sou · H1B371 · 2013-10-04 00:00:00 — främja jaktvårdsföreningarnas verksamhet och utbildning av jaktvårdsföreningarnas funktionärer ge expert-, utbildnings- och rådgivningstjänster om jakt, vilthushållning och vilt förvalta och utveckla viltcentralens och jaktvårdsföreningarnas gemensamma datasystem och databanker samt utveckla informationstjänster delta i internationellt samarbete. Precis som i är jägarkåren i engagerad i förvaltningen och utför samhällsuppgifter. Jägare som löst jaktkort kan engagera sig i Jaktvårdsområden som är fristående jägarorganisationer, men vilkas arbete leds av Viltcentralen. Storleken på dessa föreningars områden motsvarar en till två kommuner. Jaktvårdsföreningarna har liksom Viltcentralen vissa offentliga förvaltningsuppgifter. Dessa är att: anordna skjutprov och prov för jägarexamen delta i terrängundersökningar vid viltskadeundersökning bistå de myndigheter som ansvarar för jakttillsyn. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Jaktvårdsföreningarnas övriga uppgifter är att: främja hållbar, säker och etiskt godtagbar jakt främja viltvården, skötseln av viltets livsmiljöer och förebyggandet av skador som orsakas av viltet producera expert-, utbildnings- och rådgivningstjänster med anknytning till jakten, vilthushållning och viltet samt att ge information och sköta kommunikationen. Utredningens analys och sammanfattning På motsvarande departementsnivå kan vi konstatera att Jord- och skogsbruksministeriet är ensamt ansvarigt ministerium för arter som definierats som vilt i jaktlagen och därmed är jaktbara. För övriga arter ansvarar miljöministeriet. Därutöver har Jord- och skogsbruksministeriet hjälp att styra myndigheten genom en styrelse och ett Riksviltvårdsråd. Vid en jämförelse med finner vi ingen direkt svensk motsvarighet till som är lagstadgat och ska beakta alla viltarter i sitt arbete. Inom finns det nationella rådet för rovdjursfrågor och verket har dessutom för avsikt att starta nationella råd för stora fåglar och klövvilt. Dessa råd har som namnet beskriver fokus på visst vilt och inte som , ett totalansvar för allt vilt. Därutöver initieras de svenska råden av och har därmed inte ett juridiskt definierat ansvar eller mandat vilket det finländska har. Däremot kan de regionala viltvårdsråden till viss del jämföras med viltförvaltningsdelegationerna i , främst vad gäller uppgifter och representation av olika intressen som berörs av jakt och vilt. En viktig skillnad är att representationen i de regionala viltvårdsråden till betydligt större del utgörs av jägare, medan de svenska viltförvaltningsdelegationerna har en betydligt bredare sammansättning med såväl politiker som ett större antal representanter för olika intresseorganisationer. Dock ingår i de finländska viltvårdsrådens ansvar att höra alla regionala organisationer med intresse för viltpolitik. De regionala viltvårdsråden har två årliga möten där olika intressegrupper ges möjlighet att ge sina syn- Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv punkter på viltpolitik inom regionen. Där behandlas till exempel förvaltningsplaner förberedda av viltcentralen. I jämförelse med kan vi konstatera att viltcentral i princip motsvaras av en myndighet där och uppgifter rörande jakt och viltförvaltningsfrågor samt delar jägareförbundets allmänna uppdrag lagts samman. Trots att den fungerar som central expertmyndighet har man uppnått god nationell täckning genom att använda de gamla jaktvårdsdistriktens kontor i sin regionuppdelning. Dessa kontor har en jämförbar täckning med länsstyrelserna och distrikt. Vidare kan vi konstatera att viltcentral har ett uttalat uppdrag att fortlöpande utveckla och utvärdera viltförvaltningen i . Ett liknande centralt uppdrag finns inte i . De finländska jaktvårdsområdena kan närmast beskrivas som en aktör som såväl fyller de svenska viltvårdsområdenas, älgförvaltningsområdenas, älgskötselområdenas som Kronskötselområdenas funktioner, samt sköter delar av