sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Å andra sidan finns det inte anledning att påtvinga medborgarna en ordning som mot deras vilja gör det svårare för dem att med hjälp av ett gemensamt namn upprätthålla en familje- och släktsamhörighet. Emellertid visar kommitténs attitydunder- sökning att namnet inte betyder lika mycket för samhörighets- känslan som . Omkring hälften av de tillfrågade () ansåg att det var önskvärt eller lämpligt att alla i en familj har samma efternamn och att det var viktigt att makarna i ett äktenskap har samma namn. var motsvarande andel 74 Familjerättsliga förvärv av efternamn respektive och hade förmodligen blivit ännu högre om även personer som fyllt hade fått medverka i den då aktuella undersökningen. Jämförelsen tyder på en kraftig förskjutning i svenska folkets inställning från ett familjebaserat perspektiv till förmån för ett perspektiv som mer betonar individens frihet och egenart. Det finns även ett annat tungt vägande skäl för att förändra regleringen av den familjerättsliga namnordningen så att den blir enklare och mer begriplig och därmed också lättare att tillämpa. Om kommitténs förslag att slopa uppdelning mellan anmälnings- och ansökningsärenden och i samband därmed inrätta en för alla ärenden gemensam namnmyndighet ska få önskad effekt, är det nödvändigt att göra om de nuvarande reglerna så att de blir enklare och mer transparanta och att om möjligt också avskaffa de familje- rättsliga spärreglerna som väsentligen har sitt berättigande i ett system där ärendena beroende på deras karaktär handläggs av två skilda myndigheter. Förvärv av efternamn vid ingående av äktenskap Enligt namnlag antog kvinnan vid äktenskapets ingående mannens efternamn, om hon inte före vigseln hade anmält att hon ville behålla sitt namn som ogift. Till följd av de ökande kraven på jämställdhet kom bestämmelsen att betraktas som omodern, och föreslog 1979 en ändring som innebar att mannen och kvinnan behöll var och en sitt efternamn under äkten- skapet, om något annat inte anmäldes. Även propositionen innehöll ett förslag om att makar skulle få samma efternamn endast om de före eller under äktenskapet särskilt anmälde att de önskade en sådan namngemenskap (prop. 1981/82:156 s. 20). befarade emellertid att den i propositionen föreslagna ordningen kunde uppfattas som ett ställningstagande för en ordning där makar behåller sina respektive efternamn. Det fanns även risk för att blivande makar skulle förbise att de måste göra en anmälan. De i propositionen föreslagna reglerna kunde därför enligt lagutskottet leda till att familjemedlemmar i större utsträckning skulle komma att bära olika efternamn, vilket ansågs betänkligt med hänsyn till värdet av namngemenskap (LU 1981/82:41 s. 15 f.). Familjerättsliga förvärv av efternamn Detta är bakgrunden till att namnlagen fortfarande kräver en anmälan av makarna också för det fallet att de önskar behålla sina egna efternamn. Kravet framstår , mer än andra bestämmelser i namnlagen, som otidsenligt och har heller ingen motsvarighet i de nyare danska och norska namnlagarna. Det är inte alls lika mycket regel som förr att makarna väljer mannens namn som gemensamt efternamn och betydligt mer vanligt än förr att de behåller sina efter- namn. En utveckling i denna riktning pågår fortfarande. Andelen kvinnor som vid vigseln tar mannens namn som efternamn uppgår inte till mer än . Andelen makar som i samband med vigseln anmäler att var och en av dem ska behålla sitt efternamn har i stället stadigt ökat och har uppgått till . Det kan därför konstateras att de ursprungliga motiven för att tvinga makarna att inge en anmälan till folkbokföringsmyndigheten om de vill behålla sina efternamn har mist det mesta av sin giltighet. Skyldigheten att meddela sig med bör alltså – som regeringen och föreslog lagstiftningsärende – i fortsättningen reserveras för fall då de blivande makarna eller någon av dem vill få till stånd en namnmässig förändring. För makar som vid