sou · H1B348 · 2013-06-18 00:00:00 — pekade bl.a. på att patentdomstolen låg utanför EU:s system för domstolsprövning och att det fanns brister i medlemsstaternas ansvar för dess tillämpning av unionsrätten. underströk att det saknades möjlighet att föra fördragsbrottstalan om patentdomstolen agerade i strid med och att en enskild inte kunde få skadestånd från en eller flera medlemsstater vid en sådan situation. Den slutliga avtalstexten innebär att den enhetliga europeiska patentdomstolen ska inrättas enbart mellan EU:s medlemsstater (EU och tredje land ska alltså inte vara part i avtalet), och på så sätt vara en del av EU:s system för domstolsprövning. Särskilda bestämmelser finns om förhållandet till och om avtalsstaternas skadeståndsskyldighet. Därigenom säkerställs bl.a. att EU- rätten tillämpas och att dess företräde respekteras. Den enhetliga europeiska patentdomstolen kommer att vara skyldig att begära förhandsavgörande om det är aktuellt. En domstol som har en motsvarande konstruktion, Beneluxdomstolen, har granskats av i målet C-337/95, Parfums . En av frågorna i det målet var om Beneluxdomstolen var att se som en domstol mot vilkens avgöranden det inte finns några rättsmedel enligt nationell rätt. Slutsatsen var att så var fallet och att Beneluxdomstolen därför är skyldig att inhämta förhandsavgöranden från i fråga om tolkningen av unionsrätten. tillträde till domstolsavtalet innebär ett överlämnande av rättskipningsuppgifter till en internationell inrättning, något som regleras av regeringsformen. Innan regeringen ingår en för riket bindande internationell överenskommelse som förutsätter att en lag ändras eller upphävs eller att en ny lag stiftas, eller i övrigt gäller ett ämne som ska besluta om, krävs enligt 10 kap. 3 § regeringsformen godkännande. Den vidare regleringen i regeringsformen skiljer på överlämnande av beslutanderätt inom och utom EU-samarbetet. Det har alltså betydelse för vilka bestämmelser som är tillämpliga om en inrättning är mellanstatlig eller en del av EU-samarbetet. För överlåtande av beslutanderätt inom ramen för EU-samarbetet är 10 kap. 6 § regeringsformen tillämplig, medan 10 kap. 8 § gäller för överlämnande av rättsskipnings- eller förvaltningsuppgifter i andra fall. Den enhetliga europeiska patentdomstolen ska som tidigare nämnts inrättas genom ett avtal som är öppet enbart för EU:s medlemsstater. Som avtalet är utformat ska domstolen bli en del av EU:s system för domstolsprövning. Även om domstolsavtalet har sin grund i EU-samarbetet är det i sin konstruktion ett mellanstatligt avtal. tillträde till domstolsavtalet faller alltså under tillämpningen av 10 kap. 8 § regeringsformen. I praktiken blir resultatet detsamma som om 10 kap. 6 § skulle ha tillämpats, nämligen att ska besluta i frågan på det sätt som anges i 10 kap. 6 § tredje stycket. kan då besluta om överlåtelsen, om minst tre fjärdedelar av de röstande och mer än hälften av ledamöter röstar för det. beslut kan också fattas i den ordning som gäller för stiftande av grundlag. godkännande av regeringens överenskommelse enligt 10 kap. 3 § regeringsformen ska ske i samma ordning. 4Domstolsavtalet och den nationella rätten Utredningens förslag: När den enhetliga europeiska patentdomstolen handlägger mål om europeiska patent med enhetlig verkan ska de artiklar i domstolsavtalet som anger vilka handlingar som patentet skyddar mot och begränsningarna i patentskyddet gälla som svensk lag i stället för patentlagen. En internationell överenskommelse innebär att de anslutande staterna ska fullgöra de åtaganden som följer av överenskommelsen. tillämpar enligt praxis en dualistisk princip, dvs. en ordning som utgår från att det krävs nationella föreskrifter för att bestämmelserna i ett mellanstatligt avtal ska kunna tillämpas nationellt. Det sker antingen genom att det i lag eller annan författning föreskrivs att konventionens bestämmelser ska tillämpas i (inkorporering) eller genom att innehållet i den