sou · H1B362 · 2013-09-12 00:00:00 — Skatteförfarandelagen omfattar även skatteavdrag för dem som är skyldiga att betala skatt enligt lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta och lagen (1991:591) om särskild inkomstskatt för utom- lands bosatta artister m.fl. I praxis beaktas den undandragna skattens storlek vid bedöm- ningen av frågan om ett skatteavdragsbrott är att anse som ett ringa fall och därmed inte ska föranleda ansvar. Vid flera brott är ut- gångspunkten som regel det sammanlagda beloppet. Gränsen för icke ringa fall anses i praxis gå vid två prisbasbelopp. Bestämmelsen om skatteredovisningsbrott i 7 § skattebrottslagen är avsedd att tillämpas i de fall 2 § inte är tillämplig. Skatteredo- visningsbrottet är således subsidiärt till skattebrott. I bestämmelsen om vårdslös uppbördsredovisning i 8 § regleras grovt oaktsamma fall av skatteredovisningsbrott. Beträffande gränsdragningen mellan skattebrott enligt 2 § och skatteredovisningsbrott enligt 7 § ut- talades i prop. 1995/96:170 (s. 165 f.) att i 2 § straffbeläggs, för- utom lämnande av oriktig uppgift, även underlåtelse att till myn- dighet lämna deklaration, kontrolluppgift eller annan föreskriven handling. Detta kan beivras även med stöd av 7 §. I 7 § uppställs dock inte kravet att förfarandet ska innebära fara för skatteundan- dragande. Det räcker att uppgiften rör förhållande som har betydelse för skyldigheten för uppgiftslämnaren eller annan att betala skatt eller för fullgörandet av skyldighet att lämna kontrolluppgifter etc. Vidare ska uppsåtet i 2 § omfatta såväl skatteundandragandet som lämnandet av den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten att lämna föreskriven handling. Uppsåtet i 7 § ska endast omfatta lämnandet 38 , Leidhammar, Skatteförfarandet (Zeteo), kommentaren till 6 § skattebrottslagen. av den oriktiga uppgiften eller underlåtenheten att lämna före- skriven handling. Bestämmelsen i 7 § kan till skillnad mot 2 § bli tillämplig även i det fall skyldigheten rör utländsk skatt. gärningar är straffria. Avgörandet om en mer bagatell- artad gärning ska föranleda straff eller inte ankommer ytterst på domstolen. Vid bedömningen av om en gärning är att anse som ringa bör även konsekvenserna av förfarandet kunna tillmätas betydelse.39 Försvårande av skattekontroll regleras i 10 § skattebrottslagen. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter bokförings- skyldighet eller sådan skyldighet att föra och bevara räkenskaper, som föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga och därigenom ger upp- hov till fara för att myndighets kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift allvarligt försvåras, döms för försvårande av skattekontroll till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst och högst . I ringa fall döms ej till ansvar. Brottet är konstruerat som ett farebrott vilket innebär att brottet är fullbordat för handlingen eller underlåtenheten och det krävs inte att förfarandet faktiskt har försvårat skatte- kontrollen utan endast att det har gett upphov till fara för detta.40 Bestämmelsen omfattar den som över huvud taget inte har fört några räkenskaper eller som har fört dem på ett ofullständigt eller bristfälligt sätt. Vilseledande bokföring, t.ex. med stöd av falska eller osanna verifikationer, faller inom det straffbara området. Det- samma gäller den som förstör eller undanskaffar räkenskaps- material som han eller hon har skyldighet att bevara.41 Förfarandet ska ge upphov till fara för att myndighetens kontrollverksamhet vid beräkning eller uppbörd av skatt eller avgift allvarligt försvåras.42 Bestämmelsen kan jämföras med bokföringsbrott (11 kap. 5 § ) vars syfte är att tillgodose intresset av att rörelsens förlopp, ekonomiska resultat och ställning ska kunna i huvudsak bedömas med ledning av bokföringen. 1995/96:170 s. 167. 1995/96:170 s. 134. 1995/96:170 s. 132. 