sou · H1B379 · 2013-12-04 00:00:00 — Anmälningar om brott mot tystnadsplikten samt överträdelser av efterforsknings- och repressalieförbuden är relativt ovanliga. har JK beslutat att inleda förundersökning i cirka sex ärenden av dessa slag och antalet väckta åtal är något enstaka . I beslut , dnr 44-12-40, fann JK att det förelåg en skadeståndsgrundande kränkning. En internutredning inom hade föranletts av en anmälan från en privatperson där det gjordes gällande att en tjänsteman inom verket hade lämnat ut sekretessbelagda uppgifter för offentliggörande i ett medium som omfattas av grundlagsskydd. hade avsett brott mot sekretessreglerna. Enligt JK hade anmälan och därmed internutredningen uppenbarligen avsett uppgifter som, för det fall de härrörde från någon anställd hos , hade lämnats i en meddelarfrihetssituation. I en sådan situation gäller ett principiellt förbud för en myndighet eller annat allmänt organ att efterforska vem som har lämnat uppgifterna till media. Myndigheten var inte hindrad att vidta de åtgärder som kan vara nödvändiga för att 10Jfr t.ex. beslut , dnr 4235-11-21. 11Jfr förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten. 12År 2008–2012. bedöma om de uppgifter som anmälan avsåg omfattades av sekretess, i syfte att avgöra om anmälan avsåg en brottsmisstanke som ska överlämnas till polis eller i ett fall som det aktuella till JK för utredning. Det ansågs emellertid ligga i sakens natur att utredningen av sekretessfrågan som sådan inte kunde ske genom att den i anmälan utpekade personen hördes. Syftet att ta reda på om uppgifterna omfattas av sekretess kunde vid en direktkontakt med den som ska ha lämnat ut uppgifterna till media i praktiken inte skiljas från ett efterforskande av vem som har lämnat uppgifterna. I beslut , dnr 7617-08-30, prövade JK frågor om vad som kan anses utgöra efterforskning och om en verksamhetschef får visa sitt missnöje med hur personalen uttalar sig i media. Kritiska uttalanden om arbetsförhållandena hos Akutvårdcentralen i hade gjorts till medierna. Det rörde sig inte om några sekretessbelagda uppgifter. Verksamhetschefen ställde en fråga till en journalist om vem som var källan till informationen och satte upp ett anslag på en anslagstavla där personalen uppmanades att inte diskutera en pågående arbetsrättslig process med utomstående. JK konstaterade att chefer bör iaktta försiktighet med att ställa frågor som kan uppfattas så att meddelare efterforskas men en enstaka fråga till en journalist om vem som lämnat ett meddelande för publicering normalt inte räcker för att det ska anses vara fråga om efterforskning. Vidare får utrymmet för att framföra kritik mot att någon anställd må ha vänt sig till medierna anses vara mycket begränsat. Avseende uttalandena på anslagstavlan var de relativt försiktigt hållna. Uttalanden av det här slaget upplevs dock lätt som chefens missnöje med att personalen har kritiserat myndigheten offentligt. De ger också ett intryck av att chefen allmänt sett har en negativ inställning till att de anställda utnyttjar sin grundlagsfästa meddelarfrihet, i varje fall då myndigheten riskerar att bli föremål för kritik. Verksamhetschefens agerande var därmed mindre lämpligt mot bakgrund av den yttrandefrihetsrättsliga regleringen. I beslut , dnr 7068-06-21, uttalade JK bl.a. följande. En oavlönad praktikant, som anvisats av Arbetsförmedlingen, vid den svenska ambassaden i skulle betraktas som arbetstagare och därmed anställd hos ambassaden med bl.a. det skydd som LAS ger mot uppsägning och avsked. Det praktikanten beskylldes för i form av skadlig opinionsbildning med användning av ambassadens datorutrustning kunde inte anses ha inneburit att han åsidosatte sina åligganden mot arbetsgivaren, än mindre att ett sådant åsidosättande var grovt. Saklig grund för avsked saknades därför. Ambassadens beslut att avsluta praktiktjänstgöringen baserades på praktikantens partitillhörighet, och därmed hans åsikter, vilket därför