nuvarande uppgifter. Dessutom nominerar jaktvårdsområdena, vid de årligt återkommande regionmötena, representanter till , och de regionala viltråden. Detta innebär att jägarna har ett stort inflytande på alla beslutande nivåer i den finländska modellen. Liksom i är intresset för jakt i mycket stort. Av ca 5 miljoner invånare är ca 200 000 personer jägare. Huvudansvaret för jakt- och viltförvaltningsfrågor, utom för havslevande däggdjur, ligger på Miljövaernsdepartementet tillsammans med den underställda myndigheten för naturförvaltning. För havslevande däggdjur ansvarar Fiskeriog kystdepartementet med dess myndighet , och förvaltningen av detta vilt sker parallellt med den viltförvaltning som beskrivs nedan och kommer inte att redovisas ytterligare i detta avsnitt. Miljövaernsdepartementet ansvarar för Viltloven (LOV-1981- 05-29-38), vilken fastställer de yttre ramarna för hur jakt får bedrivas i , och Naturmangfaldsloven (LOV-2009-06-19-100), vilken reglerar art- och biotopskydd samt brukande och förvaltning av naturresurser. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Direktoratet för är en fullmaktsmyndighet, vilket innebär att departementet har gett direktoratet ett stort eget ansvar för att genomföra de två lagarnas intentioner. Utifrån dessa lagar förtydligar direktoratet regelverket för jakt genom relativt detaljerade föreskrifter. Det finns ett stort antal föreskrifter vilka reglerar jakt och viltförvaltning och som specificerar andra myndigheters ansvar inom regelverket. I direktoratets uppgifter ingår även att behandla dispensansökningar från föreskrifter och överklaganden av andra myndigheters beslut. kommer dock Direktoratet för slås ihop med Klimat- och föroreningsdirektoratet och därmed bilda Miljödirektoratet. Inom direktoratet är ansvaret för jakt och viltförvaltningsfrågor delat på två enheter. En enhet arbetar inom avdelningen för friluftsliv med själva utövandet av jakt och det regelverk som då gäller. Exempel på sådana frågor är jägarutbildning, vapen och ammunition och jakttider. Den andra enheten arbetar med förvaltning av vilt inom området naturförvaltning och fokuserar främst på klövvilt och rovdjur. Därutöver finns även , som är en egen avdelning inom direktoratet med sitt huvudsakliga arbete i fält. Naturoppsynen ansvarar för jakttillsyn och besiktning och provtagning av fällda rovdjur. Därutöver kan Naturoppsynen även arbeta på särskilda uppdrag av andra sektioner inom direktoratet. Dessutom finns inom Naturoppsynen även ett antal statliga jägare vilka har i uppdrag att utföra särskilt komplicerade jakter t.ex. skyddsjakt på varg. Direktoratets ansvar i jaktfrågor Det direkta och övergripande regelverket för jakt i regleras genom: 1)om utövning av jakt, fällning och fångst (FOR 2002- 03-22 nr 313) vilken fastställer jaktens ramar vad gäller krav på jägarens ålder och utbildning, licensjakt, vapen och ammunition, användning av hund, jaktens bedrivande vid storviltsjakt, fällfångst. 2)om jakt- och fångsttider (FOR nr 190) som fastställer vilka arter som är jaktbara och det är tillåtet att jaga dem. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Därutöver skrivs många enskilda föreskrifter, vilka kan reglera jakten endera utifrån geografiska särbestämmelser för t.ex. , statsägd mark och statsallmänningar, eller för enskilda frågor som minsta areal för möjlighet till klövviltsjakt, användning av motorfordon, bildande av viltområden m.m. Föreskrifterna revideras efter uppkomna behov eller enligt bestämda tidsintervaller som t.ex. jakttiderna vilken revideras var femte år. Direktoratets ansvar i viltförvaltning På samma sätt som för jakten ansvarar direktoratet för förvaltningen av vilt. Sektionen för viltförvaltning har ansvar för allt vilt även om rovdjur och hjortvilt är de mest tidskrävande arbetsområdena. För denna förvaltning är två föreskrifter centrala: 1)om förvaltning av hjortvilt (FOR nr 314), vilken anger ramarna för jakt på olika klövvilt och olika myndigheters ansvar. 