sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — 15.6Vem utöver polisen får ingripa mot ordningsstörningar och brott? Detaljhandelsföretag som verkar i miljöer där det ofta förekom- mer brott eller ordningsstörningar anlitar inte sällan ordnings- vakter eller väktare för att bl.a. kunna hålla oönskade personer utanför lokalerna och för att neka personer som uppträder störande eller begår brott tillträde. En ordningsvakt är en person som av polisen har förordnats att medverka till att upprätthålla allmän ordning. Endast den som med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter är lämplig för upp- draget och som är får förordnas som ordnings- vakt. De grundläggande reglerna om ordningsvakter finns i lagen (1980:578) om ordningsvakter och i ordningsvaktsförordningen (1980:589). En ordningsvakts tjänstgöringsområde framgår av hans eller hennes förordnande. Förordnandet är alltid geografiskt begränsat men kan även vara sakligt begränsat. Ordningsvakter förordnas framför allt att tjänstgöra vid all- männa sammankomster, offentliga tillställningar och lokaler eller utrymmen med tillstånd att utskänka alkohol (2 § lagen om ord- ningsvakter), men förordnandet kan även avse annat (2 a, 2 b och 3 §§ lagen). En ordningsvakt lyder under polismyndigheten i det distrikt där han eller hon tjänstgör. Ordningsvakten är i princip skyldig att lyda de order som en polisman meddelar i tjänsten (6 § lagen). En ord- ningsvakt har också rapporteringsskyldighet till polisen. Skyldig- heten omfattar bara sådana förhållanden som rör ordningsvaktens verksamhet och som är av sådan art att de bör komma till polis- myndighetens kännedom (7 § lagen). En ordningsvakt har enligt 29 § tredje stycket polislagen samma rätt som en polisman att avvisa, avlägsna eller omhänderta en per- son enligt 13 § polislagen, om inte förordnandet som ordningsvakt föreskriver annat. Med väktare avses en person som är godkänd för anställning hos ett bevakningsföretag och som utför bevakningstjänst. Reglerna om väktare och bevakningsföretag finns i lagen (1974:191) om bevak- ningsföretag. En väktare har inte några andra befogenheter än vilken medbor- gare som helst. 15.6.3Rätten för envar att ingripa mot brott Enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB får envar gripa den som har begått ett brott på vilket fängelse kan följa och som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Detsamma gäller den som är efterlyst för brott. Har någon gripits med stöd av envarsrätten ska den gripne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Regeln om envarsgripande i är endast tillämp- lig på den som är straffmyndig, dvs. I 35 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträ- dare finns emellertid en motsvarande regel som ger envar möjlighet att gripa den som har begått ett brott på vil- ket fängelse kan följa, om den unge påträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Envarsgripande förekommer bl.a. vid snatteri och andra till- greppsbrott. I de flesta sådana fall är det en butikskontrollant eller väktare som gör gripandet, men ibland kan det vara butikspersona- len som ingriper. En polisman ska alltid ta ställning till ett envarsgripande. Om polismannen övertar gripandet övergår detta i ett vanligt gripande för brott och följer de regler som gäller för ett sådant ingripande t.ex. beträffande förhör. Det innebär bl.a. skyldighet att underrätta den gripne om grunden för frihetsberövandet och om den brotts- misstanke som finns. 