allvarligt stred mot hans grundläggande mänskliga rättigheter. Detta oavsett om han var att betrakta som anställd eller inte. Praktikanten tillerkändes skadestånd för både ekonomisk skada och för kränkning. I beslut , dnr , riktade JK kritik mot en polismyndighet för att en polisman fråntagits arbetsuppgift efter att han uttalat sig i media om bristande resurser. JK konstaterade vidare att åtgärden var att betrakta som en repressalie men eftersom överträdelsen inte hade skett vid myndighetsutövning kunde något ansvar för tjänstefel inte komma i fråga. ombudsmän, eller i dagligt tal (), är en del av kontrollmakt. JO har till uppgift att på vägnar utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. Utgångspunkten för JO:s verksamhet är den enskildes intresse av att bli föremål för en lagenlig och även i övrigt korrekt behandling från myndigheternas sida. är en del av det konstitutionella skyddet för den enskildes grundläggande fri- och rättigheter. JO ska särskilt se till att myndigheter och domstolar följer regeringsformens bestämmelser om opartiskhet och saklighet och att den offentliga verksamheten inte gör intrång i medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. I tillsynsarbetet kontrollerar JO att myndigheterna handlägger sina ärenden och i övrigt utför sina uppgifter enligt gällande författningar. JO har rätt att i beslut uttala sig om en åtgärd av en myndighet eller befattningshavare strider mot lag eller annan författning eller annars är felaktig eller olämplig. JO handlägger drygt 300 stycken ärenden avseende yttrandefrihet, offentlighet och sekretess13. Det utgör av de ärenden som avslutas. Ärendena om yttrandefrihet utgör dock i sin tur bara en mindre del av det totala antalet ärenden inom ärendegruppen. 13 Genomsnitt , JO: Ämbetsberättelser 2008/2009 – 2012/2013. JO har i beslut , dnr 3852-2007, avseende en anställd inom som gjort en lex anmälan och även uttalat sig i radio om missförhållanden i verksamheten, uttalat att det i och för sig är naturligt att en arbetsgivare, när det framkommer att en anställd är missnöjd med arbetsförhållandena, önskar ta upp en diskussion med den anställde om detta. Försiktighet är emellertid påkallad om en myndighet vill diskutera frågor som har direkt samband med vad den anställde har uttalat i media. Ett samtal mellan företrädare för myndigheten och den anställde får inte föras på ett sådant sätt att den anställde uppfattar det som en kränkning av hans yttrande- och meddelarfrihet. Det är ostridigt att de aktuella radioutsändningarna diskuterades vid ett möte mellan arbetsgivarrepresentanter och arbetstagaren som radiosändningarna genomförts. Eftersom den anställde av förståeliga skäl uppfattade det som att han blev kritiserad för att ha medverkat i radio och för vad han då hade sagt har hans yttrande- och meddelarfrihet kränkts och agerandet föranleder därför kritik. I beslut , dnr 825-2009, uttalade JO allvarlig kritik mot en t.f. verksamhetschef inom sjukvården som hotat tre underlydande överläkare med repressalier för att de framfört vad som kunde uppfattas som kritik av hans kompetens. JO konstaterade att yttrandefriheten utgör en förutsättning för en fri debatt om lämpligheten och riktigheten av myndigheternas handlande och möjliggör därmed också en granskning av hur offentliga tjänstemän sköter sina åligganden. Den som är anställd vid en myndighet har rätt att, utan att behöva frukta att bli föremål för repressalier från myndighetens sida, offentligt framföra från arbetsgivarens uppfattning avvikande synpunkter på myndighetens organisation och verksamhet. Reglerna till skydd för yttrandefriheten fritar dock självfallet inte den anställde från skyldigheten att i arbetet lojalt rätta sig efter arbetsgivarens beslut och direktiv angående hur verksamheten ska bedrivas, oavsett vilken uppfattning han eller hon kan ha om dessa. Det står klart att berörda överläkare har kritiserats och att de har utsatts för hot om repressalier