sou · H1B339 · 2013-06-03 00:00:00 — Det angavs därför att från tillämpnings- området borde undantas områden för telekommunikationer som är särskilt integritetskänsliga eller som annars får anses tillhöra den privata sfären. Begränsningsregeln syftade till att från tillämpnings- området för hemlig teleövervakning och hemlig teleavlyssning undan- ta exempelvis intern telekommunikation i och intill en bostad via t.ex. snabbtelefoner, porttelefoner, PC-nät och liknande utrustning samt hörselslingor för hörselskadade och interna system för person- sökning i form av fasta installationer (prop. 1994/95:227 s. 27). Även interna telekommunikationer på mindre arbetsplatser avsågs falla utanför tillämpningsområdet men inte om teleadressen utnyttja- des för kommunikation genom ett allmänt tillgängligt telenät eller om det gällde ett större företagsnät. Tvångsåtgärder skulle få använ- das om det var fråga om fristående datorer som var försedda med modem eller datorer i t.ex. små interna nätverk som via andra nät- verk kommunicerade med varandra eller med t.ex. elektroniska anslagstavlor, informationsdatabaser eller andra informationssystem. Om telekommunikationen endast skedde internt inom ett slutet nät borde det, enligt förarbetena, krävas att nätet var av större omfatt- ning för att en tvångsåtgärd skulle få äga rum (prop. 1994/95:227 s. 31). Frågan huruvida ett telenät skulle anses vara av mindre be- tydelse eller inte skulle prövas utifrån en samlad bedömning av de olika omständigheter som rör ett telenäts betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Hur en viss utrustning fungerade och faktiskt användes var två viktiga omständigheter vid prövningen (prop. 1994/95:227 s. 31). Som angetts i avsnitt 5.4.2, finns det enligt artikel 14.3 b möjlig- het för en fördragsslutande stat att förbehålla sig rätten att inte tilläm- pa de tvångsmedel som avses i artikel 20 eller 21 på meddelanden som överförs inom ett datorsystem som drivs för en sluten användar- grupp och inte använder allmänna kommunikationsnät samt inte är anslutet till ett annat datorsystem, oavsett om detta är offentligt eller enskilt. I promemorian Brott och brottsutredning i it-miljö (Ds 2005:6) gjordes bedömningen att det nuvarande undantaget i svensk rätt för nät av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt måste göras snävare för att ska uppfylla åtagandena i konventionen (Ds 2005:6 s. 317). Det föreslogs därför att enbart sådana nät som Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen saknar betydelse från allmän kommunikationssynpunkt skulle undan- tas. Undantagsmöjligheten enligt konventionen måste dock ses i ljuset av att konventionen avser att täcka olika nationella begränsningar. Obligatoriet tar sikte på framför allt kommunikation i allmänna nät. Enligt vår uppfattning kommer den svenska begränsningsregeln, mot bakgrund av de redovisade förarbetsuttalandena, i allt väsentligt att omfatta sådana meddelanden som avses i artikel 14.3 b. Som framgått, ska det enligt artikel 20.1 b vara möjligt att ålägga en tjänsteleverantör att insamla eller ta upp, eller att samarbeta med och biträda myndigheterna med insamling eller upptagning av trafik- uppgifter i realtid. Med tjänsteleverantör avses enligt konventionens artikel 1 c en offentlig eller privat enhet som erbjuder användarna av dess tjänster möjlighet att kommunicera med hjälp av ett dator- system, och varje annan enhet som behandlar eller lagrar datorbehand- lingsbara uppgifter för en sådan kommunikationstjänst eller för användarna av en sådan tjänst. I 6 kap. 19 § LEK finns bestämmelser som knyter an till rätte- gångsbalkens regler om hemlig övervakning av elektronisk kommu- nikation och hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och som reglerar anpassningsskyldigheten för operatörerna. Bestäm- melsen innebär att vissa verksamheter ska bedrivas så att beslut om dessa tvångsmedel dels kan verkställas, dels kan verkställas under sådana former att verkställandet inte röjs. Innehållet i och uppgifter om avlyssnade eller övervakade meddelanden ska göras tillgängliga så att informationen enkelt kan tas om hand. Anpassningsskyldigheten enligt LEK omfattar verksamheter som avser tillhandahållande antingen av ett allmänt kommunikationsnät som inte enbart är avsett för utsändning till allmänheten av program i ljudradio eller annat som anges i 1 kap. 1 § tredje stycket yttrande- frihetsgrundlagen, eller av tjänster inom ett allmänt kommunikations- nät vilka består av endera en allmänt tillgänglig telefonitjänst till fast nätanslutningspunkt som medger överföring av lokala, nationella och internationella samtal, telefax och datakommunikation med en viss angiven lägsta datahastighet, som medger funktionell tillgång till