2)om förvaltning av rovvilt (FOR nr 242), vilken anger ramarna för rovviltsstammarnas storlek samt förvaltningens uppbyggnad. Utöver dessa föreskrifter ansvarar direktoratet i samverkan med andra aktörer för att stödja förvaltningen genom att identifiera kunskapsbehov och finansiera forskning samt utveckla och tillhandahålla gemensamma IT-verktyg. Klövviltsportalen (hjortevilt.no), klövviltsregistret () och Rovviltsportalen (rovviltportalen.no) används för kunskapsspridning och återrapportering av observationer och avskjutning för respektive vilttyp. Övriga viktiga offentliga instanser som har ansvar inom norsk jakt- och viltförvaltning är: Kommun som kan jämföras med en svensk kommun Fylkeskommun vilket är en regional organisation med folkvald församling kallat Fylkesting. Kan för svenska förhållanden jämföras med en blandning av landsting, regionförbund och region är en nämnd bestående av representanter från kommuner som ingår i ett utpekat område för jakt och förvaltning av vildren Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv är en egen myndighet direkt underställd departementet bestående av aktiva politiker från Fylkestinget och i vissa områden Fylkesman, statens representant på fylkesnivå. Fylkesmannen kan till stor del jämföras med den svenska I är kommunerna en nyckelaktör inom jakt och viltförvaltning, i synnerhet vad gäller småvilt och klövvilt. Kommunerna har många typer av uppdrag, däribland främjandeuppdrag, registerhållning, samt tillstånd och dispenser. Variationen mellan kommunernas sätt att genomföra sina uppgifter är mycket stor eftersom den kommunala självständigheten har ett stort utrymme. I kommunens uppdrag ingår att: verka för att allmänheten får tillgång till småviltsjakt verka för sammanslagning av mindre jaktområden och därmed skapa gemensamma viltområden med förbättrad viltförvaltning och ökade möjligheter till storviltjakt fastställa minstaareal för att tillåta klövviltsjakt fastställa mål för bestånd av klövvilt och där hänsyn tas till andra faktorer som jord- och skogsbruk samt trafiksäkerhet fastställa och föra register över de områden där jakt på klövvilt är tillåten, så kallade vald, samt valdets kontaktperson fastställa såväl beståndsplaner för klövvilt som det geografiska område för vilket en sådan plan kan skrivas medge fälltillstånd för klövviltsjakt inom vald fördela avskjutningskvoter för de områden som saknar beståndsplaner samla in och återrapportera avskjutningsdata till fastställa kommunala fällavgifter och administrera viltfonden tillhandahålla möjligheter för jägarexamen ta emot information om eftersök på annans mark Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv ta emot och hålla register över alla jaktledare för att bedriva storviltsjakt utse kandidater till vildrensnämnderna ta emot anmälan om fällor och ripsnaror från enskilda jägare. Vildrensnämnder är särskilda nämnder direkt underställda och tillsatta av direktoratet för att förvalta den norska vildrensstammen. Nämnderna består av representanter, nominerade av kommuner som ligger inom ett eller flera av de definierade vildrensområdena, baserat på personens lämplighet för uppdraget. Nämndernas uppgifter för jakt och förvaltning av vildren motsvarar kommunernas uppgifter för klövvilt avseende jaktområden, beståndsplaner, avskjutningskvoter, insamling och återrapportering av avskjutningsdata etc. Till sin hjälp har varje vildrensnämnd Fylkesmannen som stödjer arbetet och har möjlighet att bilda ett sekretariat för operativt arbete, som finansieras av direktoratet. I de fall allmänheten vill är det möjligt att tillsätta vildrensråd, vilka ska ha möjlighet att delta i arbetet tillsammans med nämnden. Fylkeskommunerna i har också viss roll inom jakt och viltförvaltning. Generellt har fylkeskommunen i uppdrag att underlätta för interkommunalt samarbete för att möjliggöra en koordinerad förvaltning över större geografiska områden. Fylkeskommunen kan också fatta