sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — 1972:98 s. 132 f och prop. 1990/91:58 s. 543. En i dömd person som varit bosatt i torde endast i undantagsfall bli aktuell för ett överförande till en annan stat. Detta gäller särskilt i fall där den dömde har sin familj i och de anhöriga är svenska medborgare eller har bott i en avsevärd tid. Här kan jämföras med vårt förslag om utvidgat tvingande samarbetsområde när det gäller genom- förandet av rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen, se avsnitt 16.3, som innebär att en person som varit stadigvarande bosatt i en stat presumeras ha en sådan stark anknytning dit att verk- ställigheten bör ske där. När det gäller den dömdes familjeband ska särskild hänsyn tas till om det i något av länderna finns minderåriga barn. När det gäller minderåriga barn i bör på motsvarande sätt som vid fråga om utvisning på grund av brott hänsyn tas till barnets behov av kontakt med den dömde, hur kontakten varit och hur den skulle påverkas av att verkställigheten överförs, se avsnitt 5.4. I ett brott- mål ska, om det kan bli fråga om utvisning av en utlänning på grund av brott, socialnämnden på begäran av rätten, åklagaren eller Kriminalvården lämna upplysningar om huruvida utlänningen har barn i och, om så är fallet, om barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten har varit och hur den skulle påver- kas av att utlänningen utvisas, se 6 § andra stycket lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål m.m. I fall där det i brott- målet varit fråga om eventuell utvisning på grund av brott torde det därför finnas upplysningar om den dömdes kontakt med barnet m.m. samt hur domstolen resonerat kring barnperspektivet inför sitt beslut i utvisningsfrågan. Den behöriga myndigheten kan genom dessa upplysningar få underlag för sin bedömning om överförande av verkställigheten utifrån principen om barnets bästa. I ärenden där frågan om överförande av straffverkställigheten uppkommer eller i ärenden där fråga om utvisning inte varit aktuellt kan det finnas skäl för den behöriga myndigheten att inhämta upplysningar om hur den dömdes barn kommer att påver- kas av att verkställigheten görs i ett annat land. Vi bedömer därför att det bör införas en möjlighet för de behöriga myndigheterna att inhämta upplysningar från socialnämnden härom. En sådan bestäm- melse kan tas in i förordning. När det gäller barn som befinner sig i den andra staten får motsvarande information, om möjligt, inhäm- tas från den andra staten. I bedömningen av om den sociala återanpassningen kan antas underlättas av ett överförande ska även den dömdes egen inställ- ning i frågan ha betydelse. Även i fall där den dömdes samtycke inte krävs, se avsnitt 11.2.4, bör beaktas vad den dömde anför mot eller för att bli överförd till sitt hemland. Om den dömde själv har begärt att verkställigheten ska flyttas till dennes hemland eller sam- tycker till detta, bör ett överförande som utgångspunkt från svenskt håll bifallas. I undantagsfall kan det bli aktuellt att tillämpa en överenskommelse som har andra anknytningskrav än vad som föreslagits ovan. Det bör därför av lagen framgå att andra anknytningskrav kan gälla om det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . gäller detta vid tillämpning av brott- målsdomskonventionen. Enligt den konventionen krävs att den dömde har hemvist i den andra staten, eller om den dömde inte har hemvist där, det kan antas förbättra möjligheterna till den dömdes återanpassning eller om verkställighet kan ske i samband med verk- ställighet av annan frihetsberövande påföljd som ska verkställas i den staten, eller om den andra staten är den dömdes ursprungliga hemland, se avsnitt 4.3.1. Vid tillämpning av avtal med krävs att den lagöverträdare som ska överföras är medborgare i den verkställande staten (artikel 3.2). Enligt avtal med krävs för verk- ställighet i att den dömde är medborgare och har hemvist där (artikel 3.2). 