äktenskapets ingående har behållit sina respektive efternamn bör det vara möjligt att när som helst under äktenskapet erhålla namngemenskap genom att en av dem ansöker om att förvärva den andras efternamn som gemensamt namn eller genom att båda ansöker om att få anta ett dubbelt efternamn baserat på båda makarnas efternamn. Nuvarande lagstiftning kräver att samtycke lämnas av den make vars namn den andra maken önskar byta till i samband med vigseln. Bestämmelsen har kritiserats såsom onödig eftersom anmälan i vilket fall som helst ska göras av bägge makarna (, s. 83 f.). Samtycke krävs även när anmälan görs av en av makarna under äktenskapet. Frågan är om det över huvud taget finns anledning att upprätthålla ett formellt krav på samtycke i dessa situationer. Äktenskapet bygger ju på förtroende mellan makarna, och risken för att någon av dem skulle lida en rättsförlust genom att den ena maken mot den andres vilja byter till dennes namn torde vara ytterst liten. Och i det fallet att makarna gemensamt ansöker om ett dubbelt efternamn behövs naturligtvis inget särskilt samtycke. En tänkbar invändning mot att slopa samtyckeskravet skulle likväl kunna vara att bytesmöjligheten i sällsynta fall skulle kunna utnytt- jas av ena maken för att såra eller kränka den andra i samband med Familjerättsliga förvärv av efternamn Emellertid framstår denna udda form av trakasseri inte bara som långsökt utan också som helt marginell i jämförelse med mångfalden av andra möjligheter som står makar till buds om de med fysiska eller psykiska medel verkligen vill tillfoga varandra skada och lidande. Med hänsyn till detta och då varje möjlighet att förenkla den ändå ganska komplicerade namnlagstiftningen bör tas till vara, stannar kommittén för att det formella kravet på samtycke från andra maken bör slopas i förevarande situationer. Vilka efternamn bör kunna föras över till make? Reglerna om byte till makes efternamn, 9 och 10 §§, utgör hinder mot byte till den andra makens efternamn om detta namn har förvärvats genom ett tidigare äktenskap. Förbudet är absolut och kan alltså inte avhjälpas genom samtycke av den tidigare maken. Motivet, som det angavs i namnlagens förarbeten, var att namn- kretsen annars skulle tänjas ut på ett sätt som alltför mycket kunde urholka släktnamnsbegreppet. För att detta begrepp skulle bevara något av sitt egentliga innehåll ansågs ett förbud vara nödvändigt (prop. 1981/82:156 s. 22). Bakom förbudet tycks alltså inte i första hand ha legat hänsyn till den tidigare maken utan just namnets betydelse för familje- och släktsammanhållningen. Resonemanget vidlåddes redan från början av en viss brist på konsekvens, eftersom det i namnlagen öppnades flera andra möjligheter att leda ett efternamn utanför den ursprungliga släktkretsen. Dessa vidgade möjligheter var så omfattande att det ansågs nödvändigt att ersätta det tidigare släktnamnsbegreppet med det mer neutrala begreppet efternamn (prop. 1981/82:156 s. 15). Redan det förhållandet att en frånskild make gavs rätt att behålla ett genom äktenskapet förvärvat giftasnamn utgjorde ett brott mot principen att efternamnet skulle reserveras för den ursprung- liga släktkretsen. Än tydligare var det principgenombrott som bestod i att en frånskild makes barn med en ny partner gavs rätt att bära den tidigare makens namn, utan att alltså kunna räkna något som helst blodsband med dennes släkt. Inget hinder uppställdes heller mot att detta giftasnamn småningom fördes vidare till barnens makar och efterkommande i nya släktled. Mot denna bakgrund synes de rationella skälen för att bevara förbudet mot att överföra ett giftasnamn till en ny make vara svaga. Lagen tillåter ju redan att en make och dennes barn i ett nytt Familjerättsliga förvärv av efternamn äktenskap bär makens tidigare giftasnamn och man kan då fråga sig varför den måste förvägra den nya familjen att uppnå namngemenskap genom att den andra maken antar samma efter- namn som de övriga familjemedlemmarna. Inte minst