för att de framfört sin uppfattning beträffande kompetenskrav som de ansåg borde ställas vid rekryteringen av verksamhetschef. Den tillförordnade verksamhetschefen har genom sitt agerande på ett flagrant sätt kränkt överläkarnas yttrandefrihet och han förtjänar allvarlig kritik för detta. Beslutet , dnr 149-2009, avhandlar den allmänna åsikts- och yttrandefriheten. JO uttalar bl.a. att innebörden av att yttrande- och åsiktsfrihet råder är bl.a. att det allmänna som arbetsgivare inte får lägga sig i vilka åsikter de anställda har eller hur de brukar sin yttrandefrihet. En offentlig arbetsgivare kan därmed inte av sina anställda kräva att de utanför tjänsten avhåller sig från att ge uttryck för en viss typ av värderingar. Det gäller även när dessa kan synas helt avvika från det arbetsgivaren står för. Eventuella anspråk från en myndighet på att dess anställda som privatpersoner ska omfatta en viss värdegrund strider mot grundlagens krav på respekt för den enskildes yttrande- och åsiktsfrihet. Förtroendet för myndigheterna upprätthålls inte genom tillsyn över de anställdas åsikter utan genom att verksamheten utövas under lagarna och kontrolleras rättsligt. Det allmännas befattningshavare förutsätts ha förmåga att vara objektiva och får inte låta sig påverkas av ovidkommande hänsyn oavsett vilka åsikter det rör sig om. Skulle det i ett enskilt fall visa sig att en tjänsteman inte levt upp till detta krav kan arbetsgivaren självfallet vidta åtgärder. Men grunden för dessa är i så fall att den anställde inte fullgjort sina åligganden på ett korrekt sätt. Principen att en tjänstemans offentligt uttalade åsikter är en privatsak torde dock inte kunna upprätthållas fullständigt undantagslöst. Man måste räkna med att exempelvis en beslutsfattare, vars personliga åsikter tilldragit sig uppmärksamhet, i allmänhetens ögon kan framstå som mindre lämpad att handlägga vissa typer av ärenden och att detta kan ge en myndighet rätt att vidta åtgärder. Det handlar då om att förebygga förtroendeskador av ungefär samma slag som de som riskerar att uppkomma vid jävsförhållanden. 3.6Skyddet för företagshemligheter, lex Av lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter, FHL, följer att en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos arbetsgivaren som han har fått del av i sin anställning under sådana förhållanden att han insåg eller borde ha insett att han inte fick avslöja den ska ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. En arbetstagare kan alltså bli skadeståndsskyldig till följd av att ha använt den grundlagsstadgade meddelarfriheten och röjt uppgifter som han fått del av i sin anställning. Om han bereder sig tillgång till uppgifter inom företaget som han inte normalt har tillgång till i sitt arbete kan han därtill göra sig skyldig till brottet företagsspioneri. Värt att notera är att det endast är obehöriga angrepp på företagshemligheter som kan beivras med stöd av FHL. Frågan är då först vad som utgör en företagshemlighet. Processlagberedningen uttalade att begreppet yrkeshemlighet omfattar fabrikationssätt, anordning, affärsförhållande eller annat som kan anses som något för ett visst affärsföretag egendomligt och beträffande vilket innehavaren har ett skäligt anspråk på att det inte uppenbaras14. Processlagberedningen hänvisade i det sammanhanget till lagen (1931:152) med vissa bestämmelser om illojal konkurrens. Den lagen har ersatts av FHL. Definitionen av företagshemligheter enligt lag överensstämmer ofta med begreppet yrkeshemlighet enligt lag (jfr t.ex. SOU 1983:52 s. 41 f, 284 ff. och 294 ff. samt prop. 1987/88:155 s. 37). I FHL definieras företagshemligheter som sådan information om affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse som näringsidkaren håller hemlig och vars röjande är ägnat att medföra skada för honom i konkurrenshänseende. I lagens förarbeten uttalas att begreppet information i detta sammanhang har samma betydelse som i allmänt språkbruk och