11.2.3Den verkställande statens medgivande Förslag: En svensk brottmålsdom får verkställas i en annan stat endast om den verkställande staten lämnat sitt medgivande till att verkställigheten överförs dit. Medgivande krävs dock inte om det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . En annan förutsättning för att ett överförande ska bli aktuellt är att den verkställande staten medger att verkställigheten av den frihets- berövande påföljden överförs dit. Ett avslag från den andra staten innebär, oavsett anledning, att den behöriga myndigheten inte kan besluta att verkställigheten ska överföras dit. Denna förutsättning bör framgå av lagen. Information om den andra statens inställning i frågan om överförande ska inhämtas innan den behöriga myndig- heten fattar slutligt beslut om överförande, se avsnitt 11.5. I fall där det är den andra staten som gjort en framställning till om överförande av verkställigheten av en svensk brottmålsdom dit får detta anses innebära ett medgivande från den staten. Enligt brottmålsdomskonventionen finns det inte något krav på den andra statens medgivande. Denna konvention är tvingande på så sätt att om samtliga förutsättningar enligt konventionen är uppfyllda ska ett mottagande av verkställigheten ske. Även om den behöriga myndigheten i praktiken även i dessa fall bör se till att den verkställande staten inte har för avsikt att avslå en eventuell fram- ställning, så finns det inte något formellt krav på medgivande. I lagen bör därför framgå att kravet på medgivande inte gäller om det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . 11.2.4Den dömdes samtycke och inställning Förslag: En svensk brottmålsdom får verkställas i en annan stat endast om den dömde har samtyckt till att verkställigheten överförs dit. Den dömdes samtycke krävs dock inte om det följer av en internationell överenskommelse som är bindande för . Förslaget innebär inte någon ändring i sak i förhållande till gällande rätt. Den dömde ska tillfrågas om han eller hon samtycker till att verkställa påföljden i den andra staten och i övrigt om sin in- ställning. Vidare ska den dömde upplysas om innebörden av att ett samtycke lämnas. En återkallelse av ett samtycke ska beaktas om den görs innan den behöriga myndighetens slutliga beslut vunnit laga kraft. En beskrivning av nuvarande krav på den dömdes samtycke finns i avsnitt 4.4. Vi föreslår inte någon ändring i sak av nuvarande be- stämmelser. Vi bedömer att huvudregeln i lagen, som bygger på överför- andekonventionen, ska vara att den dömdes samtycke krävs för att ett överförande ska kunna ske till en annan stat. Detta gäller även enligt avtalen mellan och respektive . När det följer av en internationell överenskommelse ska däremot den dömdes samtycke inte krävas för ett överförande. Detta gäller i fall där brottmålsdomskonventionen tillämpas. Den dömdes samtycke krävs inte heller i vissa fall när tilläggs- protokollet (utvisningsfallet och flyktfallet) eller Schengenkonven- tionen (flyktfallet) tillämpas. Undantagen innebär att samtycke från den dömde inte ska krävas om den dömde genom att fly till den andra staten försöker att helt eller delvis undandra sig verk- ställighet av påföljden (flyktfallet), eller om domen angående på- följden, eller ett administrativt beslut till följd av denna dom, inne- håller ett förordnande att den dömde ska utvisas från den stat där domen meddelats eller annars inte får vistas i den staten efter att han eller hon försatts på fri fot (utvisningsfallet). Enligt nuvarande praxis tillämpas framför allt tilläggsprotokollet i relativt stor omfattning. Detta talar för att undantagen uttryck- ligen bör framgå i lagen. I och med den nya ordning som ska gälla mellan medlemsstaterna inom EU innebär det emellertid att antalet länder där tilläggsprotokollet och i fram- tiden kommer att tillämpas blir begränsat. Anslutna länder till tilläggsprotokollet är, utöver nordiska stater och medlemsstater inom EU, , , , , , , , , , och . Motsvarande avseende Schengen- avtalet är endast . Vi bedömer därför att det är tillräckligt att det i lagen framgår att den dömdes samtycket inte ska krävas om det framgår av en internationell överenskommelse. Enligt nuvarande handläggningspraxis tillfrågas den dömde om sin inställning till ett överförande av verkställigheten till ett annat land och ska vid samtycke avge en förklaring härom. Huruvida den dömde samtycker till att verkställigheten överförs till en annan stat samt i övrigt hur dennes inställning är i frågan har stor betydelse för utgången i ärendet. Vi bedömer därför att det av den nya lagen ska framgå att den dömde ska tillfrågas om han eller hon samtycker till att verkställa påföljden i den andra staten och i övrigt om sin I samband härmed ska den dömde upplysas om inne- börden av att samtycke lämnas. Detta avser även att ett samtycke innebär ett avstående från specialitetsprincipen. Detta överens- stämmer med den föreslagna ordningen vid erkännande och verk- ställighet av frihetsberövande påföljder inom EU, se avsnitt 17.2.4. Den behöriga myndigheten ska i en sådan situation anlita tolk om det behövs (jfr 8 § förvaltningslagen). Det händer att en dömd person ändrar sin inställning under ärendets handläggning. Den behöriga myndigheten har att beakta detta vid sin bedömning om det finns förutsättningar för ett över- förande. När det gäller återkallelse av ett lämnat samtycke bedömer vi att detta endast ska beaktas om återkallelsen görs innan den behöriga myndighetens slutliga beslut vunnit laga kraft. Detta inne- bär en nyhet i förhållande till då fråga om återkallelse av sam- tycke är oreglerat. Formerna för upptagande av den dömdes samtycke och inställ- ning kan regleras genom förordning. Enligt gällande rätt ska en förklaring rörande samtycke, när påföljden är fängelse, avges inför chefen för den kriminalvårdsanstalt eller det häkte där den dömde förvaras eller inför någon annan tjänsteman som förordnats att motta en sådan förklaring eller inför en polismyndighet. I fråga om överlämnande till rättspsykiatrisk vård ska förklaringen avges inför chefsöverläkaren eller någon annan läkare vid den enhet där den dömde vårdas. Den som tar emot förklaringen ska förvissa sig om att den dömde har avgett förklaringen med full vetskap om dess innebörd. Anteckning om förklaringen ska göras i protokoll eller dokumenteras på annat lämpligt sätt (19 § IVF). Motsvarande be- stämmelser bör tas in i den nya förordningen. I fråga om sluten ungdomsvård bör den dömde personens samtycke eller inställning avges inför chefen för det ungdomshem eller häkte där den dömde förvaras eller inför någon annan tjänsteman som förordnats att motta en sådan förklaring eller inför en polismyndighet. Förslag: En svensk brottmålsdom får verkställas i en annan stat endast om -domen har vunnit laga kraft, -den dömde befinner sig i eller i den andra staten, och -det återstår av påföljden att avtjäna eller särskilda skäl talar för att verkställigheten ändå överförs till den andra staten. Av såväl brottmålsdomskonventionen som överförandekonven- tionen framgår att överenskommelsernas tillämplighet förutsätter att den aktuella domen vunnit laga kraft. Detta är en grundläggande förutsättning som bör gälla i alla ärenden där det kan bli aktuellt att överföra verkställigheten från . Detta bör framgå av den nya lagen. Om den svenska domen är verkställbar i exempelvis på grund av preskription eller beslut om nåd, är det naturligtvis inte aktuellt att överföra verkställigheten av domen. Den dömde befinner sig i eller i den andra staten Om den dömde varken befinner sig i eller i den andra staten får det anses vara faktiskt omöjligt att genomföra verkställigheten i den andra staten. Ett krav bör därför ställas på att den dömde be- finner sig i eller i den stat dit det är aktuellt att överföra verkställigheten. Detta motsvarar vårt förslag vid genomförande av rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövade påföljder, se avsnitt 17.2.5. Återstående tid för verkställighet Enligt