borde hän- synen till barnens bästa utgöra ett skäl för att de bör ges rätt att ha samma efternamn som båda sina föräldrar. Visserligen kan en sådan familj uppnå namngemenskap genom att den make som har giftas- namn avstår från sitt efternamn som även barnen byter efternamn, men frågan är om sådana mer eller mindre påtvingade namnbyten är förenliga med ett modernt synsätt. Vid namnlagens tillkomst ifrågasattes inte, vare sig i eller i den allmänna debatten, förbudet mot att föra en tidigare makes namn vidare till en ny make. Enhetligheten i synsätt kan ses mot bakgrund av att namnets betydelse för släkt- och familje- samhörigheten fortfarande värderades ganska högt i samhället. Attitydundersökningen visar att det inte längre finns någon entydig sådan opinion. Den individuella friheten värdesätts nu generellt högre än sammanhållningen inom en släkt. På den direkta frågan om en ny make ska ha rätt att anta sin makes giftas- namn var det en något större andel som svarade ja än som menade att det nuvarande förbudet borde bestå. Resultatet av en enkät- undersökning av detta slag måste naturligtvis hanteras med stor försiktighet, men det torde likväl kunna slås fast att det inte längre finns något övervägande allmänt stöd för det nuvarande förbudet. Det enda egentliga skälet för att i dagens förändrade samhälle behålla förbudet torde därmed vara betingat mindre av rationella skäl än av hänsyn till den tidigare maken. För denne kan det naturligtvis framstå som illa att barn som inte är hans eller hennes bär hans eller hennes efternamn men från känslosynpunkt ännu värre om en annan vuxen person också börjar bära det namnet. För den nya maken kan förbudet däremot som sagt innebära att denne inte kan vinna namngemenskap ens med sina egna barn i det nya äktenskapet. Kommitténs bedömning är att tiden nu är mogen för att låta förbudet mot vidareföring av en tidigare makes namn till en ny make utgå ur lagstiftningen. Ett avskaffande av förbudet ligger väl i linje med kommitténs uppgift att utröna i vad mån det finns utrymme för ett något större hänsynstagande till enskildas intresse av att själva få välja sina namn. Om förbudet slopas uppnås också en behövlig förenkling av de familjerättsliga namnreglerna. En fördel i det sammanhanget är att det i 9 och 10 §§ namnlagen förekom- Familjerättsliga förvärv av efternamn mande uttrycket förvärvat [eller förvärvats] genom ett tidigare äktenskap, som enligt vad närmare utvecklat (s. 82–83) går att tolka på olika sätt, helt kan utmönstras ur lagstiftningen. Det kan även noteras att den nya danska namnlagen inte längre gör skillnad på efternamn som har förvärvats genom äktenskap och andra efternamn. Den tidigare tillkomna norska namnlagen inne- håller däremot alltjämt ett förbud mot att ett namn som har för- värvats genom ett tidigare äktenskap förs över till ny make. De förut beskrivna spärregler som infördes i slutskedet av arbetet med namnlagen innebär att makar har möjlighet att i princip få namngemenskap genom anmälan till . När det har skett är makes enda återstående möjlighet att genom anmälan byta tillbaka till sitt namn som ogift. Vill makarna göra ytterligare namnbyten måste de vända sig till PRV och invänta myndighetens rättsliga prövning av yrkandet. Detta innebär att makarnas valmöjligheter begränsas på ett sätt som kan ifrågasättas från sakliga utgångspunkter. En av dessa begränsningar består i att om makar valt namngemenskap inför giftermålet och en av dem därefter under äktenskapet tar tillbaka ett tidigare efter- namn, kan makarna inte få namngemenskap på nytt, åtminstone inte genom anmälan till . Vidare får en make under äktenskapet inte byta till den andra makens efternamn om denne under äktenskapet bytt tillbaka till sitt namn som ogift eller bytt till förälders eller adoptivförälders efternamn enligt 5 eller 7 § namnlagen, och detta oavsett om makarna tidigare hade namn- gemenskap eller inte. Inte heller får en make som själv har bytt efternamn under äktenskapet