omarbetas till en svensk författningstext (transformering). innehåller regler av olika lag. Det finns bl.a. regler om den enhetliga europeiska patentdomstolens behörighet och om sammansättningen och förfarandet i domstolen. Den enhetliga europeiska patentdomstolen grundar sin behörighet direkt på domstolsavtalet, och det förutsätts inte några nationella bestämmelser för detta. Bestämmelser om förfarandet i den enhetliga europeiska patentdomstolen behöver inte heller införlivas i svensk rätt, eftersom dessa inte ska tillämpas nationellt. Däremot måste de nationella forumreglerna anpassas för att den enhetliga europeiska patentdomstolens behörighet ska bli exklusiv i den utsträckning som följer av domstolsavtalet. I fråga om behörighetsreglerna kan det alltså sägas att domstolsavtalet ska införlivas i svensk rätt på ett och den nationella rätten negativt sätt, genom att avhänder sig viss domsmakt. De nationella forumreglerna måste då hindra prövning i svensk domstol av de mål som faller under den enhetliga europeiska patentdomstolens exklusiva behörighet. Vilka författningsändringar som krävs i denna del kommer att behandlas i 9 kap. innehåller också en del materiella bestämmelser i artiklarna 25–30. I dessa artiklar anges vilka handlingar som innebär intrång i patentet och tillämpliga begränsningar i patentskyddet. Eftersom dessa bestämmelser inte ska tillämpas nationellt är utgångspunkten att de inte behöver införlivas i svensk rätt. kan dock inte ses fristående från de rättsakter som ligger till grund för det enhetliga patentskyddet. Konstruktionen med två EU-förordningar och ett internationellt avtal påverkar nämligen bedömningen av i vilken mån domstolsavtalet bör införlivas i svensk rätt. I artikel 24.1 i domstolsavtalet anges de rättskällor som den enhetliga europeiska patentdomstolen ska grunda sina avgöranden på. Först anges inklusive patentförordningen och översättningsförordningen. Därefter nämns domstolsavtalet, EPC, andra internationella avtal och nationell rätt. I artikeln föreskrivs ingen företrädesordning mellan de uppräknade rättskällorna. Enligt artikel 5.1 i patentförordningen ska ett europeiskt patent med enhetlig verkan ge patenthavaren rätt att förbjuda tredje part att begå handlingar som det patentet skyddar mot i hela territoriet tillhörande de deltagande medlemsstater där det har enhetlig verkan, med förbehåll för tillämpliga begränsningar. I artikel 5.2 anges att rättighetens omfattning och begränsningar ska vara enhetliga i alla de deltagande medlemsstater där patentet har enhetlig verkan. I artikel 5.3 preciseras de handlingar som patentet skyddar mot som avses i punkten 1 och de begränsningar som är tillämpliga till att vara de som fastställs i den nationella rätten i den medlemsstat vars nationella lagstiftning är tillämplig för det europeiska patentet med enhetlig verkan enligt lagvalsregeln i artikel 7. Utöver den allmänna bestämmelsen i artikel 5.1 reglerar förordningen således inte direkt vilka handlingar som innebär patentintrång eller vilka begränsningar som finns i patenträtten. Därvidlag hänvisas i artikel 5.3 till den tillämpliga nationella rätten utan några föreskrifter om hur den ska vara beskaffad. Bestämmelsen om enhetlighet i artikel 5.2 framstår som överraskande i en direkt tillämplig förordning, särskilt som det inte framgår hur denna enhetlighet ska och den nationella rätten Det är vid en första anblick svårt att se att artikel 5 i förordningen skulle kräva någon lagstiftningsåtgärd i . Bilden är dock mer sammansatt än så. Enligt artikel 24.1 ska den enhetliga europeiska patentdomstolen alltså tillämpa bl.a. patentförordningen, domstolsavtalet och nationell rätt utan inbördes företrädesordning. Om den nationella rätten skulle avvika från vad som föreskrivs i artiklarna 25–30 i domstolsavtalet, skulle den enhetliga europeiska patentdomstolen ställas inför en svårlöslig rättstillämpningsuppgift. Det har också upplysts för utredningen att det under