överförandekonventionen gäller som huvudregel att ska återstå av straffet (artikel 3.1 c). Detta har moti- verats med att den sociala rehabilitering som åsyftas med konven- tionen inte får aktualitet samt med hänsyn till de kostnader ett överförande alltid för med sig. Det kan som huvudregel inte anses meningsfullt att genomföra ett överförande till en annan stat när än återstår av på- följden att avtjäna. Detta, som gäller vid tillämpning av över- förandekonventionen, bör även framgå av den nya lagen. Vid be- dömning av den tid som är kvar att avtjäna av påföljden bör beaktas eventuell fastställd tidigaste tid för villkorlig frigivning i domslandet. I överförandekonventionen finns även en möjlighet till undan- tag som har motiverats med att det kan behövas utrymme för över- förande där rehabilitering anses möjlig inom eller där kostnader är låga, exempelvis vid överförande mellan grann- länderna.3 Det har därför bedömts aktuellt med ett undantag från kravet på minst sex månaders återstående strafftid om det finns särskilda skäl. Undantaget, som enligt förarbetena hänför sig till humanitära skäl, bör även finnas i den nya lagen.4 Undantagsregeln bör även kunna tillämpas av mer kriminalpolitiska skäl när det är fråga om straff som är kortare än och där verkställig- heten i ännu inte påbörjats. Det kan exempelvis handla om situationer där den dömde återvänt till hemlandet eller där den dömde inte har någon annan anknytning till än att han eller hon begått brott här. Det finns i en sådan situation inte anledning att begränsa regelverket. En förutsättning är emellertid att den andra staten är beredd att ta emot en kortare verkställighetstid. Den andra statens inställning i frågan måste alltså kontrolleras. Förslag: En svensk brottmålsdom får verkställas i en annan stat endast om det kan anses lämpligt att verkställigheten överförs dit. Bedömning: Någon motsvarighet till 26 § andra stycket IVL förs inte in i den nya lagen. Även om den andra staten går med på att verkställigheten överförs dit och övriga i lagen angivna förutsättningar är uppfyllda, kan det finnas andra omständigheter som innebär att ett överförande inte lämpligen bör ske. Sådana omständigheter kan uppkomma i vissa fall och vara av olika karaktär. Enligt förarbetena till IVL ska, när den dömdes anknytning till den andra staten talar för ett över- förande av verkställigheten dit, detta vägas mot synpunkter som i det enskilda fallet kan anföras mot att verkställigheten överflyttas till den andra staten. Hur stor vikt som ska tillmätas sådana mot- hänsyn – som exempelvis har att göra med de särskilda förhåll- 1983/84:197 s. 41. 1983/84:197 s. 53. andena inom kriminalvården i den andra staten – blir bl.a. beroende av hur stor anknytning den dömde har till respektive den andra staten. Även omständigheter kring det aktuella brottet kan få betydelse.5 Nedan anges sådana omständigheter som kan upp- komma i enskilda fall och som kan få betydelse för om ett över- förande av verkställigheten till den andra staten kan anses lämpligt. Den behöriga myndighetens prövning får i dessa fall utgå från den information som finns tillgänglig i det enskilda fallet eventuellt efter kommunicering med den andra staten. Anpassning av påföljden i den andra staten I fall där den andra staten avser att anpassa den svenska påföljden och den anpassade påföljden kommer innebära en väsentlig av- vikelse från den svenska, bör den behöriga myndigheten pröva om överförande av verkställigheten dit är lämpligt. Det handlar i prin- cip om hur stor skillnad i straffet som kan accepteras från svenskt håll. Enligt nuvarande praxis har det inte ansetts lämpligt med ett överförande när tiden för straffet har satts ned väsentligt, exempel- vis när straffet satts ned till ungefär hälften. Detta bör gälla även fortsättningsvis. När det gäller överlämnande till rättspsykiatrisk vård bör, liksom , särskilt bedöma lämpligheten av ett överförande mot bakgrund av hur vården kommer att ut- formas i den andra staten. Även om viss anpassning av påföljden måste kunna ske av den andra staten, bör påföljden alltjämt utgöra en, enligt svenska mått, rimlig reaktion på de begångna brotten. En sådan hållning kan även motiveras av kriminalpolitiska rättviseskäl. Vid lämplighetsbedömningen i det enskilda fallet bör även even- tuella humanitära skäl vägas in. Sådana skäl kan innebära att ett överförande bör kunna ske trots att straffet väsentligen kommer avvika från det som dömts ut i . 