sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — I de nämnda kommittémotionerna So363 (v) och So528 (s) återkom även yrkandena om rätt till retroaktivt namnbyte för transpersoner som genomgått könsbyte. Liksom tidigare hänvisade civilutskottet till det aviserade utredningsarbetet och avstyrkte i sitt betänkande 2008/09:CU12 bifall till motionsyrkandena. Utskottet fann det emellertid ange- läget att översynen av namnlagen kunde påbörjas och framhöll att det hade gått första tillkännagivande. Samtliga företrädare för den politiska opposi- tionen i utskottet fann det synnerligen anmärkningsvärt att rege- ringen, trots lagutskottets och tidigare uttalanden samt ständigt återkommande motioner med krav på att ett översyns- arbete ska komma till stånd, ännu inte tillsatt någon utredning och krävde i en reservation att skulle göra ännu ett tillkänna- givande. Företrädarna för (s) och (v) reserverade sig även till för- mån för motionsyrkandena om retroaktiva namnbyten. biföll utskottets hemställan. Under den allmänna motionstiden väcktes nio motioner med yrkanden om olika förändringar i namnlagen. I en enskild motion, So603 (s), anfördes att människor måste ges rätt att ändra förnamn, oavsett könsidentitet. Enligt motion- ärerna var det självklart att lagen bör möjliggöra för människor att fritt välja det förnamn de önskar ha, oavsett om de avser att få en ändrad könstillhörighet eller inte. Även i enskilda motionen A443 (fp) togs de problem som namnlagstiftningen innebar för trans- sexuella personer upp. Enligt motionärerna var det vid en framtida reform av namnlagen viktigt att tydliggöra att myndiga personer oavsett kön ska ha rätt att välja såväl manliga som kvinnliga för- namn, något som borde ge regeringen till känna. tog genom sitt betänkande 2009/10:CU8 ställning till yrkandena. Utskottet anmärkte att direktiv till en översyn av namnlagen hade beslutats samt att Regerings- rätten i en dom hade medgivit en vuxen man att genom anmälan lägga till namnet som förnamn. Under rubriken ställningstagande anfördes följande: Utskottet välkomnar att direktiv nu beslutats till en översyn av namn- lagen. vill utskottet framhålla vikten av att det läggs fram en namnlagstiftning som är tidsenlig och håller och som kan ligga till grund för en enhetlig rättspraxis. Vad gäller frågan om rätten för myndiga personer att oavsett könstillhörighet byta ut eller lägga till ett förnamn vill utskottet hänvisa till den ovan redo- visade domen från Regeringsrätten. Enligt utskottets mening borde det pågående utredningsarbetet inte föregripas genom någon åtgärd från . Utskottet avstyrkte följaktligen bifall till de båda motionsyrkandena. Övriga behandlade motionskrav gällde ändringar i namnlagen av skilda slag och påskyndande av det aviserade översynsarbetet. I en enskild motion, C201 (kd), anfördes att det av hänsyn till hotade människors skyddsbehov borde vara fritt att byta till de vanligaste sonnamnen. I en enskild motion, C243 (s) begärdes att alla som bär ett mellannamn borde få möjlighet att ange om de vill ha bara efter- namnet eller mellannamn plus efternamn som tilltalsnamn. I enskilda motionen C426 (s) kritiserades förhållandet att man inte kan ha två efternamn om man gifter sig och att ett av namnen där- för blir mellannamn. Ett gift par där båda väljer att behålla sitt gamla namn kan därmed inte få samma namnföljd. Enligt motion- ären borde båda namnen ha samma status. Liknande synpunkter framfördes i enskilda motionerna C448 (m) och C466 (fp). I en enskild motion C497 (m) yrkades modernisering av namnlagen i huvudsaklig överensstämmelse med vad motionären tidigare anfört i motion 2007/08:C389. beredde alla dessa övriga motioner i förenklad form och avstyrkte yrkandena. godkände vad utskottet anfört. behandlade i betänkande 2010/11:CU18 yrkanden om ändringar i namnlagen som framförts i fyra enskilda motioner (C, M, FP, M) och en kommittémotion (S), varvid utskottet anmärkte att det hade behandlat liknande motions- yrkanden i betänkande 2009/10:CU8. Utskottet ansåg att Namn- lagskommitténs pågående arbete inte borde föregripas och av- styrkte motionerna. avstyrkte i betänkande 2011/12:CU16 yrkanden om ändringar i namnlagen som framförts i två enskilda motioner (FP, M) och en kommittémotion (S), med anmärkning att motsvarande motionsyrkanden hade behandlats av utskottet , . Utskottet ansåg alltjämt att pågående utredningsarbete inte borde före- gripas genom någon åtgärd från sida. anslöt sig till utskottets förslag. 