fungerar som en neutral samlingsbeteckning för uppgifter, kunskaper och vetande av vilket slag som helst. I begreppet ryms således alla typer av uppgifter oberoende av om dessa är enkla och okomplicerade eller unika, komplexa eller på annat sätt kvalificerade. Begreppet information har alltså en vidsträckt innebörd. Det kan röra tekniska uppgifter, men också rent kommersiella förhållanden omfattas av begreppet. Informationen ska, för att kunna utgöra en företagshemlighet, röra affärs- och driftförhållanden i en näringsidkares rörelse. En gräns måste dras mellan sådan information om affärs- och driftförhållanden som finns i näringsidkarens rörelse och vad som kan klassas som personlig skicklighet, erfarenhet och kunskap hos någon som är anställd i näringsverksamheten15. Kravet att informationen ska avse affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse innebär bl.a. att informationen ska ha anknytning till ett företag och till näringsverksamheten i företaget. Det räcker dock inte att informationen finns inom verksamheten för att den ska kunna vara en företagshemlighet. För att något ska kunna omfattas av företagshemlighetsbegreppet i FHL krävs att 14NJA II 1943 s. 472. 1987/88:155 s. 34 f. informationen på något sätt är företagsspecifik. Med företagsspecifik förstås att det är fråga om något som är särskilt för just denna rörelse och alltså inte allmängods i den aktuella branschen. Med affärs- eller driftförhållanden avses inte bara kommersiella uppgifter om enskilda affärshändelser utan även information om affärshändelser av mer allmänt slag som marknadsundersökningar, marknadsplanering, prissättningskalkyler och planer rörande reklamkampanjer (prop. 1987/88:155 s 34 f och NJA II 1990 s. 565 f.). En affärsidé som är framtagen av en näringsidkare får anses ha anknytning till dennes rörelse även om genomförandet av affärsidén förutsätter samarbete med andra eller är ett förslag om hur någon annan bör agera. Kravet att ett röjande av informationen ska vara ägnat att medföra skada för näringsidkaren i konkurrenshänseende innebär att informationen ska ha ett värde i näringsidkarens hand. I detta sammanhang räcker det att situationen är sådan att ett röjande typiskt sett är ägnat att medföra skada16. Kravet att näringsidkaren håller informationen hemlig ska inte förstås som ett krav på absolut hemlighållande. Informationen kan vara känd av flera men den får inte vara tillgänglig för alla som kan ha ett intresse av att ta del av den. Inom ett företag kan informationen rent allmänt sägas vara hemlig, om den inte får yppas till andra än de anställda som behöver den för att fullgöra sitt arbete. Emellertid är inte heller företaget som sådant en absolut gräns för hemlighållandet. När spridningen går utanför företaget får den dock inte vara allmän och okontrollerad. Informationen får alltså inte spridas utanför en krets som åtminstone i princip är identifierbar och sluten. Kravet att näringsidkaren ska hålla informationen hemlig får anses uppfyllt då han har klargjort eller det ändå står klart att informationen inte får spridas utanför en viss krets17. I lagförarbetena diskuteras frågan om i vilka situationer ett uppgiftslämnande, till bl.a. behörig myndighet eller massmedia, kan undantas från FHL:s tillämpningsområde. Enligt lagens slutliga lydelse omfattas inte att någon anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare för att offentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott, på vilket fängelse kan följa, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande i näringsidkarens rörelse. 