därefter byta till den andra makens efternamn. Spärreglerna är, som även har påtalat, så intrikata att de leder till missförstånd och ibland även till felaktig tillämpning. De befintliga spärreglerna tillkom alltså av omsorg om namn- stabiliteten, som i sin tur ansågs viktig främst för att förhindra och beivra brott och ekonomiska oegentligheter. Det står ganska klart att intresset av namnstabilitet inte längre motiverar den ofrihet och de avsevärda olägenheter som ett upprätthållande av dessa regler för med sig. Kommittén anser därför att nuvarande begränsningar rörande vilka efternamn som kan föras över på make under äktenskapet bör tas bort. Det bör dock prövas om de bör ersättas av något slag av generella spärregler, en fråga som kom- mittén strax återkommer till. Familjerättsliga förvärv av efternamn En särskild fråga, som inte tas upp i direktiven men som ändå bör beröras, är om det finns anledning att på något familjerättsligt sätt reglera namnförvärv i samboförhållanden, t.ex. så att parterna kan få gemensamt efternamn utan särskild prövning. Möjligheten av en sådan reglering berördes i direktiven till namnlags- utredning men har därefter konsekvent avvisats. Det främsta skälet mot en reglering av namnförvärv i samboförhållanden torde vara att det inte finns något mer påtagligt behov härav, och detta än mindre efter det att gjordes helt könsneutral i samband med att lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap upphävdes. Det är av naturliga skäl också ofta vanskligt att avgöra om ett samboförhållande i lagens mening föreligger eller inte, något som bekräftas av de svårigheter som uppkommit vid tillämpningen av sambolagen (2003:376) och lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem och lagen (1987:813) om homosexuella sambor. Risken för missbruk har också framhållits som ett argu- ment mot en särskild namnreglering för sambor (se s. 38). Inte heller kommittén finner någon anledning till lag- reglering. Om sambor t.ex. vill vinna namngemenskap bör de alltså även fortsättningsvis vara hänvisade till möjligheten att i administ- rativ ordning byta till andra efternamn. En av huvudtankarna med de nya regler som infördes genom namnlag var att alla barn ska behandlas lika oavsett om deras föräldrar är gifta med varandra eller inte. En annan princip var att namnreglerna skulle vara könsneutrala, dvs. att de så lite som möj- ligt skulle ge försteg åt den ena eller andra förälderns efternamn. En naturlig lösning ansågs därför vara att föräldrarna i princip själva fick avgöra vilket efternamn barnet ska bära. För att motverka namnsplittring inom familjen skulle denna frihet dock gälla endast när föräldrarna hade olika efternamn eller inte tidigare hade något gemensamt barn. I andra fall skulle det första barnet automatiskt få föräldrarnas gemensamma efternamn, medan efterföljande barn automatiskt skulle få samma namn som det senast födda syskonet. Motsvarande regler skulle gälla för adoptivbarn. Som tidigare berörts medför de automatiska namnförvärven vissa nackdelar. Särskilt när det gäller syskonregeln kan det, som även påtalat, hända att barnet inte får det efternamn Familjerättsliga förvärv av efternamn som för föräldrarna framstår som det mest naturliga. Så kan t.ex. bli fallet om en son får ett efternamn som slutar på -dotter. Visserligen kan ett oönskat automatiskt namnförvärv i det fallet relativt enkelt rättas till genom en anmälan om namnbyte för barnet. Frågan har emellertid väckts om det finns anledning att alls behålla reglerna om automatiska namnförvärv. Det kan göras gällande att föräldrar med gemensamt efternamn och föräldrar som har ett gemensamt barn, redan från början bör ges ansvar och frihet att bestämma barnets namn. En sådan ändring i lagstiftningen är inte så omvälvande som den i förstone kan tyckas vara, särskilt som föräldrarna ju i syskonfallet kan få sin vilja igenom med hjälp av en anmälan till skattemyndigheten. Förändringen skulle emellertid i just dessa fall bespara