förhandlingarna om domstolsavtalet har förutsatts att de nationella rättsregler som den enhetliga europeiska patentdomstolen ska tillämpa utformas så att de överensstämmer med de materiella reglerna i domstolsavtalet. I de stater som tillämpar en monistisk princip blir domstolsavtalet en del av den nationella rätten genom att avtalet ratificeras. Som angetts inledningsvis tillämpar emellertid en annan princip, nämligen att avtalet måste införlivas genom nationella förskrifter för att gälla som svensk rätt. Det kan visserligen anses innebära ett avsteg från svensk lagstiftningstradition att föra in bestämmelser i svensk rätt som inte är avsedda att tillämpas i svenska domstolar eller myndigheter. förutsätter det enhetliga patentskyddet att de aktuella bestämmelserna, artiklarna 25–30 i domstolsavtalet, utgör nationell rätt och att det i fall med svensk anknytning enligt artikel 7 är dessa artiklar och inte bestämmelserna i patentlagen som den enhetliga europeiska patentdomstolen ska tillämpa i fråga om vilka handlingar patentet skyddar mot och vilka begränsningar i patentskyddet som finns. Utredningens bedömning är därför att bör införliva artiklarna 25–30 i domstolsavtalet i svensk rätt. I de flesta – men inte alla – avseenden överensstämmer artiklarna med vad som är gällande rätt i . Med hänsyn till detta, till att artiklarna inte ska tillämpas nationellt samt till att endast de engelska, tyska och franska språkversionerna av avtalet är giltiga sker införlivandet lämpligast genom att artiklarna inkorporeras i sin ursprungliga form. Utredningens förslag: Medlemsstaternas solidariska skadeståndsansvar enligt artikel 22 i domstolsavtalet införlivas i nationell rätt. och den nationella rätten I likhet med andra domstolar inom EU ska den enhetliga europeiska patentdomstolen tillämpa unionsrätten i dess helhet och respektera dess företräde. Enligt artikel 22.1 i domstolsavtalet är de avtalsslutande medlemsstaterna solidariskt ansvariga för skada som uppstår genom att överinstansrätten (domstolen består enligt artikel 6 i domstolsavtalet av en förstainstansrätt, en överinstansrätt och ett kansli) överträder unionsrätten. Detta ska ske i enlighet med principerna för skador som orsakas genom överträdelser av unionsrätten begångna av nationella domstolar. Artikel 22.2 reglerar var talan ska väckas. Huvudregeln är att talan ska väckas mot den avtalsslutande medlemsstat där käranden har sitt hemvist eller sitt huvudsakliga verksamhetsställe, eller, i avsaknad av hemvist eller huvudsakligt verksamhetsställe, sitt verksamhetsställe. Talan ska väckas inför den statens behöriga myndighet. Om käranden saknar såväl hemvist som huvudsakligt verksamhetsställe eller verksamhetsställe i en avtalsslutande medlemsstat kan talan väckas där överinstansrätten har sitt säte. Enligt artikel 22.3 har den medlemsstat som betalat skadestånd rätt att få ett proportionellt bidrag från de andra avtalsslutande medlemsstaterna. Artikel 22 i domstolsavtalet skiljer sig från regleringen av de fall där staten kan bli skadeståndsskyldig enligt 3 kap. skadeståndslagen (1972:207) på så sätt att något vållande från statens sida inte krävs för skadeståndsskyldighet. Den skiljer sig också från den skadeståndsskyldighet som även utan direkt lagstöd skulle kunna åläggas staten till följd av en nationell domstols överträdelser av genom att den reglerar ansvaret för överträdelser som begåtts av ett internationellt organ och som staten alltså inte direkt svarar för. Var och en av medlemsstaterna skulle i och för sig indirekt kunna anses vara skadevållare genom att de avhänt sig domsmakt till den enhetliga europeiska patentdomstolen. Det är dock tveksamt om sambandet är så starkt att det enligt nationell rätt skulle gå att ålägga staten ett sådant skadeståndsansvar utan lagstöd. Utredningens bedömning är att bestämmelserna i artikel 22 om statens solidariska skadeståndsansvar respektive när talan får väckas mot staten ska införlivas i svensk