5.3.7Skrivelser till regeringen m.m. inkom och folkminnen med en skrivelse till regeringen. Institutet, som är en statlig myndighet med uppgift att på vetenskaplig grund öka kunskaperna om bland annat ortnamn och personnamn i , ville med skrivelsen understryka behovet av en översyn av namnlagen och dess tillämp- ning från språklig synpunkt. Exempel lämnades på problematik som institutet ansåg finnas med gällande reglering av bland annat byte av efternamn, förnamn och mellannamn. Handläggningen av förnamnsärenden borde enligt institutet ske hos ett centralt organ för att garantera en enhetlig rättstillämpning. inhämtade från PRV synpunkter på insti- tutets skrivelse och i övrigt på behovet av en översyn av namnlagen. PRV ingav en skrivelse i avsikt att belysa behovet av att namnlagen ses över och att rättsreglerna bättre anpassas till samhällsmedborgarens behov av att förändra sina namn på ett lättbegripligt och rättssäkert sätt. I skrivelsen kom- menterade verket de synpunkter som lämnats från och folkminnen och lyfte även fram annan problematik som verket ansåg finnas i regleringen av bland annat mellannamn och förnamn. PRV föreslog vidare att samtliga ärenden rörande namn- byten som kräver en mer kvalificerad prövning skulle samlas hos verket, medan skulle behålla rena anmälningsärenden. Enligt PRV borde namnlagen även ändras på sådant sätt att verket gavs en möjlighet att vara part i högre instans och överklaga domar och beslut. anordnade en hearing för att närmare klarlägga vilka problem som finns när det gäller tillämpningen av namnlagen och vilka frågor som det kunde finnas anledning att överväga inom ramen för en översyn av lagen. I sam- band härmed gav in en skrivelse där man anförde att det finns ett stort behov av en fullständig översyn av namnlagen samt att möjligheterna till namnförvärv och namnändring är onödigt restriktiva och upplevs som svårförståeliga och inkonsekventa. gav i skrivelsen exempel på problem med gällande personnamnsreglering och även i fråga om förfarandet i mål och ärenden enligt namnlagen. Till den nämnda hearingen bjöds in representanter för och folkminnen, PRV, PBR, , Länsrätten i , , , Ombudsmannen mot dis- kriminering på grund av sexuell läggning, Seminariet för nordisk namnforskning vid , vid , vid univer- sitet, , och lagutskottets kansli. Till de frågor som diskuterades hörde personnamnsregleringen, handläggningen av mål eller ärenden samt talerätt i domstol. Nära nog varje medborgare berörs av personnamnslagstiftningen. När det gäller de familjerättsliga bestämmelserna om namnförvärv är detta uppenbart. Men också andra bestämmelser i namnlagen kan gripa in i människors liv, ibland på ett för dem oväntat och oönskat sätt. Det gäller exempelvis regler som har att göra med byte av efternamn, ändring av namns stavning, regleringen av mellannamn, förbudet mot att anta ett efternamn som någon annan redan har och förbudet mot bildandet av nya efternamn som utgör dubbel- namn. Hos många människor finns också ett allmänt historiskt, kulturellt och språkligt engagemang för det svenska namnskicket, härom vittnar inte minst den mediala debatten och det stora läsar- intresset för tidningsartiklar och webbsidor om namnval, aktuella trender inom namngivningen, egendomliga namn och liknande. Ett lands lagstiftning är resultatet av skilda överväganden, där olika intressen balanseras mot varandra. Folkliga opinioner har här- vid sin betydelse, även om sådana aldrig