föräldrarna onödig omgång och ligga i linje med tanken att valet av namn i större utsträckning bör anförtros den enskilde. Principiellt sett skulle ändringen dessutom innebära att en sista rest av särbehandling av barn på grund av dess familjeförhållanden försvinner ur lagstiftningen. En tänkbar invändning mot att överge systemet med automatisk namngivning av barn är att en obligatorisk ansökningsskyldighet i flertalet fall skulle innebära merarbete för föräldrarna. I de allra flesta fall vill ju föräldrar med gemensamt efternamn att även barnet ska få det namnet och är nöjda med en ordning som ser till att så sker med automatik. En annan invändning är att föräldrar kan glömma eller vägra att göra en anmälan, varvid någon av hjälp- reglerna slår till, vilket kan leda till att barnet får ett annat efter- namn än det föräldrarna hade tänkt sig. Ingen av invändningarna är emellertid särskilt tungt vägande, eftersom föräldrarna under alla förhållanden är skyldiga att till skicka in ansöknings- handlingar om barnets förnamn. Att då ange barnets efternamn innebär inget nämnvärt extra besvär för föräldrarna. För övrigt uppkommer samma problem även i systemet med automa- tisk namngivning, i de fall då föräldrarna har olika efternamn och inte har vårdnaden om ett syskon till barnet. Sammantaget finner kommittén att övervägande skäl talar för att reglerna om automatiskt namnförvärv bör slopas. Däremot är det nödvändigt att behålla den hjälpregel som innebär att barnet förvärvar moderns efternamn om ingen ansökan görs inom före- skriven tid. I 5 § namnlagen finns bestämmelser som anger gränser för rätten att byta till en förälders efternamn. Bestämmelserna är inte helt enkla och har lett till tillämpningssvårigheter. Familjerättsliga förvärv av efternamn emellertid att barnet får byta till ett namn som det hade kunnat förvärva vid födelsen. Bestämmelsen skiljer mellan efternamn som har förvärvats genom födelsen och namn som senare kan förvärvas genom byte. Skillnaden kommer tydligast till uttryck beträffande efternamn som en förälder har förvärvat genom äktenskap med annan än barnets andra förälder. Vid födelsen kan barnet förvärva ett sådant namn utan att den berörde maken lämnar sitt samtycke, men om byte ska ske till ett sådant namn fordras samtycke. Om maken, dvs. barnets styvförälder, är avliden kan barnet däremot inte genomföra namnbytet enligt 5 § utan får vända sig till PRV enligt 11 §. Motivet för denna åtskillnad synes endast ha varit att styvförälderns släktingar kunde ha ett intresse av att förhindra namnbytet (se närmare s. 67 f.). Kommittén kan för sin del inte finna att de angivna skillnaderna i fråga om barns möjligheter till namnförvärv längre är berättigade. I linje med vad som tidigare anförts om makes möjlighet att för- värva ett giftasnamn bör även barn kunna byta till ett namn som en av dess föräldrar bär, utan att samtycke från tidigare make krävs. När det gäller barns möjligheter till namnbyte är det viktiga att barnet kan byta till en förälders giftasnamn i fall då denne faktiskt bär namnet. Däremot kan barnet inte anses ha ett befogat intresse av att förvärva ett sådant namn om föräldern inte längre bär det. Kommittén har här en mer restriktiv syn än den som kommer till uttryck i den nya danska namnlagen och förordar alltså inte en obegränsad bytesrätt. Begränsningarna behöver dock inte vara lika omfattande som och bör inte heller innehålla det problema- tiska uttrycket namn som någon av föräldrarna senast har burit som ogift. Byte bör således kunna ske även till tidigare burna efternamn som föräldern förvärvat på annat familjerättsligt sätt än genom äktenskap eller som förvärvats i administrativ ordning. En sådan utökning av bytesrätten innebär också den fördelen att det nämnda omstridda, svårtolkade och på visst sätt även vilse- ledande begreppet namn som senast har burits som ogift kan utmönstras på alla de sex ställen där det förekommer i namnlagen. Det bör i sammanhanget noteras att den