1972:98 s. 132 f. Verkställighetsregler i den andra staten En svensk frihetsberövande påföljd som överförs för verkställighet i en annan stat kommer att verkställas enligt bestämmelserna i den staten. Som beskrivs i avsnitt 5.2.3 varierar exempelvis reglerna om villkorlig frigivning och frigivning mellan olika länder. Detta kan innebära att en i dömd person som ska avtjäna straffet i en annan stat kan komma att friges än om han eller hon avtjänat straffet i . I praktiken kan den dömde därmed få avtjäna en längre eller efter ett överförande. Som huvudregel bör detta inte påverka frågan om ett överförande av verkställigheten kan ske till en annan stat. Se nedan avsnitt 11.2.7 om ärenden där det är fråga om att den dömde får avtjäna av straffet och detta kan innebära en sådan väsentlig skillnad att det kan vara fråga om en överträdelse av . När det är fråga om att den dömde i den andra staten kommer att friges i princip efter ett överförande eller väsent- ligen tidigare än vad han eller hon skulle gjort i kan det ifrågasättas om det är lämpligt med ett överförande av verkställig- heten dit. En riktlinje kan här vara att ett överförande av verk- ställigheten till en stat där halvtidsfrigivning tillämpas bör godtas, medan tidigare frigivning kan ifrågasättas. Här kan noteras att vill- korlig frigivning efter halva straffet avskaffades i svensk rätt så sent som . I bedömningen bör emellertid även beaktas hur stor skillnaden blir i den faktiska verkställighetstiden räknat och månader. En väsentlig skillnad torde därför framför allt gälla när det är fråga om långa straff. Det kan också vara relevant att beakta hur som redan avtjänats i . Även andra skillnader i verkställighetsreglerna mellan länderna bör i undantagsfall kunna beaktas. Det bör då vara fråga om väsent- liga skillnader i verkställigheten i förhållande till svensk verkställig- het och som har stor betydelse för den enskilde individen i det aktuella fallet. I fall där verkställighet i den andra staten enligt det ovan be- skrivna innebär en väsentlig skillnad gentemot en verkställighet i och ett överförande därmed kan ifrågasättas, bör en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet göras. Ett överförande bör, trots de väsentliga skillnaderna, kunna bli aktuellt om det finns särskilda skäl i det enskilda fallet som talar för detta. Det kan exempelvis vara fråga om humanitära skäl, säkerhetsskäl för den dömde eller liknande intresse som talar för att verkställigheten ändå överförs. Överförande av svenska medborgare I detta sammanhang kan även diskuteras om det är lämpligt att överföra verkställigheten av en frihetsberövande påföljd som ut- dömts en svensk medborgare och som motsätter sig ett överför- ande. Detta kan bli aktuellt när det är fråga om en svensk med- borgare som även är medborgare i en annan stat eller en svensk medborgare som har sin hemvist i en annan stat. Vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen gäller att en framställning inte får göras i en sådan situation (26 § andra stycket IVL). Det har i förarbetena ansetts att när det gäller svensk medborgare bör över- flyttning av verkställighet av frihetsberövande påföljd inte i något fall ske mot den dömdes vilja.6 Vid tillämpning av överförande- konventionen tillsammans med tilläggsprotokollet eller Schengen- konventionen finns i flyktfallet däremot inte i lagen någon sådan begränsning. Vi anser att det inte finns skäl att i den nya lagen införa något uttryckligt förbud mot att överföra verkställigheten