och till- grepp av egendomen ifråga. Den enskilde kan drabbas av samma egendomsförlust vid skadegörelse som vid stöld. I båda fallen rör det sig om en direkt konsekvens av gärningsmannens handlande. Gärningsmannen visar också samma brist på respekt för andras egendom. Skadegörelse kan, på samma sätt som stöld, innefatta integritetskränkande inslag. Det torde inte vara ovanligt att skade- görelse utförs i syfte att åstadkomma en allvarligare kränkning än vad som motsvaras av värdeförstöringen. Som exempel kan nämnas skada på egendom som gärningsmannen vet är av särskild betydelse för brottsoffret. Det kan anmärkas att skadegörelse ingår bland de brott som kan läggas till grund för straffansvar för olaga förföljelse. Detta talar för att det abstrakta straffvärdet av skadegörelse bör anses vara högre än vad de nuvarande straffskalorna ger uttryck för. Straffskalan för skadegörelse bör också utformas så att det i större utsträckning än blir möjligt att beakta sådan uppsåtlig skadegörelse som utgör ett moment vid tillgrepp som ett särskilt brott. Som exempel på sådan skadegörelse kan nämnas att använda ett stulet fordon för att forcera en grind eller en husvägg i samband med ett rån eller annat kvalificerat tillgreppsbrott. Att uppsåtligen tända eld på bilar eller fastigheter, som ett led i protester mot det allmänna, är också en form av skadegörelse som kan kräva att det finns en straffskala med större spännvidd, eftersom det vid många sådana bränder inte har funnits en sådan spridningsrisk att rekvi- siten för mordbrand eller annat brott i 13 kap. BrB är uppfyllda. Höjd straffskala för skadegörelse kan också få betydelse vid vissa misstänkta försäkringsbedrägerier där det kan vara svårt att styrka vilseledande, t.ex. om fordon påträffas nedkörda i gruvhål eller sjöar. Mot bakgrund av vad som sagts framstår det som rimligt att skadegörelse har samma abstrakta straffvärde som stöld. Straff- skalan bör alltså vara densamma om gärningsmannen uppsåtligen förstör eller tillgriper viss egendom. bör beaktas att omständigheterna vid skadegörelse i det enskilda fallet kan variera, ofta i större utsträckning än vid stöld, vilket bör komma till uttryck vid bedömningen av straffvärdet. En höjning av straffskalorna för skadegörelse ger utrymme för en mer nyanserad bedömning i det enskilda fallet. Höjningen är avsedd att medföra en straffskärpning, framför allt i de fall där det finns andra omständigheter än skadans värde som kan påverka straffvärdet i höjande riktning. Det är dock rimligt att utgå från att de straff som döms ut för skadegörelse, generellt sett, även i fortsättningen kommer att ligga lägre än de straff som döms ut för tillgreppsbrott, eftersom det vid skadegö- relse oftare föreligger omständigheter som påverkar straffvärdet i mildrande riktning. Den övre delen av straffskalan bör givetvis förbehållas mycket allvarliga brott. Vilka omständigheter vid grov skadegörelse som typiskt sett bör påverka straffvärdet i höjande eller sänkande riktning har behand- lats i avsnitt 12.2.7. Straffskalorna för skadegörelse och grov skadegörelse bör höjas Av de skäl som angetts bör straffskalan för skadegörelse vara den- samma som för övriga centrala förmögenhetsbrott. Straffskalan bör alltså utgå från allmänna fängelseminimum och ha ett maximistraff fängelse. På motsvarande sätt bör minimistraffet för grov skadegörelse höjas till fängelse lägst . Straffmaximum för grova brott bör höjas, för att ge utrymme för en mer nyanserad bedömning av de allvarligaste fallen. Genom dessa för- ändringar markeras att straffet för en enstaka skade- görelse som utgångspunkt bör ligga på fängelsenivå, men i regel inte högre än fängelse . När det gäller maximistraffet för grov skadegörelse måste beaktas att de allvarligaste formerna av skadegörelse ofta bestraffas som något annat, vanligen som allmänfarliga brott. Som exempel kan nämnas mordbrand (13 kap. 1–2 §§ BrB), allmänfarlig ödeläg- gelse (13 kap. 3 § BrB) och sabotage (13 kap. 4–5 §§ BrB). För dessa brott, och särskilt de grova formerna av brotten, föreskrivs mycket höga straff. Straffskalan för mordbrand, som inte anses vara mindre allvarlig, är fängelse i lägst två och högst . Allmänfarlig öde- läggelse