internet, eller en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikations- tjänst till mobil nätanslutningspunkt. I svensk rätt omfattar alltså anpassningsskyldigheten inte samt- liga verksamheter där sådana meddelanden som omfattas av hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation befordras. Frågan om en ytterligare Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen anpassningsskyldighet med hänsyn till teknikutvecklingen har be- rörts i olika sammanhang.13 Det är inte alldeles tydligt om kretsen av de aktörer som ska kunna åläggas att samarbeta med de brottsutredande myndigheterna enligt konventionen helt motsvarar den krets som omfattas av anpassnings- skyldigheten enligt LEK. Vår mening är att den möjliga skillnaden mellan konventionens reglering och den svenska regleringen när det gäller anpassningsskyldigheten för operatörerna i varje fall inte är så omfattande att det är nödvändigt att föreslå några lagändringar i denna del för att kunna tillträda konventionen. Enligt 6 kap. 21 § LEK har leverantörerna tystnadsplikt för upp- gift om bl.a. hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Tystnadsplikten gäller även om det nät eller den tjänst som leverantören tillhanda- håller inte är allmänt respektive allmän (jfr regleringen i 6 kap. 19 § LEK om anpassningsskyldigheten). Tillämpningsområdet är vidare inte begränsat till leverantören utan också andra aktörer omfattas av tystnadsplikten, t.ex. den som på uppdrag av leverantören utför delar av tillhandahållandet av nätet eller tjänsten (se om detta Post- och [PTS] Sammanställning av lagstiftning och praxis kring utlämnande av teleuppgifter, ). Reglerna om tyst- nadsplikt i LEK har, som framgått i avsnitt 5.4.4, företräde framför den rätt att meddela och offentliggöra uppgifter som följer av tryck- frihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen Enligt vår mening är bestämmelserna tillräckliga för att uppfylla konventionskravet i artikel 20.3. Sammanfattningsvis är det alltså vår uppfattning att om avger förbehåll av innehåll att åtgärderna i artikel 20 dels endast tilläm- pas på sådana brott avseende vilka hemlig övervakning av elektro- nisk kommunikation kan användas, dels inte tillämpas på meddelan- den som endast överförs i ett elektroniskt kommunikationsnät av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt, krävs inte några lagstiftningsåtgärder för att uppfylla konventionskraven i arti- kel 20. Beredningens för rättsväsendets utveckling (BRU) förslag i delbetänkandet Till- gång till elektronisk kommunikation i brottsutredningar m.m. (SOU 2005:38, s. 281–284) och vissa anmärkningar som Utredningen om vissa hemliga tvångsmedel avslutningsvis gjorde i sitt delbetänkande Hemliga tvångsmedel mot allvarliga brott (SOU 2012:44, s. 770). Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen 5.4.9Avlyssning av innehållsuppgifter (artikel 21) Bedömning: Svensk rätt uppfyller genom bestämmelserna om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation konventionens krav på avlyssning av innehållsuppgifter, om förbehåll avges av innehåll att åtgärderna i artikel 21 inte tillämpas på meddelanden som endast överförs i ett elektroniskt kommunikationsnät av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Artikel 21 innehåller bestämmelser om avlyssning av innehållsupp- gifter. Enligt punkt 1 a ska myndigheter i en fördragsslutande stat, med avseende på vissa allvarliga brott som bestäms i statens nationella lagstiftning, ha rätt att med tekniska hjälpmedel i realtid insamla eller ta upp innehållsuppgifter i särskilt angivna meddelanden som överförs med hjälp av ett datorsystem. Enligt punkt 1 b ska även en tjänsteleverantör kunna åläggas att i realtid, inom dennes existerande tekniska förmåga, antingen själv insamla eller ta upp innehållsupp- gifter eller samarbeta med och biträda myndigheterna med insamling eller upptagning av sådana uppgifter. Insamlingen eller upptagningen gäller, på samma sätt som beträffande insamling av trafikuppgifter i realtid, enbart uppgifter i meddelanden som överförs inom statens eget territorium (se avsnitt 5.4.8 när detta villkor anses uppfyllt). Av punkt 2 framgår att en fördragsslutande stat inte behöver följa punkt 1 a, om det inte är möjligt på grund av gällande principer i statens nationella rättsordning. Staten får i så fall vidta andra åtgär- der för att säkerställa insamling eller upptagning av sådana innehålls- uppgifter som avses. Enligt punkt 3 ska en tjänsteleverantör kunna åläggas att hemlig- hålla det förhållandet att innehållsuppgifter insamlas eller tas upp och vidare all information som har samband med förfarandet. Avlyssning av innehållsuppgifter är i svensk rätt möjlig genom bestämmelserna i 27 kap. om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation innebär, som även redogjorts för i avsnitt 5.4.4, att meddelanden som i ett elektro- niskt kommunikationsnät överförs eller har överförts till eller från ett visst telefonnummer eller en annan adress avlyssnas eller tas upp Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen i hemlighet genom ett tekniskt hjälpmedel (27 kap. 18 §). Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation får användas vid förunder- sökning som avser ett brott för vilket det inte är föreskrivet lind- rigare straff än fängelse eller försök, förberedelse eller stämp- ling till ett sådant brott, om sådan gärning är belagd med straff, samt vid förundersökning som gäller ett brott med lägre straffminimum, om brottets straffvärde bedöms överstiga fängelse . Ett till- stånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation ger också rätt att hämta in sådana övervakningsuppgifter som annars är åtkom- liga med stöd av ett tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation. Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation prövas, lik- som hemlig övervakning av elektronisk kommunikation av domstol (27 kap. 21 § första stycket). När tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation har lämnats, får de tekniska hjälpmedel som behövs användas (27 kap. 25 § första stycket). Någon motsva- rande möjlighet för åklagare som när det gäller hemlig övervakning av elektronisk kommunikation att i brådskande fall enligt rättegångs- balken utan föregående domstolsprövning besluta om åtgärden finns inte när det gäller hemlig avlyssning av elektronisk kommunika- tion.14 Även för hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation gäller att tvångsmedlet får användas endast om någon är skäligen misstänkt för ett brott och åtgärden är av synnerlig vikt för utred- ningen om brottet. Tiden för tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kom- munikation får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte över- stiga en månad för beslutet (27 kap. 21 § andra stycket). Tiden kan förlängas på begäran av åklagaren. Åtgärden får, på samma sätt som när det gäller hemlig övervakning av elektronisk kommu- nikation, avse ett telefonnummer eller annan adress eller en viss elektronisk kommunikationsutrustning som som till- ståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte, eller ett telefonnummer eller annan adress eller en viss elektronisk kommunikationsutrustning som det finns synnerlig anledning att 14 En möjlighet för åklagare att interimistiskt ge tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation finns dock enligt utredningslag. Som nämnts i avsnitt 5.4.4 har Utredningen om vissa hemliga tvångsmedel i betänkandet Hemliga tvångsmedel mot all- varliga brott (SOU 2012:44) vidare föreslagit att åklagare ska ges möjlighet att i brådskande fall fatta beslut även om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen anta att den misstänkte som tillståndet avser har kon- taktat eller kommer att kontakta (27 kap. 20 §). För hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation gäller, som vid all tvångsmedelsanvändning, att åtgärden i fråga får beslutas en- dast om skälen för åtgärden uppväger det intrång och men som åt- gärden innebär för den misstänkte eller något annat motstående intresse (27 kap. 1 § tredje stycket). De bestämmelser i som redogjorts för i avsnitt 5.4.8 och som gäller leverantörers anpassningsskyldighet och tystnadsplikt gäller även vid beslut om hemlig avlyssning av elektronisk kom- munikation. Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation kan alltså använ- das för att i realtid ta upp innehållsuppgifter på det sätt som avses i artikel 21. Att tvångsmedlet i svensk rätt enbart kan användas i för- undersökning om brott med högt straffminimum eller straffvärde är förenligt med konventionsåtagandet, eftersom det står varje för- dragsslutande stat fritt att avgöra vid vilka brott avlyssning av inne- hållsuppgifter ska kunna användas. I svensk rätt kan hemlig övervakning av elektronisk kommunika- tion och hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation endast användas om dels någon skäligen är misstänkt för brott, dels åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen om brottet. Som framgått i det föregående avsnittet utgör detta inte något problem i förhållande till det konventionsåtagande som följer av artikel 20. Motsvarande bedömning görs avseende artikel 21. Att domstol enligt måste ge tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation är förenligt med åtagan- det enligt artikel 21. Något uttryckligt krav på att förfarandet ska vara skyndsamt finns inte i artikeln och på flera ställen i den för- klarande rapporten (se bl.a. p. 210, 212 och 215) erkänns den upp- fattning som finns i många stater, däribland , om att avlyss- ning av innehållsuppgifter är extra känsligt ur integritetssynpunkt och därför bör vara omgärdat av speciella regler som garanterar rättssäkerheten. På samma sätt som när det gäller hemlig övervakning av elektro- nisk kommunikation, får i svensk rätt hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation inte avse meddelanden som endast överförs eller har överförts i ett elektroniskt kommunikationsnät som med hänsyn till sin begränsade omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän kommunikationssyn- punkt (27 kap. 20 § tredje stycket ). Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Vi har i avsnitt 5.4.8 gjort den bedömningen att om möjligheten till förbehåll enligt artikel 14.3 utnyttjas, krävs ingen ändring av be- gränsningsregeln i 27 kap. 20 § tredje stycket för att motsvara konventionskraven såvitt gäller artikel 20 om insamling i realtid av trafikuppgifter. Vi har vidare gjort bedömningen att de svenska reglerna om operatörers anpassningsskyldighet är förenliga med konventionens reglering enligt artikel 20. Vi gör motsvarande bedömningar såvitt avser artikel 21. Enligt vår mening är bestämmelserna i och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) om tystnadsplikt för leverantörer tillräckliga för att uppfylla konventionskravet i artikel 21.3. Sammanfattningsvis är det alltså vår uppfattning att om avger förbehåll av innehåll att åtgärderna i artikel 21 inte tillämpas på meddelanden som endast överförs i ett elektroniskt kommunika- tionsnät av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt, krävs inte några lagstiftningsåtgärder för att uppfylla konventions- kraven i artikel 21. 5.5Domsrätt (artikel 22) Bedömning: De allmänna svenska domsrättsreglerna i 2 kap. uppfyller kraven enligt konventionen. Det finns inte någon anledning att för svensk del göra förbehåll om inskränk- ning av domsrätten. I artikel 22 finns bestämmelser om domsrätt. Enligt artikel 22.1 ska de fördragsslutande staterna säkerställa att de har domsrätt över brotten enligt artiklarna 2–11 när brottet begåtts (a) på den fördragsslutande statens territorium, (b) på ett fartyg som förde statens flagg (c) ombord på ett luftfartyg registre- rat i den ifrågavarande staten, och (d) när brottet begåtts av en medborgare i den fördragsslutande staten, om brottet är straffbart enligt strafflagstiftningen där det begicks eller om brottet inte faller under någon stats territoriella behörighet. Av artikel 22.2 följer att en fördragsslutande stat får förbehålla sig rätten att inte alls tillämpa eller att bara i vissa fall och under Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen särskilda förhållanden tillämpa de regler om domsrätt som anges i punkt 1 b–c i artikeln eller en del av dessa regler. De svenska bestämmelserna om domsrätt finns huvudsakligen i 2 kap. . Reglerna om domsrätt är vidsträckta och det finns generellt goda möjligheter att ingripa även mot brott som har begåtts utomlands. Svensk domsrätt föreligger alltid när brottet är begånget i (1 §) eller på ett svenskt fartyg eller luftfartyg (3 § 1). Ett brott anses begånget där den brottsliga handlingen utfördes men också där brottet fullbordades eller, vid försök, där brottet skulle ha fullbor- dats (4 §). Av detta följer att svensk lag fullt ut motsvarar de krav som följer av artikel 22.1 a–c. För domsrätt över brott begångna av svenska medborgare utom- lands uppställs krav på s.k. dubbel straffbarhet. Från kravet finns vissa undantag bl.a. när det gäller barnpornografibrott som består i att skildra barn i pornografisk bild och grovt barnpornografibrott. Kravet på dubbel straffbarhet innebär att domsrätten förutsätter att gärningen inte var fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller, om den begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat, att svårare straff än böter kan följa på gärningen (2 § första stycket 1 och andra stycket). För samtliga de brott som i svensk rätt mot- svarar brotten i artiklarna 2–11 kan följa svårare straff än böter. Svensk lag motsvarar därför fullt ut även de krav som följer av arti- kel 22.1 d. har således inte något behov av att göra ett sådant förbehåll som avses i punkt 2 i artikeln. Enligt artikel 22.3 ska en fördragsslutande stat ha domsrätt när en påstådd gärningsman befinner sig på statens territorium och staten endast på grund av den misstänktes nationalitet inte utlämnar honom eller henne till en annan fördragsslutande stat. Regleringen ger i denna del uttryck för principen aut dedere aut judicare – antingen utlämna eller lagföra. Den situation det främst är fråga om är så- ledes den om skulle vägra utlämna någon på grund av att han eller hon är svensk medborgare. Svensk domsrätt föreligger då i första hand enligt den tidigare nämnda bestämmelsen i 2 kap. 2 § första stycket 1 , alternativt enligt bestämmelsen i 2 kap. 2 § första stycket 2 , vilken utvidgar den svenska juris- diktionen till utlänningar som efter att ha begått brott utomlands blivit svenska medborgare eller tagit hemvist här. Det är nämligen förhållandena för gärningen som är avgörande för frågan om medborgarskapet enligt jurisdiktionsreglerna (se m.fl., En kommentar Kap. 1–12, s. 2:20). Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen om medborgarskap förhindrar utlämning är emellertid den kritiska tidpunkten den då utlämning ska ske (prop. 1913:50 s. 28 och 1957:156 s. 40). Tidpunkten för brottets förövande är alltså i detta avseende ovidkommande för utlämningsfrågan. Den situationen skulle också kunna tänkas då vägrar ut- lämna någon på grund av att han eller hon är medborgare i en annan nordisk stat.15 Domsrätt föreligger då, om brottet inte begåtts i , enligt antingen 2 kap. 2 § första stycket 1 (utlänning med hemvist i ) eller 2 (utlänning utan hemvist i som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här). Svensk lag uppfyller alltså även de krav som följer av artikel 22.3. I artikel 22.4 anges att konventionen inte utesluter straffrättslig domsrätt som utövas i enlighet med nationell lagstiftning. Artikel 22.5 stadgar om samråd i fall av positiva kompetens- konflikter. Varken artikel 22.4 eller 22.5 kräver någon lagstiftning. Sammanfattningsvis är det alltså vår bedömning att de allmänna svenska domsrättsreglerna i 2 kap. uppfyller de krav som följer av konventionen. 5.6Bestämmelser om internationellt samarbete Bestämmelserna om internationellt samarbete utgör en stor del av konventionen. De är uppdelade i två avsnitt, ett allmänt avsnitt där de grundläggande principerna läggs fast och ett med särskilda be- stämmelser om vissa tvångsåtgärder m.m. Det allmänna avsnittet är uppdelat i olika avdelningar som be- handlar allmänna principer för hela det rättsliga samarbetet enligt konventionen (artikel 23), principer som gäller för utlämning (arti- kel 24) respektive rättslig hjälp (artiklarna 25 och 26) samt bestäm- 15 Det föreligger inte något hinder enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott (utläm- ningslagen) att utlämna annan nordisk medborgare, men har avgett en förklaring till den europeiska utlämningskonventionen av av innebörd att för svensk del förstås med medborgare i den konventionens mening – förutom svenska medborgare – bl.a. medborgare i , , och . Regeringen kan alltså med stöd av den diskretionära rätt att antingen bevilja eller vägra utlämning som följer av utlämningslagen, även i förhållande till en annan stat som anslutit sig till utlämningskonventionen, vägra ut- lämning på grund av att den som eftersöks för utlämning är medborgare i en annan nordisk stat. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen melser beträffande förfarandet vid framställningar om rättslig hjälp (artiklarna 27 och 28). Det andra avsnittet är indelat i avdelningar som behandlar rättslig hjälp med provisoriska åtgärder (artiklarna 29 och 30), rättslig hjälp med utredningsbefogenheter (artiklarna 31–34) och nätverk av kontaktpunkter (artikel 35). 5.6.2Allmänna principer för internationellt samarbete (artikel 23) Bedömning: Bestämmelserna i artikel 23 får anses ge uttryck för mera allmänna principer för samarbetet. Artikeln medför mot den bakgrunden inte något behov av lagstiftningsåtgärder för att ska kunna tillträda konventionen. I artikel 23 anges vilka allmänna principer som ska gälla för det internationella samarbetet om utredning eller lagföring av brott som är relaterade till datorsystem och datorbehandlingsbara uppgifter eller insamling av bevis i elektronisk form om brott. Enligt artikeln ska de fördragsslutande staterna i största möjliga utsträckning samarbeta med varandra i enlighet med konventionens bestämmelser om internationellt samarbete samt genom tillämp- ning av relevanta internationella instrument om internationellt samarbete i straffrättsliga frågor, gällande överenskommelser som ingåtts på grundval av ensartad eller reciprok lagstiftning, och Bestämmelserna i artikel 23 ger uttryck för mera allmänna principer för samarbetet. Avsikten är att vad som mer allmänt gäller inter- nationellt straffrättsligt samarbete ska gälla även it-relaterad brotts- lighet. Artikeln medför inte något behov av lagstiftningsåtgärder för att ska kunna tillträda konventionen. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen 5.6.3Principer för utlämning (artikel 24) Bedömning: Konventionens bestämmelser om utlämning medför inget krav på lagstiftning. I artikel 24 regleras frågor om utlämning.