rätt. Det skulle vara möjligt att ta in transformerade bestämmelser med detta innehåll i patentlagen. I linje med det resonemang som fördes ovan beträffande de materiella bestämmelserna i domstolsavtalet stannar dock utredningen för att bestämmelserna ska införlivas genom att artikeln inkorporeras i sin ursprungliga form. Visserligen skulle artikel 22.3, som behandlar skyldigheten att ersätta en annan medlemsstat som be- och den nationella rätten talat ut skadestånd, inte behöva införlivas i den nationella rätten då det är en fråga som regleras på mellanstatlig nivå. Det finns dock inte några starka skäl att skilja ut de olika bestämmelserna i artikeln vid en inkorporering. Inkorporeringen ska därför omfatta hela artikel 22. Enligt gällande rätt handlägger justitiekanslern skadeståndsanspråk mot staten. Det sker med stöd av förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten, som omfattar anspråk på ersättning som grundas på ett påstående om överträdelse av gemenskapsrätten. JK:s handläggning är enligt förordningen inte begränsad till skada som vållats av svenska inrättningar. Det är därför inte nödvändigt att ytterligare reglera handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten till följd av överinstansrättens överträdelser av unionsrätten. 4.3Verkställighet av domstolens avgöranden Utredningens förslag: En bestämmelse tas in i patentlagen om att den enhetliga europeiska patentdomstolens avgöranden ska verkställas i på samma villkor som en svensk domstols dom eller beslut. Bestämmelser om domstols behörighet och erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område inom EU finns i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen). antogs en reviderad förordning (och rådets förordning [EU] nr 1215/2012 om domstols behörighet och erkännande och verkställighet på privaträttens område). Den reviderade förordningen träder i kraft . Den enhetliga europeiska patentdomstolen utgör en domstol i I-förordningens mening (artikel 2 c och beaktandesats 11 i den reviderade förordningen). Behörighetsbestämmelserna i förordningen är därmed tillämpliga på den enhetliga europeiska patentdomstolen. Det innebär att domstolen är behörig när en och den nationella rätten nationell domstol i en avtalsslutande medlemsstat är behörig enligt förordningens bestämmelser. När det gäller erkännande och verkställighet i förhållandet mellan de olika avtalsparterna finns bestämmelser i artikel 82 i domstolsavtalet (se närmare under nästa rubrik). I förhållande till övriga EU-medlemsstater behöver dock I-förordningen justeras. Förordningen möjliggör nämligen inte att medlemsstaterna ingår konventioner som reglerar de frågor som förordningen reglerar. (Artikel 71 tar endast sikte på konventioner som fanns vid förordningens tillkomst.) Ett arbete med att anpassa I-förord- ningen till domstolsavtalet kommer att inledas . Verkställighet i kräver nationella föreskrifter Enligt artikel 82 i domstolsavtalet ska den enhetliga europeiska patentdomstolens avgöranden vara verkställbara i varje avtalsslutande medlemsstat. Verkställighetsförfarandet ska styras av lagen i den avtalsslutande medlemsstat där verkställigheten äger rum och alla domstolens beslut ska verkställas på samma villkor som ett beslut som meddelas i den avtalsslutande medlemsstat där verkställigheten äger rum. I vilken mån utländska domar är verkställbara i framgår enligt 3 kap. 2 § utsökningsbalken av föreskrifter. I många fall utgörs dessa föreskrifter av I-förordningen, som är en del av den nationella rätten. Det förhåller sig inte på samma sätt med domstolsavtalet. För att verkställighet i enlighet med artikel 82 ska kunna ske i krävs det därför att en föreskrift om detta tas in i svensk rätt. Innebörden av verkställighetsföreskriften ska, i enlighet med innehållet i artikel 82, vara att domstolens avgöranden ska verkställas på samma villkor som om de meddelas av en svensk domstol. Det utesluter inte bara krav på verkställbarhetsförklaring (s.k. exekvaturförfarande), utan också krav på att översättning till svenska av domen ska ges in i samband med ansökan om verkställighet. 