ensamma bör få diktera innehållet i en viss lagstiftning. Så långt det är möjligt bör emeller- tid lagarna återspegla medborgarmajoritetens uppfattning om vad som är rätt, fel och lämpligt. Detta gäller i hög grad också namnlag- stiftningen. I görligaste mån bör därför denna lagstiftning om personnamn utformas så att den svarar mot uppfattningar och till- godoser behov hos det stora flertalet. har i samarbete med Statistiska central- byrån (SCB) låtit företa en attitydundersökning bland 3 000 personer i åldern 18–, vilka har dragits med hjälp av statistiska metoder från Registret över totalbefolkningen (RTB). Under- sökningen torde vara den första i sitt slag som inte – i likhet med en gjord sociologisk undersökning – enbart handlar om de En mer utförlig redovisning av attitydundersökningen återfinns i bilaga 4 till betänkandet. namnlagsutredning uppdrog åt sociologiska institutionen vid att göra en undersökning av allmänhetens inställning i namnfrågor. Eftersom tyngdpunkten i utrednings- arbetet låg i de familjerättsliga namnförvärven, vilka var föremål för en livligt diskuterad omgörning i liberaliserande och könsneutral riktning, begränsades även undersökningen till de familjerättsliga bestämmelserna om efternamn. Den omfattade så- lunda frågor om det lämpliga i att medlemmarna i en familj har samma respektive skilda efternamn, om barns efternamn och om regleringen av makars efternamn i samband med äktenskapets ingående och upplösning samt vid omgifte. Undersökningen redo- visades 1975 och baserades på skriftliga svar från ett urval på cirka 1 000 personer i åldern 18–. Begränsningen till just denna ålderskategori motiverades med att man ville såvitt möjligt säker- ställa att svar skulle erhållas från sådana för vilka namnfrågorna kunde väntas vara aktuella både såvitt gäller makars namn och beträffande barns namn. I sina centrala delar redovisades resultatet av undersökningen enligt vad som citeras i nedanstående tre stycken (SOU 1979:25 s. 69–70), varvid bör noteras att uttrycket släktnamn sedermera namnlag kom att ersättas med begreppet efternamn. I fråga om makars släktnamn fann ett överväldigande flertal () det lämpligt eller önskvärt att makar har samma släktnamn. När det gäller makes förvärv av släktnamn i samband med vigseln visar svarsför- delningen följande. fann nuvarande regel om hustruns automatiska förvärv av mannens namn vara bra. Av dem som svarade ansåg , att regeln är bra men bör utvidgas så, att mannen får möjlighet att anta hustruns släktnamn. En andel om menade, att det inte skall finnas någon automatisk regel utan att makarna skall bestämma släktnamn i samband med vigseln, och ansåg, att huvudregeln bör vara att makarna behåller sina resp. namn om de inte vidtar någon särskild åtgärd. Enkäten innehöll också frågor beträffande rätt för frånskild make att behålla sitt släktnamn från tidigare äktenskap dels i allmänhet, dels vid omgifte. En majoritet av de tillfrågade, , ansåg, att såväl man som kvinna skall ha rätt att om han eller hon så önskar behålla släktnamn, som förvärvats på grund av äktenskap, efter äktenskapets upplösning oavsett om han eller hon gifter om sig. Såvitt gäller barns släktnamn avsåg undersökningen endast barn i äktenskap. Enligt flertalet svar, , bör när föräldrarna har samma släktnamn även barnen ha detta namn. Detta är en naturlig följd av att det stora flertalet () anser det lämpligt, att alla familjemedlemmar har samma namn. Namnet kan vara antingen faderns eller moderns, beroende på vilket namn som är makarnas gemensamma. Har föräld- rarna skilda släktnamn bör enligt av svaren föräldrarna ha rätt att fritt välja vilket av namnen barnet skall ha, sålunda utan någon automatiskt verkande regel om barnets namnförvärv vid födelsen. De flesta utgick emellertid från att en sådan situation sällan upp- kom för barn i äktenskap, eftersom makar normalt förutsattes ha sam- ma släktnamn. Flertalet av dem som svarade ansåg också, att föräld- rarnas rätt att