bestraffas med fängelse i lägst två och högst . Straff- skalan för sabotage är fängelse i högst . Grov mordbrand, grov allmänfarlig ödeläggelse och grovt sabotage har ännu högre straff och kan ge upp till livstids fängelse. Det kan visserligen hävdas att eftersom de allvarligaste fallen av grov skadegörelse ofta bestraffas som allmänfarliga brott behöver straffskalan för brottet inte vara lika vid som exempelvis straffska- lan för grov stöld. Mot detta kan anföras att det i det enskilda fallet kan vara fråga om mycket graverande omständigheter, utan att de särskilda rekvisit som krävs för de allmänfarliga brotten anses före- ligga. I dessa fall döms ofta i stället för grov skadegörelse och straffskalan bör därför ha tillräckligt utrymme även för mycket all- varliga brott. Utredningen anser det således vara rimligt att ha samma maximistraff för grov skadegörelse som för de övriga cen- trala förmögenhetsbrotten. Straffskalan för ringa skadegörelse bör också höjas Som tidigare nämnts överlappas straffskalan för skadegörelse helt av straffskalorna för åverkan respektive grov skadegörelse. I avsnitt 11.6.2 föreslås att bestämmelsen om tillgrepp i skog och mark av vissa naturprodukter ska brytas ut ur den nuvarande paragrafen om åverkan och bilda en egen paragraf med samma benämning, straff- skala och åtalsregler som . Regleringen av de lindrigare for- merna av skadegörelse behålls men brottet får en ny benämning, ringa skadegörelse. Straffskalan för ringa skadegörelse bör, mot bakgrund av det ovan sagda, då utformas på samma sätt som straff- skalan för exempelvis de ringa formerna av stöld och bedrägeri. Det innebär att straffet bör vara böter eller fängelse högst . 13.5Straffskalorna för egenmäktigt förfarande och olovligt förfogande Utredningens förslag: Maximistraffet för egenmäktigt förfa- rande av normalgraden höjs till fängelse i högst . Straff- skalan för grovt egenmäktigt förfarande höjs till fängelse i lägst och högst . Straffskalan för olovligt förfo- gande som är grovt ska vara fängelse i lägst och högst . Straffmaximum för normalgraden av olovligt för- fogande sänks till fängelse. Skälen för utredningens förslag Straffskalorna för egenmäktigt förfarande och olovlig förfogande Egenmäktigt förfarande av normalgraden bestraffas med böter eller fängelse . Till skillnad från övriga grova förmö- genhetsbrott (utom grov skadegörelse) har grovt egenmäktigt för- farande en straffskala som utgår från allmänna fängelseminimum. Grovt egenmäktigt förfarande är också det enda grova förmögen- hetsbrott som har ett maximistraff fängelse. Straffskalan har varit densamma sedan infördes. Brottet olovligt förfogande är inte gradindelat. Straffskalan, som är böter eller fängelse i högst , har varit densamma sedan infördes. var brottet gradindelat, men med samma minimi- och maximistraff som fortfarande gäller. Straffskalan för egenmäktigt förfarande bör höjas Utredningen föreslår i avsnitt 11.7.2 förändringar i tillämpnings- områdena för egenmäktigt förfarande och olovligt brukande. De materiella förändringar som föreslås medför bl.a. att olovligt bru- kande av fastighet kan bedömas som grovt brott med maximi- straffet fängelse . Vidare kommer straffansvaret för egen- mäktigt förfarande att omfatta gärningar som rör både fast och lös egendom. Många otillåtna åtgärder som vidtas med annans egendom är till sin karaktär sådana att de träffas av både bestämmelsen om egen- mäktigt förfarande och bestämmelsen om olovligt brukande. Normalt sett består skillnaden mellan brotten endast i att om gär- ningen begås genom att någon annans besittning till egendomen kränks är det fråga om egenmäktigt förfarande, medan gärningen bedöms som olovligt brukande om gärningsmannen missbrukar egendom som befinner sig i hans eller hennes maktsfär. Straff- skalorna, liksom gradindelningen av brotten, skiljer sig dock åt. Olovligt brukande av normalgraden har en straffskala från böter till fängelse i högst . Straffskalan för grovt olovligt brukande av lös egendom är lägst sex månaders och högst fäng- else. Någon grov form av olovligt brukande av fastighet finns inte och maximistraffet för sådana brott är alltså fängelse i högst . De nuvarande straffskalorna för