5Patentlagen och det enhetliga patentskyddet 5.1Europeiska patent i patentlagen I 11 kap. patentlagen finns bestämmelser om europeiska patent. I 80 § patentlagen definieras europeiska patent som patent som meddelas av EPO i enlighet med EPC. Slutligen anges att resterande bestämmelser i kapitlet, 81–93 §§, gäller för europeiska patent för och europeiska patentansökningar för . Enligt 82 § patentlagen har europeiska patent verkan i endast om sökanden vidtar de åtgärder som anges i paragrafen. Det innebär att sökanden ska ge in en översättning och betala en avgift för PRV:s offentliggörande av det (validering). Övriga bestämmelser i patentlagen I 11 kap. patentlagen anges förutsättningarna för att ett europeiskt patent ska få verkan i enligt gällande rätt. Följden av att ett europeiskt patent får verkan i är att den nationella patenträtten i övrigt blir tillämplig, exempelvis reglerna om åtgärder för att förhindra patentintrång, ogiltighet av patent, specifika forum- och processregler samt regler om årsavgifter. För europeiska patent som validerats i gäller alltså både EPC och den nationella rätten. Ett europeiskt patent som validerats i kan alltså exempelvis både bli föremål för patentbegränsning hos EPO och i ett nationellt förfarande med verkan endast i . Patentlagen och det enhetliga patentskyddet 5.2.1Regleringen i 11 kap. patentlagen Utredningens förslag: En ändring i 80 § patentlagen ska göras så att det framgår att det även finns europeiska patent med enhetlig verkan och att dessa inte är beroende av åtgärder för validering för att ha verkan i . Tillämpningen av patentförordningen är i sig inte beroende av utformningen av 11 kap. patentlagen. Det är patentförordningen som reglerar hur de europeiska patenten får verkan, och det finns därför inte anledning att lagreglera det. Det är ändå eftersträvansvärt att 11 kap. patentlagen har ett innehåll som inte är missvisande eller felaktigt. Den nuvarande utformningen av 11 kap. patentlagen kommer att passa mindre bra då patentförordningen börjar tillämpas. För det första är det lämpligt att det på något sätt framgår av 11 kap. patentlagen att det också finns europeiska patent med enhetlig verkan som har verkan i . Det är för det andra också nödvändigt att göra en ändring för att den nuvarande lydelsen av 82 § patentlagen inte ska vara direkt felaktig när patentförordningen börjar tillämpas. I den nu gällande 82 § anges nämligen att europeiska patent har verkan i endast om sökanden vidtagit åtgärder för validering. Det är naturligtvis möjligt att ändra 82 § så att även enhetlig verkan anges i paragrafen som ett sätt för patent att få verkan i . Med hänsyn till paragrafens uppbyggnad skulle det dock språkligt sett riskera att bli klumpigt. Det är dessutom så att merparten av bestämmelserna i kapitlet saknar relevans för europeiska patent med enhetlig verkan. Det är därför mer lämpligt att lyfta ut dem från tillämpningen av bestämmelserna. Utredningen föreslår därför att kapitlets inledning ändras så att det framgår att det finns europeiska patent med enhetlig verkan och att bestämmelserna om validering inte ska tillämpas på dessa patent. Patentlagen och det enhetliga patentskyddet 5.2.2Regleringen i patentlagen i övrigt Utredningens förslag: Bestämmelserna om patentbegränsning och upphävande av patent i 40 a § patentlagen samt om avstående av patent i 54 § patentlagen ska ändras så att europeiska patent med enhetlig verkan undantas från regleringen. Ombudskravet i 71 § patentlagen ska inte gälla för europeiska patent med enhetlig verkan. Vissa direkta skyldigheter enligt patentförordningen Patentförordningen innebär en del direkta skyldigheter för de deltagande medlemsstaterna. En sådan skyldighet är att se till att dubbelt patentskydd inte uppstår för europeiska patent med enhetlig verkan. Den frågan