15.7.1Allmänt om straffsanktionerade förbud Att använda kriminaliserade förbud i syfte att hindra vissa personer att bete sig på oönskat sätt aktualiserades genom departementspromemorian Besöksförbud (DsJu 1987:13). Där föreslogs, efter danskt mönster, att en polismyndighet på be- gäran av en målsägande skulle kunna meddela den som begått brott mot målsägandens hälsa, frihet eller frid särskilda föreskrifter, om det bedömdes vara nödvändigt för att förebygga fortsatta över- grepp. Föreskrifterna skulle kunna bestå i bl.a. förbud att utan målsägandens medgivande kontakta honom eller henne. Föreskrif- terna skulle gälla upp till . De skulle kunna prövas i domstol enligt reglerna i ärendelagen. Den som bröt mot en föreskrift av detta slag skulle kunna dömas till böter eller fängelse . Vid remissbehandlingen av promemorian framfördes kraftig kritik mot förslaget i olika avseenden. Det omarbetades och ledde till ett nytt förslag om besöksförbud (prop. 1987/88:137). För- slaget utgör grunden till den nuvarande lagen (1988:688) om kon- taktförbud. Lagen om besöksförbud trädde i kraft . Lagen har ändrats , i syfte att skärpa regleringen (se prop. 2002/03:70 och prop. 2010/11:45). I det sistnämnda lag- stiftningsärendet ändrades också benämningen på förbudet till kontaktförbud. Bestämmelserna om kontaktförbud redovisas i det följande. På motsvarande sätt fick det första förslaget om tillträdesförbud i departementspromemorian Tillträdesförbud (Ds 2002:25) kritik som ledde till att förslaget inte genomfördes. I departementspro- memorian Lag om tillträdesförbud (Ds 2004:40) lades ett helt nytt förslag om tillträdesförbud till idrottsanläggningar fram. Förslaget hade utformats efter mönster av besöksförbudslagen i dess dåva- rande utformning. Efter remissbehandling lade regeringen fram en proposition, vilken godkändes av (prop. 2004/05:77). Lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang trädde i kraft . Även lagen om tillträdesförbud har ändrats (prop. 2008/09:78) och regeringen har beslutat en lagrådsremiss med en ytterligare ändring. Det finns två olika typer av kontaktförbud (tidigare benämnda besöksförbud). Den ena typen av förbud, som är det som vanligen avses, regle- ras i lagen om kontaktförbud (kontaktförbudslagen) och finns i fyra olika varianter. Sådana förbud beskrivs närmare nedan. Den andra typen är sådana tillfälliga kontaktförbud som kan meddelas med stöd av 14 kap. 7 § andra stycket eller 18 kap. 2 § första stycket i ett mål om äktenskapsskillnad. Under handläggningen av ett sådant mål kan rätten, på yrkande av någon av makarna, förbjuda dessa att besöka varandra. Denna form av förbud fanns redan när besöksförbudslagen infördes, men då gjordes bestämmelserna om överträdelse i den lagen tillämpliga även på besöksförbud enligt . En bestämmelse som motsvarar reglerna om kontaktförbud i finns i 28 § sambolagen (2003:376). Om någon bryter mot ett kon- taktförbud som har meddelats med stöd av sambolagen tillämpas också reglerna om straffansvar i kontaktförbudslagen. Kontaktför- bud enligt och sambolagen saknar betydelse för den nu aktuella frågan och berörs därför inte i den fortsatta fram- ställningen. Ett kontaktförbud innebär ett förbud för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person. Huvudsyftet med ett kontaktförbud är således att förhindra kontakter oavsett på vilket sätt de sker. Indirekt kommer emellertid ett kontaktförbud att fungera som ett förbud att besöka den eller de platser som för- budet omfattar. Det kan t.ex. vara fråga om en bostad som tillhör den som förbudet ska skydda eller hans eller hennes arbetsplats. Ett kontaktförbud får meddelas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvar- ligt trakassera den som förbudet avses skydda. Syftet med regle- ringen är att förebygga brott eller annat oönskat beteende som riktar sig mot en viss i förbudet angiven person. Ett kontaktförbud kan också utsträckas till att omfatta platser i närheten av skyddsobjektets bostad, arbetsplats eller någon annan plats där han eller hon brukar vistas (s.k. utvidgat kontaktförbud). För att ett sådant förbud ska få utfärdas krävs att ett normalt kon- taktförbud inte bedöms vara tillräckligt. infördes två nya former av kontaktför- bud; särskilt utvidgat kontaktförbud och kontaktförbud i gemen- sam bostad (prop. 2002/03:70). Med särskilt utvidgat kontaktförbud avses ett förbud mot att vis- tas i områden som ligger i