beslut inom det som normalt är kommunalt ansvar ifall flera kommuner berörs och dessa inte finner en gemensam lösning. Fylkeskommunen kan också godkänna skottpengar på arter som gör skada. Slutligen nominerar fylkestingen kandidater till rovviltsnämnderna. Rovviltnämnderna är egna myndigheter direkt underställda miljövärnsdepartementet och överordnade fylkesmannen i frågor som rör rovdjur inom var och en av de åtta förvaltningsregionerna. Rovviltnämnderna består av fem aktiva politiker på fylkesnivå och ansvarar för genomförandet av rovdjursförvaltning i enlighet med de nationella förvaltningsplanerna. Nämndernas arbete innefattar att utarbeta regionala förvaltningsplaner i nära kontakt med kommuner och andra organisationer, samt att fastställa avskjutningskvoter såväl för skyddsjakt, och efter eventuell delegation från direktoratet, licensjakt på rovdjur. Till sin hjälp har nämnderna sekretariat placerade hos Fylkesmannen. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Fylkesmannen är som nämnts ovan statens representant på regional nivå. Fylkesmannens uppgifter är till största del koncentrerat till formell myndighetsutövning där den: är överklagandeinstans för kommunernas beslut rörande jakt tillhandahålla sekretariat åt rovviltnämnderna administrerar licensjakt på de stora rovdjuren i enlighet med rovviltnämndernas beslut beslutar om skyddjakt på rovdjur genom eget initiativ eller efter ansökan. Tilldelningen får dock inte överskrida den kvot som beslutats av rovviltsnämnden alternativt direktoratet tar emot anmälan om fällt eller påskjutet rovdjur samt hanterar genomförande av eventuellt eftersök ger tillstånd för fällor för fångst av lodjur och järv administration och vägledning åt vildrensnämnderna. är ett självständigt register placerat hos Brønnøy- sundsregistren, ett eget verk som sköter förvaltar offentliga register på beställning. att registrera alla som genomgått utbildning och klarat av jägarexamen att registrera att den årliga jägaravgiften betalats att registrera de jägare som anmält att de ska jaga vilt som kräver licens (klövvilt och rovvilt). Statistiska sentralbyrå tar emot årlig viltrapport från varje enskild jägare som betalt jägaravgift. Rapporten är obligatorisk och det handlar om ca 200 000 rapporter . sammanställer, analyserar och presenterar data rörande jakt för allmänheten och andra organisationer. Utredningens analys och sammanfattning Vid en jämförelse med svenska förhållanden kan vi konstatera att mycket av ansvaret för jaktfrågor ligger på en lägre myndighetsnivå, samt att det finns en stor diversitet av myndigheter med ansvar för jakten. På departementsnivå ansvarar två departement för jakt och Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv förvaltning av vilt beroende på om de är havslevande eller landlevande djur. På nationell myndighetsnivå har Direktoratet för naturförvaltning ett betydligt större mandat att driva och hantera viltförvaltning och jaktfrågor jämfört med svenska förhållanden. Många av de regler som finns i svenska jaktförordningen och därmed ligger under regeringens ansvar hanteras i av direktoratet. Exempel på sådana regler är jakttider, jaktens genomförande och användning av hund vid jakt. Direktoratet har en tydligt utpekad roll som förvaltare av naturresurser, vilket speglas såväl i den egna presentationen Ei viktig oppgåve for oss er å kombinere vern og berekraftig bruk av naturen, där brukandet ges samma utrymme som skydd, som i viltloven och naturmangfaldsloven, där nyttjande av resurser beskrivs. I jämförelse med , som har till uppgift att genomföra miljöpolitiken, har direktoratet getts en mer avvägande roll för att tillgodose olika intressen. Vad gäller de norska kommunernas uppdrag kan detta liknas vid de svenska länsstyrelsernas men på en mycket mindre geografiska skala. Det finns 428 norska kommuner på en yta mindre än . Vidare finns särskilda nämnder med representanter för olika intressen, som har ansvar för olika