42Holmquist, , Skatt och skattebrott, 2012 s. 103 f. 4.2.10Förberedelse till grovt skattebrott Enligt 11 § skattebrottslagen straffbeläggs grovt skattebrott på förberedelsestadiet. Lagstiftningen utgör ett led i genomförandet av rådets rambeslut (2008/841/RIF) om kampen mot organiserad brottslighet. Rambeslutet har ansetts kräva att straffansvar införs även för förberedelse av grovt skattebrott.43 Enligt 12 § skattebrottslagen kan en skattskyldig undgå ansvar för brott enligt 2–8 §§ skattebrottslagen genom att på eget initiativ vidta åtgärd som leder till att skatten kan påföras, tillgodoräknas eller återbetalas med rätt belopp. Möjligheten att på eget initiativ rätta tidigare uppgifter som varit felaktiga gäller samtliga brotts- typer i skattebrottslagen. Förutsättningarna för att rätta en oriktig uppgift på eget initiativ är desamma i de straffrättsliga och admini- strativa sanktionssystemen (se 4.1.6).44 Regler om preskription finns i 14 § skattebrottslagen. Utan hinder av 35 kap. 1 § får påföljd för brott enligt 3 eller 5–8 §§ skattebrottslagen ådömas, om den misstänkte häktats eller erhållit del av åtal för brottet från brottet. Påföljd får ådömas för brott enligt skattebrottslagen utan hinder av att den misstänkte inte erhållit del av åtal för brottet inom den tid som anges i 35 kap. 1 § eller 14 § första stycket skattebrottslagen om den misstänkte har delgetts underrättelse om att han är skäligen misstänkt för brottet. Enligt 14 § skattebrottslagen gäller således en enhetlig preskrip- tionstid för de olika typerna av brott enligt 3 eller 5–8 §§ skattebrottslagen. Vidare följer av 35 kap. 4 § att pre- skriptionstiden för skattebrott enligt 2 § är och att för grovt skattebrott enligt 4 § gäller en preskriptionstid . Enligt 35 kap. 4 § räknas preskriptionstiden från den dag då brottet begicks eller, om det för ådömande av påföljd förutsätts att viss verkan av handlingen inträtt, från den dag då 2010/11:76 s. 26 ff. 2010/11:165 s. 1214. sådan verkan inträdde. Eftersom skattebrottet är konstruerat som ett farebrott börjar preskriptionstiden att löpa när brottet full- bordas, dvs. när den oriktiga uppgiften lämnats eller deklarationen skulle ha lämnats.45 I 14 a–14 c §§ skattebrottslagen finns regler om möjlighet att förlänga preskriptionstiden för brotten skattebrott och grovt skatte- brott. Sammanlagt får preskriptionstiden vara högst från den tidpunkt då ordinarie preskriptionstid löpt ut. Preskriptionstiden för grovt skattebrott kan således bli sammanlagt längst . Har ett mål om brott enligt skattebrottslagen samband med en fråga om skatt eller avgift som är anhängig vid en förvaltnings- domstol eller en förvaltningsmyndighet, får, enligt 15 § skatte- brottslagen, handläggningen av brottmålet vila i avvaktan på ut- gången i skatte- eller avgiftsfrågan endast om det är av avgörande betydelse för prövningen av målet att den frågan avgörs först. Rätten ska samråda med förvaltningsdomstolen eller förvaltningsmyndig- heten rörande målets handläggning, om det inte är obehövligt. Skattebrottet är konstruerat som ett farebrott och de allmänna domstolarna är inte längre formellt bundna av ett förvaltnings- rättsligt avgörande i skatteprocessen. Departementschefen uttalade i prop. 1996/97:170 (s. 157) bl.a. följande. Det kan emellertid förväntas att de allmänna domstolarna även fram- deles som regel kommer att följa förvaltningsdomstolarnas avgöranden i själva skattefrågan och i många fall finna det nödvändigt att avvakta denna frågas slutliga bedömning. I de fall ett skattemål innehåller komplicerade eller svårbedömda skattefrågor måste det vara ofrån- komligt att avvakta utgången i skattemålet innan brottmålet företas till slutlig handläggning oavsett om skattebedrägeribrottet har en kon- struktion med ett effektrekvisit eller farerekvisit. Och även i fall då åtalet under alla omständigheter är till fullo styrkt, kan ju den slutliga bedömningen av det undandragna beloppets storlek ha betydelse för straffmätningen. 