sou · H1B339 · 2013-06-03 00:00:00 — De särskilda bestämmelserna om rättslig hjälp i med hemlig övervakning och hemlig avlyss- ning av elektronisk kommunikation i 4 kap. 25 § Lirb, innebär, som nämnts i avsnitt 5.6.12, bl.a. att svenska myndigheter inte behöver granska vilken betydelse de upptagningar eller uppteckningar som gjorts har för den utländska brottsutredningen. När det gäller hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation ska en sådan granskning som krävs för att iaktta förbudet mot hemlig avlyssning mellan den misstänkte och hans försvarare enligt 27 kap. 22 § dock göras. Av 5 kap. 2 § Lirb följer att åklagaren när avlyssnat mate- rial överlämnas, i den mån det inte strider mot en internationell överenskommelse, kan förena överlämnandet av materialet med vill- kor. Ett sådant villkor kan vara att materialet ska förstöras efter det att det rättsliga förfarandet är avslutat i den ansökande staten. För rättslig hjälp med hemlig avlyssning av elektronisk kommu- nikation ställs, liksom avseende hemlig övervakning av elektronisk kommunikation, enligt 2 kap. 2 § Lirb krav på dubbel straffbarhet. Kravet kommer inte i konflikt med konventionens reglering (jfr artikel 25.4 och 25.5). De svenska bestämmelserna om rättslig hjälp med hemlig avlyss- ning av elektronisk kommunikation innebär alltså att i hög utsträckning kan bistå med sådan hjälp. Svensk rätt lever därför mer än väl upp till konventionens intentioner i detta avseende. Artikel 34 medför inget behov av lagstiftning. 5.6.14Nätverk (24/7) (Artikel 35) Bedömning: Bestämmelsen om utseende av en kontaktpunkt medför inget behov av lagstiftning. bör utse Rikspolis- styrelsen till kontaktpunkt. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Enligt artikel 35 ska varje fördragsslutande stat utse en kontakt- punkt, med tillgång till utbildad personal och utrustning, som ska vara tillgänglig dygnet runt alla veckans dagar för att vid behov ge omedelbar hjälp vid utredning och lagföring av brott som är rela- terade till datorsystem och datorbehandlingsbara uppgifter eller för insamling av bevis i elektronisk form om ett brott. Hjälpen ska innefatta underlättande av eller, om det är tillåtet i statens nationella lagstiftning och praxis, direkt vidtagande av föl- jande åtgärder: tillhandahållande av teknisk rådgivning, säkrande av uppgifter i enlighet med artiklarna 29 och 30, samt insamling av bevis, tillhandahållande av rättslig information och lokalisering av misstänkta. De fördragsslutande staternas kontaktpunkter ska skyndsamt kunna kommunicera med varandra. Vidare ska, om en utsedd kontaktpunkt inte är den statens myndighet som ansvarar för inter- nationell rättslig hjälp eller utlämning, kontaktpunkten skyndsamt kunna samverka med den myndighet som är ansvarig för frågan. Hos finns en operativ kontaktpunkt för bekämpning av högteknologisk brottslighet. En enhet inom ansvarar för it-relaterad brottslig- het och har beredskap dygnet runt , vilket inne- bär att det alltid går att nå en specialist på området för it-relaterade brott. Utanför kontorstid går kontakten via Rikskommunikations- centralen. Kravet i artikel 35 på en kontaktpunkt som alltid är till- gänglig kan således uppfyllas genom utseende av som kontaktpunkt. Artikel 35 medför således inget behov av lagstift- ning. Det kan dock finnas skäl att, mot bakgrund av konventions- åtagandet, se över organisationen inom så att den enhet som i praktiken ska fungera som kontaktpunkt förfogar över de resurser som krävs för att fullgöra denna uppgift. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen 5.7Slutbestämmelser (artiklarna 36–48) Bedömning: Slutbestämmelserna föranleder inte några lagänd- ringar. Det finns inte någon anledning för att specificera för vilket eller vilka territorier som konventionen ska gälla. Artiklarna 36–48 innehåller avslutande bestämmelser om bl.a. under- tecknande och ikraftträdande, anslutning osv. Bestämmelserna har, med vissa undantag, utformats i enlighet med den modell för slut- bestämmelser som finns för konventioner och överenskommelser inom (se den förklarande rapporten p. Artikel 36 behandlar frågor om undertecknande och ikraftträdan- de. Som tidigare nämnts trädde konvention i kraft . I relation till en enskild signatärstat träder konventionen i kraft i den månad som följer efter utgången av en period efter den dag då signatären uttryckt sitt samtycke till att vara bunden av konventionen. Enligt artikel 37 kan med de fördragsslutande staternas enhälliga samtycke inbjuda andra stater, härunder också stater som inte är medlemmar av , att ansluta sig till konventionen. I artikel 38 ges en fördragsslutande stat möjlighet att ange för vilket eller vilka territorier konventionen ska gälla. För svensk del finns inte någon anledning att avge någon sådan specificering. Artikel 39 behandlar konventionens verkan bl.a. i relation till andra internationella instrument. Det anges t.ex. i artikel 39.3 att konventionen inte inverkar på en fördragsslutande stats övriga rättig- heter, begränsningar, skyldigheter eller ansvar. Artikel 40 innehåller en uppräkning av i vilken utsträckning en fördragsslutande stat kan avge förklaring att ytterligare rekvisit upp- ställs. Vi har behandlat möjligheterna att uppställa ytterligare rekvisit i anslutning till de bestämmelser i sak där det varit befogat att överväga en sådan förklaring. Vi återkommer i avsnitt 8 till i vilken utsträckning föreslås utnyttja möjligheten till förklaring. Artikel 41 rör federala stater. Artikel 42 innehåller en uttömmande uppräkning av i vilken ut- sträckning en fördragsslutande kan göra förbehåll mot vissa be- stämmelser i konventionen. Vi har behandlat möjligheterna att göra Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen förbehåll i anslutning till de bestämmelser i sak där det varit befogat att överväga ett förbehåll. Vi återkommer i avsnitt 8 till i vilken utsträckning föreslås utnyttja möjligheten till förbehåll. Artikel 43 behandlar återtagande av förbehåll. Enligt artikel 44 kan varje fördragsslutande stat föreslå ändringar av konventionen. Ändringsförslag ska senare enligt en viss procedur underställas de fördragsslutande staterna för antagande. Av artikel 45 följer att de fördragsslutande staterna ska söka lösa tvister om tolkningen eller tillämpningen av konventionen genom förhandling eller med andra fredliga medel, varvid det särskilt hän- visas till hänskjutande till för brottsfrågor (CDPC), till skiljedomstol eller till . I artikel 46 regleras frågan om samråd med anledning av genom- förande och tillämpning av konventionen, utbyte av information om viktiga rättsliga, politiska eller tekniska utvecklingsrön angående it- relaterad brottslighet och om insamling av bevis i elektronisk form. Vidare läggs CDPC:s roll som stödjande organ fast. Enligt artikel 47 kan en fördragsslutande stat när som helst säga upp konventionen genom ett meddelande ställt till generalsekreterare. Artikel 48, slutligen, anger de meddelanden (om undertecknande, deponering av olika instrument, ikraftträdande osv.) som ska lämnas från generalsekreterare till bl.a. de fördragsslutande staterna. Artiklarna 36–48 innehåller inte något som kräver lagstiftnings- åtgärder. 6Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet I detta kapitel analyseras, med utgångspunkt i tilläggsprotokollets artiklar, de behov av lagändringar som tilläggsprotokollet föranleder. Tilläggsprotokollet behandlar frågan om kriminalisering av gärningar av rasistisk eller främlingsfientlig natur som begås med hjälp av datorsystem. Protokollet aktualiserar därmed frågor om informa- tions-, yttrande- och tryckfrihet. I ingressen till tilläggsprotokollet erkänns yttrandefriheten som en av de viktigaste grundvalarna i ett demokratiskt samhälle och en grundläggande förutsättning för samhällets framåtskridande och varje människas utveckling. Behovet av att säkerställa en lämplig