bestämma vilket släktnamn barnet skall ha bör omfatta även släktnamn som endera förvärvat på grund av ett tidigare äkten- skap. 6.3Kommitténs attitydundersökning i sammandrag Av urvalet på 3 000 personer svarade 1 , vilket enligt SCB innebär en normal besvarandegrad för denna typ av skriftliga enkäter. Undersökningen avsåg 20 tematiskt grupperade frågor och erbjöd härjämte möjlighet att i en tom ruta ge uttryck för egna syn- punkter. Andelen icke besvarade frågor uppgick genomgående till endast någon eller några procent, vilket enligt SCB tyder på att frågorna var relativt lätta att förstå. Svaren redovisades uppdelade (stratifierade) på kön, tre åldersgrupper, tre utbildningsgrupper samt svensk eller utländsk bakgrund. Totalt bildades härigenom 36 grupper (strata). I ingressen till frågeformuläret angavs att nu gällande namnlag är och behöver moderniseras samt att kommittén önskade få vetskap om allmänhetens inställning till bland andra följande frågor: Är det rätt att ge medborgarna större frihet att själva få välja sitt namn? Hur strikt bör man i så fall förhindra olämpliga för- och efternamn? Bör de nuvarande reglerna om dubbla efternamn och så kallade mellannamn bli mer tillåtande?. betonades att medborgarnas rätt att helt fritt få välja sina namn begränsas av behovet av namnstabilitet och av hänsynen till andra personers rätt till skydd för sina namn. Det angavs också att namnet inte får vara stötande eller orsaka obehag för den som bär Var gränserna i dessa fall ska gå kan emellertid diskuteras, framhölls det vidare i ingressen till formuläret. Ett antal inledande frågor rörde uppfattningen om det egna namnet. De allra flesta visade sig vara helt tillfreds både med sina för- och efternamn. tyckte mycket bra, ganska bra eller varken bra eller dåligt om sitt efternamn, ett utfall som i stort sett överensstämmer med svaren på en motsvarande fråga undersökning. Det bör dock noteras att skulle vilja byta till ett helt nytt efternamn och att skulle vilja ha ytter- ligare ett efternamn. En andra grupp av frågor avsåg den mer allmänna inställningen till för- och efternamn. En mycket stor majoritet, , ansåg att myndigheterna ska säga nej till förnamn och efternamn som kan väcka anstöt hos omgivningen, exempelvis genom att namnen kan förknippas med könsord eller svordomar. En ännu större andel, , ansåg att myndigheterna ska säga nej till förnamn och efternamn som kan leda till obehag för den som ska bära namnet. I detta fall modifierade emellertid sin avvisande hållning med att den bara behövdes för att barn inte ska bli lidande. Överlag var motståndet mot stötande och obehagsframkallande namn störst hos personer med svensk bakgrund. En likaledes stor majoritet, , ansåg att föräldrar inte ska ha rätt att ge sina söner flicknamn och sina döttrar pojknamn. ansåg emellertid att en sådan könskonträr namngivning av barn ska vara tillåten om barnet får ett annat tilltals- namn. Allra mest negativa till möjligheten att ge barn könskonträra förnamn var inom de olika kategorierna män, äldre, lågutbildade och personer med svensk bakgrund. Två av frågorna i denna frågegrupp knöt an till under- sökning. I den undersökningen hade mer än tre fjärdedelar av de svarande () inställningen att det var mycket önskvärt eller lämpligt att mannen och hustrun i ett äktenskap har samma efternamn. ansåg något mindre än hälften av de svarande () att det är mycket eller ganska viktigt att makarna i ett äktenskap har samma efternamn. På frågan i vad mån det är önsk- värt att alla medlemmar i en familj har samma efternamn svarade undersökning att detta var mycket önskvärt, alternativt lämpligt. I den nu aktuella undersökningen var mot- svarande andel väsentligt lägre; svarade att det är mycket eller ganska viktigt att alla medlemmar i en familj har samma efternamn. Spörsmålet om en make bör ha rätt att anta den andra makens efternamn även i fall då det namnet har förvärvats genom ett tidi- gare äktenskap togs upp i en av