anslutning till den skyddade personens bostad, arbetsplats eller annan plats där den skyddade brukar vistas. Särskilt utvidgat kontaktförbud får endast utfärdas om den mot vilken förbudet ska gälla har brutit mot ett vanligt utvidgat kon- taktförbud. Det är således avsett att komplettera ett förbud av sist- nämnda slag i syfte att utsträcka den skyddades rörelsefrihet och att freda områden som den skyddade måste passera för att röra sig mellan de platser där kontaktförbudet gäller, t.ex. vägen till och från arbetsplatsen. Ett särskilt utvidgat kontaktförbud ska enligt huvudregeln förenas med villkor om elektronisk övervakning. Med kontaktförbud i gemensam bostad avses ett förbud mot att uppehålla sig i en bostad som brukas gemensamt med den skyddade personen. För att ett kontaktförbud i gemensam bostad ska få ut- färdas krävs att det på grund av särskilda omständigheter finns risk att den mot vilken förbudet ska gälla kommer att begå brott mot en sammanboendes liv, hälsa, frihet eller frid. Det ställs således högre krav på risken för att vålds- eller fridsbrott kommer att begås. Genom en föreslagen ändring i lagen har kravet på att ris- ken för brott ska vara påtaglig tagits bort (prop. 2012/13:186, bet. 2013/14:JuU6). Avsikten med ändringen är att det inte ska krävas en akut eller nära förestående risk för brott; det ska vara tillräckligt att risken är konkret och tydlig. Kontaktförbud i gemensam bostad innebär att den person som åläggs förbud utestängs från den gemensamma bostaden, vilket ger den skyddade personen möjlighet att bo kvar. Detta har ansetts vara värdefullt eftersom den utsatta personen tidigare ibland har sett sig tvingad att lämna sitt hem för att kunna freda sig. Kon- taktförbud i gemensam bostad får endast beslutas om -skälen för förbud väger väsentligt tyngre än det intrång eller men som förbudet vållar den som förbudet riktas mot, och -skyddsobjektet förbinder sig att medverka till att den som för- budet riktas mot får tillgång till sina tillhörigheter. En grundläggande förutsättning för alla former av kontaktförbud är att syftet med ett kontaktförbud inte kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd. Ett kontaktförbud ska gälla , högst , och kan förlängas med högst i taget. Detsamma gäller för utvidgat kontaktförbud. Ett kontaktförbud i gemensam bostad är tids- mässigt betydligt mer begränsat och får utfärdas . Ett sådant förbud får förlängas med högst i taget. Ett särskilt utvidgat kontaktförbud med villkor om elektro- nisk övervakning får meddelas och får för- längas med högst i taget. Beslut om kontaktförbud fattas av åklagare. Beslutet ska vara skriftligt och ska delges den mot vilken förbudet gäller. Kontakt- förbud kan beslutas antingen på begäran av den som förbudet avses att skydda eller när det annars finns skäl till det. Åklagaren kan alltså på eget initiativ besluta om kontaktförbud. Åklagarens beslut angående kontaktförbud får överklagas till allmän domstol. Den utredning som läggs till grund för ett beslut om kontakt- förbud görs i huvudsak enligt bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. RB. För handläggningen i övrigt gäller kontaktförbuds- lagen samt vissa bestämmelser i förvaltningslagen. Den som bryter mot ett kontaktförbud döms till böter eller fängelse i högst . fall är straffria. I ärenden om kontaktförbud kan offentlig försvarare förordnas om den person som förbudet avses gälla är misstänkt för brott (21 kap. 3 a § RB). Däremot finns det inte någon rätt till offentligt biträde (se prop. 1987/88:137 s. 32), utom i de fall där saken gäller kontaktförbud i gemensam bostad. I sistnämnda fall anses behovet av biträde vara så framträdande att offentligt biträde normalt ska förordnas. Endast om det står klart att det saknas behov av biträde ska sådant inte förordnas (prop. 2002/03:70 s. 46). Åklagaren kan förordna offentligt biträde vid sin handläggning av kontaktförbuds- ärendet. Kontaktförbud är både den typ av förbud som