avvägning mellan yttrandefriheten och bekämpning av gärningar av rasistisk eller främlingsfientlig natur betonas vidare, och det framhålls att protokollet inte avser att på- verka redan etablerade principer om yttrandefrihet i nationella rättssystem. I en av tilläggsprotokollets artiklar (artikel 3.3) finns dessutom en uttrycklig hänvisning till sådana principer i nationell rätt. Tilläggsprotokollet behandlar liksom konventionen enbart upp- såtliga gärningar. Vidare används begreppet orättmätigt (without right) på samma sätt som i konventionen för att avgränsa det om- råde som ska straffbeläggas. Termer och uttryck som används i tilläggsprotokollet ska, enligt artikel 2.2, tolkas på samma sätt som i konventionen och konventionens artikel 1, som innehåller defini- Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet tioner, ska, enligt artikel 8.1, i tillämpliga delar gälla även för tilläggs- protokollet. Detta innebär att exempelvis datorsystem är att förstå på samma sätt som enligt konventionens artikel 1 a (se avsnitt 5.2). Här bör nämnas att i promemorian Brott och brottsutredning i it- miljö (Ds 2005:6) gjordes bedömningen att det inte krävdes några lagstiftningsåtgärder för att uppfylla tilläggsprotokollets straffrätts- liga bestämmelser, om gjorde vissa förbehåll mot artik- larna 3, 5 och 6. I sammanhanget bör vidare nämnas att tilläggsprotokollet i många delar överensstämmer med EU:s rambeslut /913/RIF av om bekämpande av vissa former av och uttryck för rasism och främlingsfientlighet enligt strafflagstiftningen, och att regeringen har gjort bedömningen att svensk rätt uppfyller rambeslutets krav (se regeringsbeslut i ärende Ju2008/3200/L5). 6.2.2Spridande av rasistiskt och främlingsfientligt material med hjälp av datorsystem (artikel 3) Bedömning: Svensk rätt uppfyller genom främst bestämmel- serna om hets mot folkgrupp och uppvigling tilläggsprotokollets krav på vad som ska vara straffbelagt som spridande av rasistiskt och främlingsfientligt material med hjälp av datorsystem. Enligt artikel 3.1 ska det vara straffbelagt att uppsåtligt och orätt- mätigt sprida eller på annat sätt tillgängliggöra rasistiskt och främ- lingsfientligt material till allmänheten med hjälp av ett datorsystem. Rasistiskt och främlingsfientligt material definieras i artikel 2.1 som skrivet material, bild eller annan framställning av idéer eller teorier som förespråkar, främjar eller uppmuntrar till hat, diskrimi- nering eller våld mot en enskild person eller en grupp av personer på grund av ras, hudfärg, härstamning, nationellt eller etniskt ur- sprung liksom även trosbekännelse, under förebärande av något av de förstnämnda karakteristika. Begreppet tillgängliggöra anses innefatta även sådana åtgärder som att skapa eller sammanställa länkar i syfte att göra det lättare Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet att få tillgång till rasistiskt och främlingsfientligt material (se den förklarande rapporten p. Enligt artikel 3.2 får en fördragsslutande stat förbehålla sig möj- ligheten att inte införa straffansvar när materialet i artikel 3.1 förespråkar, främjar eller uppmuntrar diskriminering utan samband med hat eller våld. En förutsättning för detta är att det, i stället för straffansvar, finns andra effektiva åtgärder att tillgå. Om en stat beroende på etablerade principer om yttrandefrihet i sitt rättssystem, inte kan föreskriva vare sig straffansvar eller andra effektiva åtgärder för vissa fall av sådan diskriminering som avses i artikel 3.1, får staten, enligt artikel 3.3, förbehålla sig rätten att inte göra det. I svensk rätt döms för hets mot folkgrupp (16 kap. 8 § brotts- balken) den som – i uttalande eller i annat meddelande som sprids – hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning. Straffet är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Är brottet grovt döms till fängelse lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om med- delandet haft ett