1995/96:170 s. 93. Av 16 § skattebrottslagen framgår att en fråga om skatt eller avgift som är anhängig vid en förvaltningsdomstol eller en förvaltnings- myndighet där ska handläggas med förtur, om handläggningens resultat är av väsentlig betydelse för en förundersökning angående brott enligt skattebrottslagen eller ett åtal för sådant brott. Åklag- aren ska se till att domstolen eller myndigheten underrättas om sådana omständigheter som kan vara av betydelse för frågan om förtursbehandling. har en skyldighet att göra en brottsanmälan vid misstänkta brott inom verksamhetsområde enligt 17 § skattebrottslagen, 18 kap. 8 § skatteförfarandeförordningen (2011:1261) samt 7 § folkbokföringsförordningen (1991:749). An- mälan ska göras till åklagaren om det finns anledning att anta46 att brottet kommer att leda till påföljd enligt skattebrottslagen. An- mälan ska inte göras när det av andra skäl är uppenbart att någon anmälan inte behövs, t.ex. om anmälan redan har skett eller om det framkommer att åklagaren redan har kännedom om saken.47 Som tidigare nämnts innebär detta att brott som avser fara för skatte- undandragande under ett prisbasbelopp normalt inte anmäls till åklagare. 4.3Handläggning av ärenden om skattetillägg och skattebrott beskattningsarbete är i huvudsak inriktat på informa- tion, löpande ärendehantering och kontroll. I den löpande ärende- hanteringen ingår bl.a. registrering och formaliakontroll av skatte- deklarationer, kontrolluppgifter och inkomstdeklarationer. Kon- trollerna riktar sig mot oavsiktliga fel, fusk och avancerad skatte- planering. 46Uttrycket har koppling till 23 kap. 1 § . 1982/83:134 s. 40. Inom finns skattebrottsenheter som är organisa- toriskt skilda från verksamhet i övrigt. Skattebrotts- enheternas verksamhet styrs av lagen (1997:1024) om medverkan i brottsutredningar. Enligt 1 § får med- verka vid undersökning av brott enligt bl.a. skattebrottslagen men även vid andra brott som har ett sådant naturligt samband med verksamhet att framstår som bäst lämpad att utföra förundersökningen. Från anmäler misstänkta brott till . Enligt 1 § förordning (2007:972) med instruktion för Ekobrotts- myndigheten ansvarar myndigheten för samordning och andra åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. De vanligaste mål- typerna vid är skattebrott och bokförings- brott men myndigheten utreder och lagför också anmälda brott på de finansiella marknaderna och EU-bedrägerier. De brott som utreder upptäcks och anmäls oftast av . Misstänkta brott anmäls också bl.a. av , , revisorer, myndigheter som administrerar utbetalning av EU-bidrag och allmänheten. 4.3.2Beslut om skattetillägg i praktiken48 har organiserat kontrollarbetet i tre olika områden, privatpersonsområdet, företagsområdet och skatteundandrag- ande. Inom både privatpersonsområdet och företagsområdet sker det största urvalet för kontroll av handläggare maskinellt. Området skatteundandragande har inte några egna skattebetalare utan granskar skattskyldiga från både privatpersonsområdet och företagsområdet där det finns en högre riskindikation på aktivt skatteundandragande. Inom området skatteundandragande är nästan alla urval manuellt framtagna och utredning ska startas endast om det finns misstanke om fel av viss omfattning i form av avancerad skatteplanering eller grovt skattefusk. När en oriktig uppgift upptäckts ska handläggaren i det aktuella ärendet kontakta en av utsedd särskilt kvalificerad beslutsfattare och förankra beslutet om skattetillägg (detta gäller även vid befrielse från skattetillägg).49 Att ett beslut förankras hos 48Informationen kommer från . 