1987/88:155 s. 36 f. 1987/88:155 s. 35 f och NJA II 1990 s. 566 f. Frågan är då vad som menas med ett allvarligt missförhållande och när man uppnått gränsen för vad som skäligen kan misstänkas utgöra brott. Av betänkande framgår bl.a. följande18. Vad som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande i näringsidkarens rörelse är t.ex. att ett företag utan att någon därigenom kan lastas för brott överträder bestämmelserna i arbetsmiljölagen eller miljöskyddslagen eller på annat sätt utsätter sina anställda eller de kringboende för allvarliga miljörisker eller att företaget i strid med marknadsföringslagen eller livsmedelslagstiftningen tillhandahåller konsumenterna hälsofarliga eller andra uppenbart otjänliga produkter. I fall av angiven art finns det ett starkt allmänt intresse av att förhållandena kan rättas till. Om företagshemligheter ska få röjas för att missförhållanden ska kunna offentliggöras måste en utgångspunkt vara att det ska finnas fog för ett avslöjande. Att någon hyser endast löst grundade misstankar bör inte ge honom rätt att röja en företagshemlighet. Det bör i vart fall krävas att han har kännedom om vissa faktiska omständigheter som tyder på ett oacceptabelt handlande från företagets sida. Att fordra att en person ska skaffa sig visshet om huruvida ett förfarande med hänsyn till samtliga föreliggande fakta är brottsligt eller annars klandervärt medför å andra sidan lätt att rätten att avslöja missförhållanden blir illusorisk. En lämplig avvägning synes utskottet vara att det efter mönster av terminologin i ska krävas skälig misstanke om brottsligt förfarande. För att någon ska få avslöja andra förhållanden bör det krävas att de omständigheter som han känner till objektivt sett kan anses utgöra ett allvarligt missförhållande. Avslöjarens subjektiva uppfattning om det moraliskt förkastliga i ett visst förfarande från företagets sida bör således inte få vara avgörande. Det ligger i sakens natur att en sådan ordning ställer vissa krav på överväganden från den enskildes sida i fråga om han riskfritt kan avslöja ett missförhållande. kan det därför vara svårt för t.ex. en anställd att avgöra huruvida företeelser inom företaget skäligen kan misstänkas utgöra brott. I sådana situationer ter det sig naturligt att han utan att röja hemligheten rådgör med och inhämtar synpunkter från andra, t.ex. sina fackliga förtroendemän. Väljer han slutligen att röja företagshemligheten får han dock själv ta konsekvenserna av sitt handlande. Att notera är dock att det endast är obehöriga angrepp som ska beivras. En anställd som exempelvis känner till att 1989/90: LU37 s. 20 f. företaget släpper ut miljöfarliga ämnen och avslöjar detta i tron att det föreligger ett miljöbrott kan inte anses ha obehörigen angripit en företagshemlighet om det senare visar sig att företaget fått erforderligt tillstånd och att han således misstagit sig beträffande utsläppets olaglighet. Det är inte heller så att misstag i frågan om ett visst förfarande över huvud taget är brottsligt leder till att avslöjandet av en företagshemlighet blir obehörigt. Även om förfarandet inte utgör brott kan det ändå vara att betrakta som ett allvarligt missförhållande och får då avslöjas. En omständighet som också måste beaktas i sammanhanget är att rätten att avslöja företagshemligheter inte är inskränkt till det tryckfrihets- och radiorättsliga området utan sträcker sig långt vidare. Det är då också befogat att ställa något högre krav på den enskilde än att han ska ha haft fog för sin bedömning Som ovan anförts bör det för att en företagshemlighet ska få röjas krävas att missförhållandet är av allvarlig art. Det bör således inte vara tillåtet för någon att röja en för näringsidkaren betydelsefull företagshemlighet för att avslöja en bagatellartad förseelse. Avseende arbetstagares skadeståndsskyldighet vid obehörigt röjande av företagshemligheter konstaterade att den föreslagna regleringen innebär ett långtgående skadeståndsansvar och uttalade bl.a. följande19. Även om det finns starka principiella skäl för att skadeståndsreglerna bör ha den utformning som föreslås framstår det enligt utskottets mening som befogat att skadeståndet bör kunna jämkas i något större utsträckning än vad som uttalandena i propositionen ger vid handen. Efter mönster av 60 § medbestämmandelagen bör därför införas en regel om att