särskilt hotfullt eller kränkande innehåll och spritts till ett stort antal personer på ett sätt som varit ägnat att väcka betydande uppmärksamhet. Försök eller förberedelse till hets mot folkgrupp är inte kriminaliserat. Enligt bestämmelsens ursprungliga lydelse bestod den brottsliga gärningen i hot, förtal eller smädelse. Dessa ord var att förstå enligt gängse språkbruk, och så är också fallet med hotar i den nu gällande texten. Uttrycket omfattar således inte endast sådana handlingar som kriminaliserats genom bestämmelserna om olaga hot och olaga tvång. På liknande sätt avses med begreppet missaktning inte endast förtal och smädelser utan även andra kränkande omdömen. Inte endast direkta, utan även indirekta, uttryck för missaktning faller inom det straffbara området.1 Alla uttalanden av nedsättande eller förnedrande natur omfattas inte. Uttalanden som inte kan anses överskrida gränserna för en saklig kritik av vissa grupper faller utanför det straffbara området. För straffbarhet krävs att det är fullt klart att uttalandet överskrider 1 I rättsfallet NJA 1982 s. 128 konstaterade t.ex. att texten Zigenare får ej beträda campingen på en skylt vid infarten till en campingplats indirekt uttryckte ett omdöme om zigenares egenskaper och uppträdande, som måste anses nedsättande för folk- gruppens anseende, varför gärningen bedömdes som hets mot folkgrupp. Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet gränsen för en saklig och vederhäftig diskussion rörande gruppen i fråga. Hänsyn till opinionsfriheten och kritikrätten får dock inte åberopas som skydd för uttalanden som uttrycker missaktning för en hel folkgrupp på grund av att den t.ex. tillhör en viss nationalitet och av denna anledning skulle vara mindre värd (se prop. 1970:87 s. 130 och 2001/02:59 s. 15). Med spridning avses i bestämmelsen överförande av budskapet till andra personer utanför den helt privata sfären. I den delen fick bestämmelsen sin nuvarande utformning , då det tidigare kravet på att uttalandet skulle göras offentligen eller spridas bland allmänheten togs bort. Detta innebär att spridning också inom en sammanslutning eller annars till en begränsad krets kan omfattas av straffansvaret (prop. 1986/87:151 s. 110). Spridning kan ske munt- ligen eller skriftligen men också på annat sätt, t.ex. genom åtbörder eller genom bilder.2 De grupper som skyddas genom bestämmelsen om hets mot folkgrupp är folkgrupp eller annan sådan grupp av personer när angreppet sker med anspelning på, dvs. tar sin utgångspunkt i, ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sexuell läggning. Med ras menas de grupper av människosläktet som brukar upptas i antropologiska rasindelningar och med folkgrupp av visst etniskt ursprung avses folkgrupp vari medlemmar har ett relativt enhetligt kulturmönster (prop. 37–38). Enligt förarbetena torde t.ex. samer kunna räknas till den sist nämnda folkgruppen liksom i betydande grad folkgrupper vars medlemmar är av samma nationalitetstillhörighet (prop. 1970:87 s. 38). En folk- grupp torde i det enskilda fallet ofta kunna inordnas under mer än en av de nämnda kategorierna. Något krav på att hotet eller uttrycket för missaktning direkt avser någon sådan grund som ras, hudfärg etc. ställs inte upp. Även uttalanden som innefattar kränkande beskyllningar om minder- värda egenskaper eller nedsättande handlingar men endast medel- bart grundas på exempelvis etniskt ursprung faller under bestäm- melsen. Bestämmelsen tar sikte på angrepp som riktas mot kollek- tivt bestämda grupper och kollektiv av sådana grupper (t.ex. befolkningsgruppen invandrare), något som i lagtexten markeras genom ordvalet folkgrupp eller annan sådan grupp av personer, (se prop. 1981/82:58 s. 44–45). 2 Exempelvis har i NJA 1996 s. 577 slagit fast att bärande av symboler som kan förknippas med nazisternas förföljelse av judar och andra folkgrupper före och under kan utgöra hets mot folkgrupp. Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet eller grupper av sådana individer, t.ex. en familj som utsätts för förföljelse i ett bostadsområde, skyddas däremot inte av bestäm- melsen. Skyddet för enskilda medlemmar av en grupp följer alltså endast indirekt av att gruppen i sin helhet skyddas.3 Rasistiska angrepp som riktas direkt mot individer på grund av t.ex. deras nationella ursprung kan i stället bestraffas genom andra bestäm- melser om bl.a. olaga hot, ofredande eller förolämpning. För straff- barhet krävs inte att någon bestämd folkgrupp eller annan sådan grupp av personer pekas ut. Även allmänna uttalanden, som t.ex. prisar en viss förment ras, exempelvis den vita rasen, på ett sådant sätt att andra förmenta raser måste anses angripna, är straffbara. Bestämmelsen om hets mot folkgrupp utgör en begränsning av den i regeringsformen grundlagsfästa yttrandefriheten, närmast med hänvisning till allmän ordning och säkerhet. Bestämmelsen tangerar också rätten att ge ut och sprida tryckta skrifter och att i dem uttrycka tankar och åsikter som regleras i tryckfrihetsförord- ningen (TF), liksom den motsvarande friheten att yttra sig i vissa andra närmare angivna medier, såsom ljudradio, television, filmer, videogram och ljudupptagningar, som regleras i yttrandefrihets- grundlagen (YGL). TF innehåller i 7 kap. 4 och 5 §§ en fullständig uppräkning av de gärningar som utgör tryckfrihetsbrott, när de begås genom tryckt skrift och är straffbara enligt vanlig lag. En av dessa gärningar är hets mot folkgrupp (7 kap. 4 § 11). I 5 kap. 1 § första stycket YGL sägs att de gärningar som anges som tryckfrihetsbrott i 7 kap. 4 och 5 §§ TF ska anses som yttrandefrihetsbrott, om de begås i ett radio- program eller en teknisk upptagning och är straffbara enligt lag. YGL kan vara tillämplig på sådan spridning som sker via internet på hemsidor knutna till massmedieföretag (se 1 kap. 9 § YGL). Det finns flera rasistiska publikationer som har utgivningsbevis och som tillhandahåller artiklar m.m. på sina hemsidor (se prop. 2001/02:59 s. 29). Dessa hemsidor omfattas då av YGL.4 Grundlagen kan även vara tillämplig vid t.ex. massutskick av e-post. När det gäller påföljder för tryck- och yttrandefrihetsbrott hän- visar TF och YGL till . 3Av detta följer att målsägandetalan inte är möjlig vid brottet hets mot folkgrupp, se NJA 1978 s. 3. 4NJA 2007 s. 805 II gällde just hets mot folkgrupp som yttrandefrihetsbrott. I rättsfallet hade publicerat två artiklar rörande dels homosexuella, dels romer på sin webbplats. hade utgivningsbevis för verksamheten. Den ansvarige utgivaren för webbplatsen åtalades för hets mot folkgrupp enligt YGL. Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet En av de grundläggande principerna i TF och YGL är principen om ensamansvar. Den innebär att endast en av de personer som har deltagit i tillkomsten av en grundlagsskyddad framställning bär det straffrättsliga ansvaret för innehållet i denna och att det i grund- lagarna anges vem denna person är. Vanliga straffrättsliga regler om ansvar för medverkande tillämpas alltså inte. TF och YGL inne- håller vidare en ansvarskedja, som anger vem ansvaret faller på om inte personen närmast före i kedjan kan åläggas ansvar. Det straff- rättsliga ansvaret är således dels exklusivt, dels successivt. Det är också formellt i den meningen att det faller på den i TF respektive YGL utpekade personen oavsett hur han eller hon har bidragit till framställningen eller vad han eller hon har känt till om innehållet i denna. Såväl TF som YGL gäller främst för sådant som produceras och sprids i . I viss utsträckning är reglerna även tillämpliga på utländska yttranden (se SOU 2001:28 s. 101–105 för en närmare redogörelse). För förtal (5 kap. 1 § ) döms den som utpekar någon som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller annars lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning. Straffet är böter. Är brottet att anse som grovt döms för grovt förtal (5 kap. 2 § ) till böter eller fängelse i högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om upp- giften genom sitt innehåll eller den omfattning i vilken den har blivit spridd eller av annat skäl var ägnad att medföra allvarlig skada. Var gärningsmannen skyldig att uttala sig eller var det annars med hänsyn till omständigheterna försvarligt att lämna uppgift i saken, och visar han att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den, ska ansvar för förtal inte utdömas. Förtal får enligt huvudregeln inte åtalas av annan än målsägande (5 kap. 5 § ). Om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt får åklagare dock åtala för förtal och grovt förtal. Förtal är straffbart också som tryck- respektive yttrandefrihetsbrott (7 kap. 4 § 14 TF och 5 kap. 1 § första stycket YGL). I svensk rätt döms vidare den för uppvigling (16 kap. 5 § brotts- balken) som bl.a. i skrift som sprids eller lämnas ut för spridning eller i annat meddelande till allmänheten uppmanar till eller söker förleda till brottslig gärning (exempelvis hets mot folkgrupp eller våld eller hot med rasistiskt motiv). Uppvigling kan sägas vara en offentlig uppmaning till brott (m.fl., En Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet kommentar kap. 13–24, s. 16:19). Försök och förberedelse till upp- vigling är inte straffbart. Straffet för uppvigling är böter eller fängelse . Om brottet är att anse som grovt, med hänsyn till att gärningsmannen har sökt förleda till allvarligt brott eller av annat skäl, är straffet fängelse i högst . I ringa fall av uppvigling ska inte dömas till ansvar. Vid bedömningen av om det är fråga om ett ringa fall ska särskilt beaktas om det har förelegat endast obetydlig fara för att uppmaningen eller försöket skulle leda till efterföljd. Uppvigling är straffbart också som tryck- respektive yttrandefrihetsbrott (7 kap. 4 § 11 TF och 5 kap. 1 § första stycket YGL). I lagen (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor finns det också regler som syftar till att förhindra spridning av rasistiska och främlingsfientliga uttalanden. Den som tillhandahåller en elek- tronisk anslagstavla är, som tidigare nämnts (se avsnitt 5.3.10), skyldig att hålla viss uppsikt över innehållet på anslagstavlan (4 §). I uppgiften ingår att ta bort eller på annat sätt förhindra spridning av vissa meddelanden med brottsligt innehåll (5 § första stycket 1). I en särskild uppräkning anges vilka typer av meddelanden som ska tas bort. Till sådana hör meddelanden vilkas innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelserna om uppvigling och hets mot folkgrupp. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot denna skyldighet döms till böter eller fängelse (7 § första stycket). Om brottet är grovt är straffet fängelse i högst . I ringa fall ska inte dömas till ansvar. Straffbestäm- melsen är subsidiär till reglerna i (7 § andra stycket).5 Tilläggsprotokollets definition av rasistiskt och främlingsfient- ligt material överensstämmer i stort med hur det straffbara området har avgränsats i bestämmelsen om hets mot folkgrupp. Begreppet härstamning i tilläggsprotokollets definition återfinns emellertid inte i den svenska bestämmelsen. Enligt den förklararande rappor- ten (p. 19) åsyftas med begreppet inte socialt ursprung, utan det avser främst att omfatta personer eller grupper av personer som härstammar från personer som kan kännas igen genom vissa sär- drag, exempelvis hudfärg. Begreppet får därför anses i den svenska bestämmelsen om hets mot folkgrupp täckas av antingen ras, hud- färg eller nationellt eller etniskt ursprung. Tilläggsprotokollet om- fattar vidare material som förespråkar, främjar eller uppmuntrar till 5 I NJA 2007 s. 805 I var fråga om underlåtenhet att ta bort meddelanden från en elektronisk anslagstavla kunde utgöra medhjälp till hets mot folkgrupp eller brott mot lagen om ansvar för elektroniska anslagstavlor. Behovet av lagändringar mot bakgrund av tilläggsprotokollet