har funnits längst och som används mest. Det har gjorts en rad utvärderingar av lag- stiftningen, som har lett till vissa justeringar och utvidgningar. I många avseenden är dock reglerna desamma som när besöksförbud introducerades . Brå har fått i uppdrag att följa upp och utvär- dera lagstiftningen. Brå har publicerat följande rapporter. -Lagen om besöksförbud. -Uppföljning av lagen om besöksförbud. PM 1995–05–02. En utvärdering av lagen och dess tillämpning. -Nya regler om besöksförbud. De berörda och deras erfarenheter. Av den senaste rapporten framgår bl.a. följande. Antalet ansök- ningar om kontaktförbud har successivt ökat. gjordes fler än 10 000 ansökningar. hade antalet ansökningar ökat , vilket framför allt tillskrevs ökad kännedom om lagen. hade andelen beviljade ansökningar sjunkit. Ansökan om kontaktförbud beviljades i av fal- len mot . Skälet till minskningen upp- gavs vara att färre ansökningar uppfyllde de rättsliga kraven för kontaktförbud. Antalet överträdelser av kontaktförbud har inte ökat i samma utsträckning som antalet ansökningar om sådana förbud. –2006 varierade antalet anmälningar om överträdelse av kontaktförbud mellan cirka 3 200 och 3 800 , med undantag för då antalet anmälda överträdelser var cirka 5 000. Anta- let personer som lagförts för överträdelse är betydligt färre, vilket bl.a. beror på att många av de som överträder förbuden gör detta vid upprepade tillfällen. lagfördes 152 personer för över- trädelse av besöksförbud. Utgångspunkten när lagstiftningen tillkom var att varje kon- taktförsök skulle betraktas som ett brott. Dagens kommunika- tionssätt gör dock att man numera betraktar det som ett brott om någon vid upprepade tillfällen kontaktar en annan per- son exempelvis genom mail, SMS eller telefonsamtal. Ett brott kan således motsvara ett stort antal kontakter. Brå har vid mätningar gjorda dels , dels bedömt att åtminstone vart tredje kontaktförbud inte respekteras. Överträ- delsen utgörs dock sällan av ett våldsbrott; majoriteten av anmälda händelser består av telefonsamtal eller SMS. Antalet kontaktförbud som meddelades uppgick till cirka 4 000 (prop. 2010/11:45 s. 34). Reglerna om straffsanktionerade tillträdesförbud I promemorian Tillträdesförbud (Ds 2002:25) presenterades ett förslag till lag om tillträdesförbud. Förslaget omfattade, förutom förbud mot tillträde till idrottsanläggning i samband med idrottsar- rangemang, även förbud mot att skaffa sig tillträde till eller vistas i en lokal som huvudsakligen utgör butikslokal. I den föreslagna lagen angavs under vilken förutsättning sådana förbud skulle få meddelas, nämligen att den person som förbudet riktades mot skulle ha begått brott i lokalen respektive vid ett idrottsarrange- mang. Förbuden skulle vara skriftliga. Den remisskritik som riktades mot förslagen ledde till förnyade överväganden om hur en lagstiftning om tillträdesförbud borde utformas. Ett nytt förslag till lag om tillträdesförbud, nu utformad efter mönster av reglerna om besöksförbud, lades fram i prome- om tillträdesförbud (Ds 2004:40). De flesta remissinstanser tillstyrkte förslaget eller lämnade det utan erinran. Det förekom viss kritik rörande detaljer, men för- slaget ansågs uppfylla kraven på rättssäkerhet i betydligt större ut- sträckning än tidigare förslag. Kritikerna menade främst att man borde ha valt en mindre ingripande reglering och att skälen för kriminalisering inte var tillräckliga. Regeringen lade i prop. 2004/05:77 fram förslag om en lag om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang som frånsett vissa detaljer byggde på förslagen i promemorian. antog propositio- nen (bet. 2004/05:JuU32, rskr. 2004/05:238). Lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang trädde i kraft . Lagen är utformad efter mönster av reglerna om kontaktförbud. Enligt lagen får en person som har fyllt förbjudas att skaffa sig tillträde till och vistas på en inhägnad plats som huvudsakligen är avsedd för