egenmäktigt förfarande respektive olovligt brukande indikerar att det generellt sett anses vara mindre straffvärt att kränka någon annans besittning än att missbruka det som man själv har i sin besittning. Detta gäller dock inte förfaranden med fastighet, där egenmäktigt förfarande enligt nuvarande bestämmelser tvärtom kan bestraffas hårdare. Skillnaderna mellan de två brottens abstrakta straffvärde fram- står enligt utredningens mening inte som motiverad. Brotten bör typiskt sett anses vara lika klandervärda. Genom att den som ertappas med brott i mindre utsträck- ning än tidigare erkänner brotten har det blivit svårare att styrka t.ex. tillägnelseuppsåt. De subsidiära brotten har därmed fått en allt större betydelse. Medan straffskalorna för många andra förmögen- hetsbrott successivt har förändrats är straffet för egenmäktigt för- farande detsamma som . Som framgått har egenmäktigt förfarande en lägre straffskala än andra motsvarande subsidiära förmögenhetsbrott. I motsats till andra förmögenhetsbrott som har en vid straff- skala för att kunna inrymma både mindre allvarliga och förhållan- devis svåra brott har straffskalan för egenmäktigt förfarande ett mycket litet spann. Även egenmäktigt förfarande kan utgöra allvar- liga brott. Tillgrepp utan tillägnelseuppsåt kan avse föremål av betydande värde, och därmed innebära risk för omfattande skada, vilket redan det motiverar en högre straffskala än . Som exem- pel kan nämnas att flytta en byggkran på en byggplats så att den inte kan användas för planerat arbete. Exempel på andra besittningsrubbningar än tillgrepp som moti- verar en högre straffskala kan vara att någon mer varaktigt bosätter sig på annans mark och därigenom förhindrar ägaren att utnyttja den. Ett annat exempel kan vara att någon som ett led i en protest- aktion stoppar produktionen vid en fabrik genom att hindra anställda från att komma in i byggnaden. Sådana olovliga åtgärder som att gräva, plöja eller ta upp väg på annans mark fram- står generellt sett som lika straffvärda när de vidtas genom intrång i någons besittning som när de vidtas genom missbruk av egen makt- sfär. Det sagda talar för att straffskalan för egenmäktigt förfarande behöver justeras så att den mera liknar andra motsvarande förmö- genhetsbrott. Maximistraffet för normalgraden av egenmäktigt förfarande bör därför höjas till fängelse i högst . Frågan är om även straffskalan för grovt egenmäktigt förfarande bör justeras. En jämförelse kan göras med bl.a. olovligt brukande, där minimistraffet för grovt brott är fängelse . framgått anser utredningen att brotten generellt sett är lika straff- värda. Utgångspunkten bör därför vara att straffskalorna ska vara utformade på samma sätt. Genom att höja minimistraffet för grovt egenmäktigt förfarande till sex månaders fängelse markeras att brottsrubriceringen bör vara reserverad för allvarligare brottslighet. Minimistraffet för grovt egenmäktigt förfarande ger då också bättre ledning för straffmätningen av brott av normalgraden. Att överlappningen mellan maximistraffet för normalgraden av brotten och minimistraffet för de grova brotten därmed blir mindre än för många andra förmögenhetsbrott framstår inte som problematiskt (jfr Lagrådets yttrande i prop. 2002/03:138, bilaga 5 s. 40). Som ovan beskrivits kan grovt egenmäktigt förfarande avse gär- ningar med ett högt straffvärde. Något sakligt skäl till varför brot- tet ska ha ett markant lägre maximistraff än t.ex. grovt olovligt brukande och grovt tillgrepp av fortskaffningsmedel är svårt att finna. Maximistraffet för grovt egenmäktigt förfarande bör därför höjas till , motsvarande vad som gäller för bl.a. de nu nämnda brotten. Straffskalan för självtäkt bör däremot behållas. Detta brott förutsätter – i motsats till egenmäktigt förfarande – inte någon orättmätig kränkning av någon annans besittning. Vid självtäkt åsidosätter gärningsmannen i stället myndigheternas exklusiva rätt att verkställa en i och för sig berättigad besittningsövergång genom att själv ta sig den rätten. Enligt utredningens mening bör denna skillnad mellan brotten återspeglas i straffskalan på så sätt att straffskalan för självtäkt bör vara lindrigare. Straffskalan för olovligt