för en svensk medborgare som inte samtyckt till ett överförande. Däremot torde det svenska medborgarskapet innebära att ett över- förande mot dennes vilja är olämpligt i de allra flesta fall. I ett fall där en svensk medborgare har starkare anknytning till en annan stat, där denna är medborgare eller har hemvist, och dit han eller hon flytt för att undvika verkställighet i av en här utdömd påföljd, kan dock ett överförande anses lämpligt trots att den dömde inte samtyckt härtill. Sådana situationer torde förekomma ytterst sällan. Någon motsvarighet till 26 § andra stycket IVL ska alltså inte föras in i den nya lagen. 11.2.7Hinder mot att överföra verkställigheten Bedömning: Det bör inte införas en bestämmelse som erinrar om att hinder mot att överföra verkställighet föreligger om ett överförande står i strid mot . 1972:98 s. 92. Situationer där det kan föreligga hinder mot överförande av straffverkställighet kan förhållandena vara sådana att ett överförande av verk- ställigheten till en annan stat inte är möjligt. Ett överförande av verkställigheten får aldrig ske om förhållandena är sådana att det enligt utlänningslagen (2005:719) föreligger hinder mot att verk- ställa avvisning eller utvisning till den staten.7 Ett överförande av verkställigheten får inte heller ske om det skulle strida mot svensk grundlag eller internationella förpliktelser, t.ex. Europa- konventionen. Fråga om hinder för överförande av verkställighet till en annan stat kan exempelvis uppkomma när bestämmelser om villkorlig frigivning innebär att den dömde får avtjäna en större del av på- följden i den andra staten. Hur stor avvikelse som ska föreligga för att konventionsbrott ska anses föreligga är inte helt klart. Europa- domstolen har konstaterat att en tjugoprocentig skillnad i faktisk avtjänandetid inte ska anses utgöra konventionsbrott, se avsnitt 5.2.3. Tills ytterligare praxis kommer på området kan som en riktlinje gälla att en avtjänandetid upp till fem sjättedelar bör kunna godtas. Det är dock endast en riktlinje som måste användas tillsammans med andra relevanta omständigheter i ärendet. Exempelvis bör beaktas hur stor skillnad det blir i den faktiska verkställighetstiden räknat och månader. En väsentlig skillnad torde framför allt gälla när det är fråga om långa straff. Det kan också vara relevant att beakta hur som redan avtjänats i den dömande staten. En annan fråga som uppkommer i vissa fall är om anstaltsför- hållandena i den andra staten kan anses innebär hinder mot ett överförande dit. Som framgår i avsnitt 5.2.2 kan enligt Europa- domstolen oacceptabla förhållanden vid frihetsberövande innebära en kränkning av artikel 3 i . Av Europadom- stolens praxis framgår också att det inte är förhållandena i landet i allmänhet som ska vara avgörande utan en bedömning ska göras av den individuella risken för den aktuella personen. För att den behöriga myndigheten ska kunna ta ställning till om det föreligger hinder mot att överföra straffverkställigheten till en annan stat kan ytterligare information behövas om den dömde eller om förhållandena i det enskilda landet. Vi bedömer därför att den behöriga myndigheten i ärenden där det uppkommer fråga om det föreligger hinder att överföra verkställigheten av en svensk brott- 7 Jfr prop. 1972:98 s. 92. målsdom om frihetsberövande påföljd till en annan stat, ska in- hämta yttrande från . En sådan bestämmelse bör tas in i den nya förordningen. Här kan jämföras med domstols skyldighet att inhämta yttrande från om det kan antas att det finns hinder mot verkställighet av en utvisning, se 7 kap. 10 § utlänningsförordningen (2006:97). Ska det tas in en erinran om i lagen? Det kan diskuteras huruvida i det i lagen bör finnas en erinran om att överförande av verkställighet till en annan stat inte får ske när det föreligger hinder enligt svensk grundlag eller med hänvisning till . Det som talar för detta är att det för tillämparen blir tydligt att ett överförande aldrig får ske i dessa situationer.