vilt. Det innebär att de svenska länsstyrelserna i en och samma organisation har uppdrag som motsvarar såväl vildrens- och rovviltsnämnder som fylkeskommuner och kommuner. Vi kan också konstatera att det i inte finns lika tydliga och formellt beskrivna system för att inkludera allmänhetens intressen via olika organisationer som i och . Det finns heller inga inrättade formella råd som är med och styr eller påverkar hur de olika myndigheterna arbetar. Däremot står angivet i såväl viltloven, naturmangfoldsloven som i många av direktoratets föreskrifter att allmänhetens intresse skall tas till vara. Detta sker genom olika former av kontakter och möten mellan myndigheter och allmänhet. Dessutom finns de ovan beskrivna nämnderna, där företrädare för allmänheten direkt kan fatta beslut i specifika frågor. I detta kapitel ska utredningens utgångspunkter beskrivas och analyseras. De ska sedan ligga till grund för överväganden i kapitel 6. Nedan anges allmänna utgångspunkter i 5.1 och vad som är jaktbart vilt diskuteras i 5.2. 5.3 är en sammanfattning av lärdomarna från och och 5.4 är en genomgång av hur resurserna för jakt och viltförvaltning fördelas. I 5.5 pekar vi på alternativa lösningar och i 5.6 analyserar vi möjliga gränsdragningsproblem. Utredningens uppgift är att utvärdera olika myndigheters ansvar och ansvarsfördelning för att säkerställa en god jakt- och viltvård i enlighet med bestämmelserna i jaktlagstiftningen. Vår slutsats är att i huvudsak begränsa utvärderingen till den nationella myndigheten för jakt och viltvård i , alltså . När det gäller avser vårt uppdrag endast styrningen av . Det finns skäl att utvärdera och förbättra viltförvaltningsdelegationernas arbete, men eftersom det sker en utvärdering inom kommer utredningens slutsatser om dessa i vårt slutbetänkande. Därför har vi också avstått att utvärdera länsstyrelsernas roll då viltförvaltningsdelegationerna är en central del av deras arbete. Det har också från förts fram att det finns en del uppgifter som ligger på verket, men som skulle kunna flyttas till annan myndighet. Exempel på detta är, som framgår av kapitel 3, fångstföreskrifter där avvägningen inbegriper att undvika onödigt lidande, hantering av viltskademedel, frågor om vilt i hägn, märkning av sändarförsedda djur och registerhållning för märkta fällda rovdjur vid licensjakt. Utredningens slutsats är att även dessa uppgifter måste utvärderas i samband med att lagstiftningen i stort analyseras. Även våra möjliga förslag om överflyttning av uppgifter från den centrala myndigheten för jakt och viltvård till annan myndighet kommer därför att presenteras först i slutbetänkandet. Sammanfattningsvis betyder detta att utredningens arbete kommer att avse om framöver ska vara central myndighet för jakt och viltförvaltning, om uppgiften ska föras över till annan befintlig myndighet eller om en ny fristående myndighet för jakt och viltförvaltning ska skapas. Som angetts tidigare är skälen för utvärderingen inte beskrivna i direktiven och det anges inte uttryckligen om vi utöver utvärderingen även ska lämna förslag till förändring. Denna osäkerhet har vi löst genom att bestämma att vi bara kommer att lämna förslag till förändring om det finns starka skäl till detta, se avsnitt 1.1.1. 5.1.2Prioritering, effektivisering, förenkling och regionalisering Utredningens övergripande ståndpunkt är att en ansvarig myndighet ska arbeta självständigt och proaktivt med viltförvaltning. Arbetet ska syfta till att balansera olika näringar och intressen som berörs av vilt. Med hänsyn till de stora kostnaderna, se avsnitt 3.1, som skadorna leder till är detta ur ett samhällsekonomiskt perspektiv motiverat. Från har framförts att ett framgångsrikt arbete med viltförvaltning kräver stora resurser. Vår slutsats är att det i första hand handlar om att samla och effektivisera de resurser som redan finns. Vi kommer dock i kapitel 7 återkomma till de ekonomiska konsekvenserna. Med en fungerande