förfogande Straffbestämmelsen om olovligt förfogande är subsidiär till övriga brott i 10 kap. BrB. Som framgår av avsnitt 12.2.8 har olovligt för- fogande, vid sidan av olovligt brukande, alltmer kommit att tilläm- pas i stället för bestämmelserna om stöld respektive tillgrepp av fortskaffningsmedel. Utredningen föreslår av den anledningen att en grov form av olovligt förfogande införs. Straffskalan för den grova formen bör då utformas på samma sätt som straffskalorna för olovligt brukande och egenmäktigt förfarande. Det innebär att straffskalan bör vara fängelse i lägst och högst . bör maximistraffet för normalgraden av brottet sänkas till fängelse i högst , för att få en bra balans mellan straff- Motsvarande sänkning gjordes när den grova formen av olovlig kraftavledning infördes (prop. 1992/93:141 s. 36). 13.6Straffskalorna för övriga förmögenhetsbrott 13.6.1Straffskalorna för grova brott Utredningens bedömning: Utöver förslagen om ändrade straff- skalor för grov skadegörelse och de grova formerna av egen- mäktigt förfarande och olovligt förfogande bör straffskalorna för grova förmögenhetsbrott inte ändras. Skälen för utredningens bedömning: Straffskalorna för de grova förmögenhetsbrotten utgår i normalfallet från fängelse sex mån- ader. De grova formerna av stöld, bedrägeri, häleri, penninghäleri, svindleri, förskingring, trolöshet mot huvudman och grovt tagande respektive givande av muta har ett maximistraff på fängelse medan de grova fallen av tillgrepp av fortskaffningsmedel, olovlig kraftavledning, olovlig avledning av värmeenergi, ocker, olovligt brukande och skadegörelse har ett maximistraff fäng- else. Straffskalorna för grov stöld, grovt bedrägeri, grov förskingring och grov trolöshet mot huvudman har varit desamma sedan brotts- balkens tillkomst. Maximistraffen för grovt häleri och grovt svindleri höjdes till den nuvarande nivån genom en lagändring (prop. 1992/93:141, JuU16). infördes en grov form av olovlig kraftavledning med samma straffskala som . Straffskalan för olovlig avledning av värmeenergi, som utformades med olovlig kraftavledning som mönster, är densamma som när brottet infördes . I avsnitt 13.5 har utredningen föreslagit att minimistraffet för grov skadegörelse och egenmäktigt förfarande som är grovt höjs till fängelse i lägst och att en grov form av olovligt för- fogande införs med samma minimistraff. För de flesta grova förmögenhetsbrott är minimistraffet alltså sex månaders fängelse. Det är också i praktiken de högsta straff som döms ut för enstaka brott av normalgraden av dessa brott, eftersom den överlappande delen av straffskalan i princip aldrig används. Det har inte framkommit något skäl för en generell höj- ning av minimistraffen för de grova brotten. Det framstår också som motiverat att behålla ordningen med vissa lägre maximistraff, för att markera att vissa brott anses mindre straffvärda än de centrala förmögenhetsbrotten. För de grova fallen av tillgrepp av fortskaffningsmedel, ocker, olovligt brukande och det nya brottet energistöld föreslås därför ingen ändring av straff- skalan (se avsnitt 13.5 angående maximistraffen för grov skade- görelse och de grova formerna av egenmäktigt förfarande och olovligt förfogande). Utredningens bedömning är således att straffskalorna för fler- talet av de grova förmögenhetsbrotten är väl avvägda i förhållande till andra typer av brott och att de varken bör höjas eller sänkas. Genom utredningens förslag minskas dessutom den inbördes vari- ationen mellan förmögenhetsbrotten. 13.6.2Straffskalorna för medelsvåra brott Utredningens bedömning: Utöver förslagen om ändrade straff- skalor för skadegörelse, egenmäktigt förfarande och olovligt förfogande bör straffskalorna för förmögenhetsbrott av normal- graden inte ändras. Inte heller straffskalorna för övriga medel- svåra brott bör ändras. Skälen för utredningens bedömning: För flertalet förmögenhets- brott som också finns i en grov form är straffet för normalgraden av brotten fängelse i högst . Det gäller stöld, tillgrepp av fort- skaffningsmedel, bedrägeri, utpressning, häleri, ocker, svindleri och förskingring. Maximistraffet fängelse är vanligt även för medelsvåra förmögenhetsbrott som inte är gradindelade.