skadeståndet kan sättas ned eller helt falla bort när det bedöms som skäligt. Jämkningsmöjligheten enligt den nya regeln bör kunna utnyttjas främst i fall då en arbetstagare blir skyldig att ersätta sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på dennes företagshemlighet. I sådana fall är nämligen uppsägning eller avskedande oftast den viktigaste påföljden. Vid skälighetsbedömningen bör samtliga omständigheter i det enskilda fallet vägas in. Exempelvis bör enligt utskottets uppfattning sådana förhållanden kunna beaktas som att arbetstagaren inte insett företagshemlighetens värde i näringsverksamheten eller att den oaktsamhet som ligger honom till last inte framstår som särskilt allvarlig. 1989/90:LU37 s. 52. FHL medför sammanfattningsvis att arbetsgivaren i vissa fall kan vidta åtgärder mot en arbetstagare som röjt en företagshemlighet. Arbetstagaren kan även åläggas en skadeståndsskyldighet gentemot arbetsgivaren. Enligt den gällande definitionen av företagshemlighet faller en betydande del av informationen inom ett företag in under skyddet för företagshemligheter och det är i första hand arbetsgivaren som avgör i vilken mån information ska anses skyddsvärd. Värt att notera är dock att det endast är obehöriga angrepp som lagen skyddar mot. Det är alltså fullt möjligt att lämna ut betydande mängder företagshemligheter om syftet är att avslöja brott eller allvarligare missförhållanden. Kretsen av mottagare av informationen är också betydligt vidare än vad som skyddas av meddelarfriheten enligt TF och YGL. Det är upp till arbetstagaren att göra en avvägning av allvaret i missförhållandena och hur skyddsvärd informationen är för företaget. Detta kan givetvis vara en besvärlig avvägning. missbedömningar från arbetstagarens sida som han objektivt inte kan lastas för utgör dock inte obehöriga angrepp och om situationen objektivt kan betecknas som svårbedömd bör detta kunna föranleda en jämkning av skadeståndsskyldigheten. FHL, som funnits , har använts som grund för skadeståndstalan mot anställda och före detta anställda vid ett ytterst begränsat antal tillfällen. Sitt främsta användningsområde har lagen i stället för att stävja illojal konkurrens. Tystnadsplikt för offentligt anställda regleras i OSL. Där anges också uttryckligen gränserna för tystnadsplikten och vilka uppgifter som inte kan lämnas ut med stöd av meddelarfriheten. I många offentligt finansierade verksamheter gäller tystnadsplikt motsvarande oavsett om verksamheten drivs av det allmänna eller i privat regi. För samtliga anställda inom såväl offentlig som privat hälso- och sjukvård gäller patientsäkerhetslagen (2010:659). Det är enligt denna lag som den privat anställde åläggs tystnadsplikt. Tystnadsplikten gäller patienternas eller deras anhörigas hälsotillstånd och personliga förhållanden. Även personalkategorier som inte utgör hälso- och sjukvårdspersonal vid sjukhus och andra vårdinrättningar, t.ex. vaktmästare eller administrativ personal och styrelse- ledamöter, har tystnadsplikt20. För uppgifter om enskilda som vårdpersonal tar emot från annan enskild gäller dock bara tystnadsplikt om det kan antas vara till allvarligt men för uppgiftslämnaren om uppgiften röjs (6 kap. 13 § patientsäkerhetslagen). Denna bestämmelse saknar motsvarighet i OSL. Tystnadsplikt för verksamma inom privat socialtjänst och i omsorgerna om funktionshindrade regleras i socialtjänstlagen (2001:453), SoL, respektive enligt 29 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS. Där föreskrivs en tystnadsplikt som i princip motsvarar den som gäller inom hälso- och sjukvården, dvs. de som är eller har varit verksamma inom verksamhet som omfattas av nämnda lagar får inte obehörigen röja sådant som de i sin verksamhet får veta om enskildas personliga förhållanden. Yrkesverksamma i privat familjerådgivning får inte heller avslöja uppgifter som en enskild har lämnat i förtroende eller som de verksamma har tagit del av i samband med rådgivningen.