idrottsutövning när idrottsarrangemang anordnas på platsen av en idrottsorganisation. Tillträdesförbud får beslutas om det på grund av särskilda om- ständigheter finns risk för att personen kommer att begå brott under kommande idrottsarrangemang och brottet är ägnat att störa ordningen eller säkerheten. I motsats till vad som gäller för kon- taktförbud kan således andra gärningar än brott inte läggas till grund för tillträdesförbud. Beteendet ska till sin typ vara sådant att det kan anses ägnat att störa ordningen eller säkerheten under arrangemanget. Som exempel på sådana brott brukar nämnas miss- handel och skadegörelse. Vid riskbedömningen ska särskilt beaktas om personen har begått ett sådant brott i samband med idrottsarrangemang. Brott begångna innan personen fyllde får inte tas med i bedömningen. Kan syftet med ett tillträdesförbud tillgodoses genom en mindre ingripande åtgärd får något förbud inte meddelas. Ett tillträdesför- bud får vidare meddelas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den en- skilde. Åklagare beslutar i frågor om tillträdesförbud, efter ansökan av den idrottsorganisation som anordnar det eller de arrangemang som förbudet är avsett att skydda eller efter anmälan av en polis- myndighet. kan också ansöka om tillträdes- förbud. Åklagarens beslut kan prövas av allmän domstol om det går parten emot. Ett tillträdesförbud, som ska vara skriftligt, ska gälla , högst . Förbudet kan förlängas med högst i taget. Någon yttersta tidsgräns har inte föreskrivits. Regeringen har nyli- gen i en lagrådsremiss föreslagit att förbudstiden får vara högst . Åklagaren kan häva eller ändra ett tillträdesförbud, om det finns skäl för det på grund av ändrade förhållanden. Den utredning som läggs till grund för ett beslut om tillträdes- förbud görs i huvudsak enligt bestämmelserna i 23 kap. RB. För handläggningen i övrigt gäller tillträdesförbudslagen samt vissa bestämmelser i förvaltningslagen. Den som bryter mot ett tillträdesförbud döms till böter eller fängelse . Eftersom tillträdesförbud till idrottsarrangemang är en ganska ny företeelse finns det begränsade erfarenheter av förbuden. meddelades drygt 100 tillträdesförbud vardera året. Beslut om tillträdesförbud meddelades i av de ärenden där frågan om förbud hade väckts. ökade antalet meddelade förbud till drygt 160. Då utfärdades tillträdesför- bud i av ärendena. Majoriteten av tillträdesför- buden avsåg fotbollsarrangemang och de övriga avsåg i huvudsak ishockeyarrangemang eller både fotboll och ishockey. De flesta av förbuden meddelades , men det förekom även förbud med kortare varaktighet. Förslag till skärpningar av lagstiftningen I betänkandet Mindre våld för pengarna föreslås att reglerna om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang ska skärpas (SOU 2012:23 s. 153 f.). Det föreslås bl.a. att ett tillträdesförbud även ska kunna omfatta ett visst område utanför en idrottsarena, att ett förbud ska kunna meddelas för högst och att maximistraffet för överträ- delse av tillträdesförbud ska höjas till fängelse. Vidare före- slås att ska få föra ett register över både tillträdesförbud och sådana avstängningar som idrottsorgani- sationerna själva beslutar om. Förslaget har remitterats. Mot bak- grund av den remisskritik som framförts i vissa delar har en utre- dare fått i uppdrag att göra en förnyad och fördjupad analys av de frågor som hör samman med förslaget om registrering. Förslaget om utökad längsta tid för tillträdesförbud har behandlats i lagråds- remissen Förstärkt tillträdesförbud vid idrottsarrangemang. Idrottsorganisationerna använder också själva ett system med för- bud i vissa fall för personer att besöka idrottsevene- mang, s.k. arrangörsavstängning. Dessa beslut meddelas med stöd av vad som brukar benämnas arrangörsrätten och faller utanför lagen om tillträdesförbud. Besluten grundas ofta på att personen i fråga har begått brott på idrottsanläggningar. Besluten upp- rätthålls genom att de