frågorna. Följande förutsättningar angavs: och ska gifta sig. Eftersom har fått sitt efternamn genom ett tidigare äktenskap får enligt namnlagen inte byta till Björkenrot. av samtliga ansåg att borde ha rätt att byta till Björkenrot, något färre, var av motsatt uppfattning. valde alternativet Vet inte. Yngre och högutbildade var mest positiva till en lag- ändring i mer tillåtande riktning. Exempelvis ansåg av kvinnorna i kategorin 18–och av männen med eftergymnasial utbildning att den i frågan nämnde borde ha rätt att byta till hustruns giftasnamn Björkenrot. En fråga anknöt till ett förslag om att ändra namnlagen så att man oberoende av någon annans medgivande ska kunna byta till vanligt förekommande efternamn. Dessa namn exemplifierades med namnen , och . ansåg att förslaget var bra, att det var dåligt, såg inget behov av en sådan lagändring och hade ingen upp- fattning i frågan. I gruppen högutbildade var andelen som var uttalat positiva till förslaget signifikant högre, . Det kan också noteras att ansåg att lagändringen behövs för att invandrare enklare ska kunna byta till ett svenskt efternamn. En fråga, uppdelad i fem delfrågor, var rubricerad Namn med ovanlig stavning (t.ex. Anndersch eller Qroqhztrömm) men inne- höll också frågor om tillåtligheten av stora och små bokstäver blandade (t.ex. SoFia och GranSkog), siffror i namn (t.ex. 91an), mycket okonventionella förnamn (t.ex. Cykelpedal, Gudihimlen) och mycket svåruttalade nya efternamn (t.ex. Razafindrandriatsai- maniry, Xenogiannakopoulidis). De svarandes inställning var i samtliga fall kraftigt negativ, i genomsnitt menade att sådana typer av namn inte ska godkännas. Vad särskilt gäller mycket svåruttalade nya efternamn kan noteras att toleransen var något större inom kategorierna yngre, , och personer med utländsk bakgrund, , jämfört med det totala genom- snittsnittet som här uppgick till . Regleringen av mellannamn utgjorde ämnet för en fråga, i vilken påpekades att ett mellannamn i lagens mening inte är ett efternamn och inte får föras vidare till make eller barn. Frågan löd: Tycker du att mellannamn ska kunna föras vidare som ett vanligt efternamn? svarade ja, nej och vet inte. I anslutning till sistnämnda spörsmål ställdes frågan huruvida dubbelnamn bör tillåtas. Frågan innehöll följande information: Namnlagen tillåter inte nybildade dubbelnamn, dvs. två efternamn som är hopsatta med ett bindestreck (t.ex. ). Om och gifter sig, får de alltså inte anta dubbel- namnet för sig själva och sina barn. Nära två tredje- delar, , svarade ja på frågan om namnlagen ska tillåta dubbelnamn. Allra mest positiv inställning hade kvinnor i åldern 18–, bland vilka ansåg att dubbelnamn ska tillåtas. Ett bärande motiv såväl för ordningen med mellannamn som för framförda krav på tillåtande av dubbelnamn har varit behovet att genom namnet kunna visa samhörighet med familj och släkt. Av den anledningen försågs dubbelnamnsfrågan med följdfrågan Bör det vara tillåtet att bilda nya dubbelnamn även då det inte behövs för att visa samhörighet med familj eller släkt?. Frågan skulle besvaras endast av dem som hade svarat ja på föregående fråga om namnlagen ska tillåta dubbelnamn. av dessa ja-svarare svarade ja även på följdfrågan, svarade nej och svarade vet inte. En fråga gällde tillåtligheten av att i vissa fall som nytt efter- namn anta ett historiskt känt sådant. Frågan rubricerades Namn som tillhört utdöda släkter och innehöll följande information: Namn som tillhört historiskt kända men utdöda svenska släkter kan övertas av den som först ansöker om detta. Så har skett med t.ex. namnen Gripensvärd, Gyllenbielke och Nordenstjerna. På den följande frågan Tycker du att det ska vara tillåtet att byta till historiskt kända namn som ingen längre bär? svarade ja, nej och vet inte. Resultaten skilde sig inte stor mellan de olika kategorierna. Inte i någon av dem uppnåddes majoritet för att byte till historiskt kända namn borde vara tillåtet. En annorlunda fråga avsåg i