kommer att behandlas särskilt i 6 kap. Av patentförordningen följer också att pantsättning av europeiska patent inte får vara beroende av nationell registrering. Regleringen av pantsättning av patent behandlas i 7 kap. Utöver de nämnda frågorna finns det anledning att uppmärksamma ytterligare några bestämmelser i patentlagen där regleringen behöver anpassas för de europeiska patenten med enhetlig verkan. Av artikel 3 i patentförordningen framgår att de europeiska patenten med enhetlig verkan bara får begränsas, överlåtas, upphävas eller upphöra med avseende på alla de deltagande medlemsstaterna. Det innebär att bestämmelserna i patentlagen om patentbegränsning och upphävande (40 a §) samt om avstående (54 §) måste ändras så att europeiska patent med enhetlig verkan inte omfattas av regleringen. Skyldigheter som följer av domstolsavtalet Även domstolsavtalet påverkar ett antal bestämmelser i patentlagen, eftersom avtalet innebär att nationella domstolar inte längre ska handlägga vissa typer av mål när det gäller europeiska patent. omfattar både europeiska patent med enhetlig verkan och europeiska patent som har validerats i . De författningsändringar som är nödvändiga till följd av domstolsavtalet behandlas särskilt i 9 kap. Patentlagen och det enhetliga patentskyddet Översättningen av europeiska patent och patentansökningar finns krav på översättning av europeiska patent i samband med validering i (82 § patentlagen). Det finns också krav på översättning av europeiska patentansökningar för det fall sökanden vill komma i åtnjutande av ett provisoriskt patentskydd. Frågan om det enhetliga patentskyddets översättningsarrangemang är en särskild fråga som regleras av översättningsförordningen. Vilken betydelse förordningen ska ha för befintliga översättningskrav kommer att behandlas i 8 kap. Ombudsskyldigheten enligt 71 § patentlagen En särskild fråga är ombudsskyldighet enligt 71 § patentlagen. Det är en bestämmelse som innebär att PRV får förelägga en patenthavare som saknar hemvist i att ställa ett ombud för sig. Ombudet ska ha hemvist i och behörighet att ta emot delgivning i ärenden rörande patentet med undantag av stämning i brottmål och föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Ombudet ska antecknas i patentregistret. Det kan ifrågasättas om det över huvud taget är förenligt med att på detta sätt ställa krav på ombud. Den frågan behandlades i samband med lagändringar beträffande ombudskravet för sökande i 12 § patentlagen. Det konstaterades då att även bestämmelser med innehåll som i 71 § patentlagen i och för sig träffades av EG-fördragets regler om fri rörlighet för tjänster och etableringsfrihet. Slutsatsen var dock att behovet av att säkerställa delgivning utgjorde ett sådant tvingande skäl av allmänt intresse som gjorde det objektivt försvarbart med ett avsteg från EG-fördraget (prop. 2000/01:13 s. 29). Någon annan bedömning gjordes inte vid genomförandet av det s.k. tjänstedirektivet (se Ds 2008:75 s. 512 f.). Regeln skulle knappast aktualiseras särskilt ofta för europeiska patent med enhetlig verkan, eftersom någon handläggning hos PRV inte kommer att ske beträffande dem och de sällan kommer att bli föremål för tvister i en svensk domstol. Regeln är inte direkt sanktionerad, och den enda följden av att ombud inte ställs är att delgivning får ske genom att handlingarna sänds till sökanden under dennes senaste adress. Det innebär att skälen för regeln inte gör sig särskilt starkt gällande när det är fråga om europeiska patent med enhetlig verkan. Patentlagen och det enhetliga patentskyddet Det finns också praktiska skäl som talar mot att låta ombudskravet enligt 71 § omfatta även europeiska patent med enhetlig verkan. Eftersom dessa inte kommer att omfattas av det är det orimligt med en regel som föreskriver att ombud ska antecknas i detta. Utredningens bedömning är därför att europeiska patent med enhetlig verkan ska undantas från kravet på ombud enligt 71 § patentlagen.