viltförvaltning ser vi också att konflikterna och polariseringen inom viltförvaltningen kan minska. Det kan i sin tur ge ekonomiska effektivitetsvinster, eftersom en hel del av resurser används för information och dialog. Myndighetsarbetet med jakt bör förenklas och effektiviseras. Målsättningen bör vara att beslutsrätten i jakt- och viltförvaltningsfrågor i ökad utsträckning ska föras ned från regeringsnivå till central myndighetsnivå och från central myndighetsnivå till länsstyrelser- är det regeringen som genom jaktförordningen löpande fattar en mängd beslut, exempelvis om jaktbara arter och jakttider. Processen är resurskrävande, eftersom den föregås av ett omfattande remissförfarande. Detta är också skälet till att utredningen av effektivitetsskäl ska överväga en jakttidsberedning hos ansvarig myndighet. När det gäller regionalisering är vi av den uppfattningen att jaktfrågorna vunnit på att länsstyrelserna har möjlighet att fatta beslut på regional nivå. I vårt fortsatta arbete kommer vi därför att föreslå åtgärder för att utveckla och effektivisera den regionalisering som påbörjats. Det arbetet kommer att redovisas först i slutbetänkandet. 5.1.3Viltförvaltning, jakt och biologisk mångfald Det finns en enighet om ett nära samband mellan viltförvaltning, jakt och biologisk mångfald. Den jakt som sker omfattar ett urval av den samlade mångfalden på art- och populationsnivå och den är att betrakta som ett hållbart nyttjande. Det ska noteras att utredningens direktiv endast avser myndighetsansvar för jakt- och viltfrågorna, inte myndighetsansvaret för biologisk mångfald. är den centrala myndighet som har det övergripande ansvaret för biologisk mångfald genom sitt ansvar för alla habitats, djurs och växters fortsatta existens. Detta är en av verkets kärnuppgifter. Arbetet med biologisk mångfald förutsätter en helhetssyn på habitat, djur och växter. Vår utgångspunkt är därför att även om ansvaret för jakt och viltförvaltning förs över till annan myndighet kvarstår huvudansvaret för arbetet med biologisk mångfald även för dessa arter hos . Det kommer att leda till vissa gränsdragningsfrågor, se 5.6. 5.1.4Nytt perspektiv för jakten? Som anförts i avsnitt 3.1.1 menar flera markägar- och jägarorganisationer att jakt- och viltförvaltningsfrågorna i ökad utsträckning bör avgöras utifrån en avvägning mellan jakt och brukandet av mark eller skog och inte som utifrån avvägning bevarande – jakt. Som utvecklats i kapitel 3 finns det hos dessa organisationer även en vision om att utveckla jakten som näring och folkrörelse. Utredningens uppdrag i delbetänkandet är att göra en utvärdering av myndighetsansvaret och, om starka skäl föreligger, föreslå en förändring. Att bestämma myndighetens framtida uppgifter är en annan fråga. Vår slutsats är att myndighetens framtida uppgifter fortsatt ska utredas i samband med att hela lagstiftningen ses över. En slutsats är därför att vårt fullständiga förslag om framtida uppgifter kommer att kunna ges först i slutbetänkandet. Självklart finns det ett samband mellan val av myndighet och framtida uppgifter. Det finns alltså ett dilemma. Å ena sidan kan vi inte fullt ut bestämma en framtida myndighets uppgifter förrän i slutbetänkandet, å andra sidan måste vi ha en uppfattning om dessa uppgifter för att peka ut lämplig myndighet. Utredningen har löst detta dilemma genom att endast beakta aspekter som framstår som klara. Det finns en enighet om att viltstammarna som helhet är stora och att flera arter orsakar skada för de areella näringarna. Vår utgångspunkt är därför att det vid valet av myndighet ska vägas in att myndigheten ska ha förutsättningar att delta i förvaltningen av det vilt som orsakar skada och att detta kräver en dialog med markägare, jägare och andra berörda. Vidare ska myndigheten delta i utvecklandet av jakt som näring ur ett landsbygdsperspektiv. Det kräver förståelse för landsbygden med dess speciella förutsättningar och möjlighet att arbeta näringsinriktat.