vad mån svarandena kände till vilken eller vilka myndigheter de ska vända sig till om de vill ändra sina namn. av samtliga ansåg sig känna till detta, medan något fler, , inte ansåg sig ha den kunskapen. I kategorin personer med utländsk bakgrund ansåg sig fler, , ha denna kunskap än i kategorin personer med svensk bakgrund, I cirka 140 fall utnyttjade sig svarandena av möjligheten att i en tom ruta ange egna synpunkter på namnlagstiftningen. Dessa redo- visas inte särskilt i detta betänkande men finns tillgängliga i kom- mitténs arkiv. Namnets betydelse för släkt- och familjesamhörigheten har minskat När namnlag utarbetades spelade hänsynen till släkt- och familjesamhörigheten en stor och återhållande roll för namnlag- stiftningens utformning. Det fanns ännu en folklig opinion som värnade om traditionella värderingar i fråga om familjerättsliga namnförvärv. Som framgår av attitydundersökning ansåg exempelvis att det var önskvärt eller åtminstone lämpligt att alla medlemmar i en familj har samma efternamn. Andelen hade sannolikt varit ännu högre om undersökningen även hade omfattat personer . Motsvarande andel är . Förändringen tyder på en kraftig förskjutning från ett familjebaserat perspektiv till förmån för ett perspektiv som mer betonar individens frihet och egenart. Under arbetet med vad som skulle bli namnlag diskuterades ännu frågan om en frånskild make som förvärvat sitt efternamn genom äktenskapet ska få behålla det namnet även om han eller hon ingår nytt äktenskap. Lagstiftaren kom slutligen fram till att så bör vara fallet. Därmed godkände lagstiftaren också att barnen i det nya äktenskapet kunde förvärva den tidigare makens efternamn trots att de inte kunde räkna någon släktskap med denne. Däremot ansågs det närmast självklart att den som har för- värvat ett efternamn i ett tidigare äktenskap inte bör få föra över detta namn på maken i ett nytt äktenskap: Annars skulle namn- kretsen tänjas ut på ett sätt som alltför mycket kunde urholka släktnamnsbegreppet. För att detta begrepp skall bevara något av sitt egentliga innehåll bör en gräns sättas här. 1981/82:156 s. 22). Lagstiftningen innehåller därför än ett förbud mot användande av ett tidigare förvärvat giftasnamn som gemensamt efternamn i ett nytt äktenskap. Förbudet gäller oavsett om den tidigare maken lämnat sitt medgivande. Enkätsvaren rörande denna typsituation visar att det knappast längre finns någon folklig respons för en så restriktiv hållning. Andelen som anser att en ny make ska ha rätt att anta sin makes giftasnamn är till och med något större än den andel som ställer sig bakom det alltjämt gällande förbudet i namnlagen. Ett annat uttryck för de värderingar som rådde vid antagandet av namnlag är att man då inte ansåg sig böra införa en rättighet att som efternamn anta sin faders eller moders förnamn med tillägg av ändelsen son eller dotter. Endast om särskilda skäl förelåg skulle detta vara möjligt (så är ännu fallet, 14 § andra stycket namnlagen). Som skäl angavs bland annat att ett alltför vanligt bruk av patronymikon och metronymikon kunde medföra olägenheter för folkbokföringen. Ytterst bottnade emellertid denna restriktiva syn i föreställningen att efternamnen så långt möjligt bör ha en individualiseringsfunktion och utgöra ett samhörighets- tecken för en viss släkt eller en viss familj. Strävan borde därför inriktas på minimera andelen bärare av mycket vanliga efternamn och att komma bort från det tidigare dominerande bruket att barn ges sonnamn bildade på faderns förnamn. Det kan konstateras att denna restriktiva inställning helt saknar stöd i den nu genomförda attitydundersökning. Det framgår indirekt av att av de tillfrågade var uttalat emot en ordning som innebär att vem som helst ska ha rätt att, till och med utan att behöva anföra något särskilt skäl, byta till ett vanligt förekommande efternamn vare sig detta är ett sonnamn eller inte. Starkt folkligt motstånd mot vad som uppfattas som olämpliga namnbildningar