avstängda personerna nekas tillträde i sam- band med biljettkontroll vid inpassering till anläggningarna. Beslut om avstängning fattas av idrottsföreningarna eller, efter fullmakt, av vederbörande intresseorganisation för föreningarna när det gäller flera idrottsarrangemang. En formell hantering tillämpas för beslutsfattandet (se och , Idrottens bestraffnings- och antidopingregler, 5 uppl. 2010, s. 131 f.). Den innebär att ett beslut om avstängning fattas först sedan den enskilde har fått tillfälle att yttra sig. Beslutet dokumenteras och den avstängde underrättas om innehållet. Den avstängde kan på begäran få beslutet omprövat av den förening eller organisation som har fattat beslutet. 15.7.4Den europeiska utvecklingen på området Inom ramen för Europeiska unionens (EU) straffrättsliga samar- bete har medlemsstaterna förhandlat fram och rådets direktiv /99/EU av om den europeiska skyddsordern (EUT L 338, 21.12.2011, s. 2). Syftet med direktivet är att göra det möjligt för en person som fått skydd av en s.k. skyddsåtgärd i en medlemsstat att få fortsatt skydd i en annan medlemsstat dit han eller hon flyttar. En skyddsåtgärd i direktivets mening är närmast att jämställa med kontaktförbud enligt svensk rätt, men begreppet är avsett att omfatta olika slags straffrättsliga beslut som har det gemensamma syftet att skydda en person från brottsligt angrepp från en annan person närmast med avseende på den skyddade personens liv, fysiska eller psykiska integritet, vär- dighet, frihet eller sexuella integritet. En person som står i begrepp att flytta till en medlemsstat eller som redan har gjort det, och som skyddas av en skyddsåtgärd i en annan medlemsstat, kan med stöd av direktivet begära att myndig- heterna i den senare – utfärdande – medlemsstaten ska utfärda en europeisk skyddsorder. En europeisk skyddsorder får utfärdas på grundval av en sådan skyddsåtgärd som anges i direktivet och inne- bär i princip en förpliktelse för den medlemsstat dit personen flyt- tar – den verkställande medlemsstaten – att erkänna och verkställa skyddsordern. Direktivet innehåller endast ett fåtal avslagsgrunder och prövningen i den verkställande medlemsstaten får inte omfatta frågan om den skyddade personen har behov av skydd eller om det finns skäl att besluta om en skyddsåtgärd. Verkställigheten sker genom att den verkställande medlemsstaten fattar ett beslut om en ny skyddsåtgärd i enlighet med sin lagstiftning. Den nya skyddsåt- gärden ska motsvara den åtgärd som har beslutats i den utfärdande medlemsstaten. Överträdelser av en skyddsåtgärd som beslutas på grundval av en europeisk skyddsorder lagförs i den verkställande medlemsstaten. Överträdelser av den skyddsåtgärd som ligger till grund för den europeiska skyddsordern lagförs i den utfärdande medlemsstaten. Direktivet ska vara genomfört i medlemsstaterna . En utredning om hur direktivet ska genomföras i svensk rätt har tillsatts. 15.8Tidigare förslag om tillträdesförbud till butiker föreslog i sitt slutbetänkande Trygghet mot brott – Rollfördelning och samverkan (SOU 1995:146) att straffan- svaret för olaga intrång skulle utvidgas till att avse även platser till vilka allmänheten har tillträde. Förslaget fick ett blandat mottagande. Ett flertal remissinstanser tillstyrkte förslaget, men bl.a. Riksåklagaren, och avstyrkte detta. Under bered- ningen av förslag inhämtade regeringen under hand synpunkter på ett förslag som hade stora likheter med utredningens. Det förslaget kritiserades främst på den grunden att det kunde leda till att skyddet mot diskriminering urholkades. I en lagrådsremiss föreslog regeringen att straffansvaret för olaga intrång skulle utvidgas på följande sätt. För olaga intrång döms också den som av en behörig person meddelats ett sakligt grundat och tydligt motiverat beslut att just han eller hon inte har tillträde till en lokal eller inhägnad plats, men trots beskedet tar sig in där. Detta gäller även om allmänheten har tillträde dit.