nu behandlade 5 § namnlagen reglerar en helt annan situation än den som avses i 6 §, där frågan gäller i vad mån ett barn ska få byta från en förälders efternamn till vanligen en styvförälders namn. I detta sistnämnda fall bör alltjämt krävas antingen förälderns samtycke eller att dom- stol har funnit att namnbytet är förenligt med barnets bästa. Familjerättsliga förvärv av efternamn Bruket att ge barn namn bildade på faderns eller moderns förnamn med tillägg av någon av ändelserna son eller dotter har uråldriga anor i det skandinaviska namnskicket. Detta bruk kom emellertid att motarbetas av staten med hänvisning till att det låg i samhällets intresse att varje individ såvitt möjligt hade ett sär- skiljande namn. Genom införandet av namnlag förbjöds i stort sett förvärv av patro- och metronymikon, utom såsom för- namn i vissa fall. Utrednings- och propositionsförslagen som låg till grund namnlag förordade en fortsatt avvisande hållning till namntypen. Med dessa förslag skulle ett vanligt före- kommande patronymikon i praktiken ha kunnat förvärvas endast i de sällsynta fall då synnerliga skäl prövades föreligga. Förslaget skulle också ha lett till ett fortsatt konstlat bruk av patro- och metronymikon som förnamn. Under riksdagsbehandlingen togs emellertid ett steg i mindre centraldirigerande riktning, efter att krav hade framförts om att den tradition som denna namngivningstyp representerade skulle få leva vidare. fann således, till skillnad från regeringen, anledning att vidga möjligheterna att som efternamn ta ett patro- nymikon eller ett metronymikon. Även utskottet anknöt dock till den avvisande hållning som var förhärskande och framhöll att ett alltför vanligt bruk av sådana namn kunde medföra olägenheter för folkbokföringen samt att vissa namnkombinationer kunde vara mindre väl lämpade att bära som efternamn. Något generellt undantag från regeln att som efternamn inte får godkännas ett patronymikon som någon annan redan bär, ansåg utskottet det därför inte lämpligt att göra. Utskottets och slutsats blev att patro- och metronymikon skulle godkännas som efter- namn så snart det fanns särskilda skäl härtill (14 § namnlagen). Det principiella förbudet blev alltså kvar, men möjligheterna till dispens vidgades avsevärt i förhållandet till propositionsförslaget. För att lagstiftarens hittillsvarande ovilja mot son- och dotter- namnen ska bli mer begriplig bör man betänka att dessa namn – då de var klart dominerande – hade personlig karaktär. Man kunde vara ganska säker på att var son till och att var dotter till . När det sedan blev vanligt att dessa ursprungliga patronymika fördes vidare till barn som vanliga efternamn gick deras personliga karaktär förlorad. Den som har ett vanligt sonnamn har ju bara undantagsvis Familjerättsliga förvärv av efternamn förvärvat det som patronymikon bildat på faderns förnamn. Denna allmänna avprivatisering av sonnamnen återspeglas inte i lagstift- ningen, som ännu vidmakthåller föreställningen att namnen såsom varande unika är berättigade till namnrättsligt skydd och får till- delas ett barn som patronymikon endast om särskilda skäl före- ligger. För kommittén står det klart att de skäl som tidigare väsentligen anförts mot ett mer tillåtande bruk av patronymikon och metro- nymikon som efternamn är bärkraftiga. Namnet bety- delse som individualiseringsinstrument minskade drastiskt redan när ordningen med personnummer infördes, och från folkbok- föringssynpunkt saknar det betydelse om antalet vanliga sonnamn skulle öka ytterligare något. Härtill kommer att befolkningen, all- deles oberoende av det styrinstrument som de nuvarande lagliga restriktionerna är tänkta att utgöra, visar en allt större benägenhet att byta från icke särskiljande efternamn till nybildade, unika sådana. Intresset av att tillgodose medborgarnas individuella önskemål och att låta dem vid födelsen ge sina barn namn bildade på förnamn jämte ändelsen son eller dotter måste under alla förhållande anses överordnat.