49Arbetsordning för , version 3-2012, s. 38. en särskilt kvalificerad beslutsfattare innebär att handläggaren in- hämtar synpunkter avseende beslutet om skattetillägg som hand- läggaren har för avsikt att fatta. Det är således handläggaren som är beslutsfattaren och inte den särskilt kvalificerade beslutsfattaren. En särskilt kvalificerad beslutsfattare är en tjänsteman med lång erfarenhet av att fatta kvalificerade beslut. Särskilt kvalificerade beslutsfattare ska enligt 66 kap. 5 § SFL även ompröva beslut om skatteavdrag, arbetsgivaravgifter, mer- värdesskatt, punktskatt, slutlig skatt, skattetillägg och betalnings- anstånd när omprövningen sker på begäran av den som beslutet gäller. Den särskilda beslutsfattaren får inte ha prövat frågan tidigare. Andra förutsättningar är att det finns nya (eller oprövade) omständigheter och bevis i ärendet, att det handlar om en prövning i sak och att frågan inte är för enkel. arbetar efter formella rutiner i form av en s.k. riks- rutin med bilaga som reglerar hur och när en brottsanmälan ska ske. Bilagan kallas Minneslistan och i den anges förutom brotts- rekvisiten bl.a. vid vilka beloppsnivåer en brottsanmälan ska göras. Från och med årsskiftet 2012/2013 hanteras brottsanmälning- arna elektroniskt i syfte att göra systemet mer effektivt och enhet- ligt. Ansvaret för att en brottsanmälan blir gjord åligger den hand- läggande revisorn, skrivbordshandläggaren, etc. som i varje ärende ska bedöma om misstanke om brott föreligger. Anmälaren skapar en brottsanmälan och bifogar de nödvändiga handlingarna för utredningen. samtliga regioner har utsedda kvalitets- säkrare som har i uppdrag att kontrollera de brottsanmälningar som upprättas innan de skickas vidare till . Denna funktion säkerställer att riksgemensamma rutiner följs och att brottsanmälningarna håller rätt kvalitet. Beslut om att skicka anmälan till åklagare fattas av kontorschefen eller en särskilt förordnad tjänsteman.50 Brottsanmälan görs i förekom- mande fall i den region där ärendet utreds. Anmälan skickas till i den berörda personens folkbokförings- kommun eller den juridiska personens säteskommun.51 50Arbetsordning för , version 3-2012, s. 64. 51Arbetsordning för , version 3-2012, s. 35. I de fall då har en lagstadgad skyldighet (se 4.2.15) att anmäla brottsmisstanke ska anmälan göras så snart det finns anled- ning att anta att ett brott har begåtts. Så snart en samlad bedöm- ning av utredningsmaterialet ger underlag för brottsmisstankar ska således en anmälan upprättas. I praktiken innebär detta att anmäl- ningstidpunkten oftast infaller i samband med att skatteutred- ningen färdigställts. I de fall då utredning sker inom området skatteundandragande kan en brottsanmälan komma tidigare i utredningen, dvs. innan beslut har fattats i frågan om beskattning. I dessa ärenden väljer åklagaren normalt att fatta beslut om åtal efter att ett beskattningsbeslut har fattats. I ärenden som inte gäller grov brottslighet är den vanliga proceduren att fattar beslut i beskattningsfrågan och att en brottsanmälan lämnas utan särskild kontakt med åklagaren. får återkoppling om förunder- sökning inleds. Det faktum att en brottsanmälan görs påverkar inte Skatte- verkets handläggning i övrigt av ärendet. I vissa fall kan hand- läggningen påskyndas, t.ex. inför häktningsförhandlingar, och ibland fördröjas något på grund av omständigheter i förundersökningen. I de fall då inte har en lagstadgad skyldighet att anmäla misstanke om brott finns det inte reglerat när en anmälan ska göras. Det är upp till själv att bedöma omstän- digheterna i det enskilda fallet. Enligt 10 kap. 28 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, hindrar sekretess inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förord- ning. Med stöd av 10 kap. 24 och 27 §§ OSL kan även lämna uppgift om andra brott än de som omfattas av den lag- stadgade anmälningsskyldigheten. Enligt 10 kap. 24 § kan Skatte- verket lämna uppgift om vissa allvarligare brott, dvs. brott för vilka fängelse är föreskrivet och som kan antas leda till annan påföljd än böter. Brott som kan anmälas med stöd av denna bestämmelse är framför allt brott enligt , t.ex. människohandel, be- drägeri, penninghäleri, oredlighet mot borgenär, urkundsförfalsk- ning, osant intygande och mutbrott. kan också lämna uppgift om även mindre allvarliga brott med stöd av 10 kap. 27 §, exempelvis överträdelse av förbud att driva näringsverksamhet efter konkurs. 4.3.5Åklagarens olika beslut efter brottsanmälan har olika möjligheter att hantera en brotts- anmälan beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt 23 kap. 1 § första stycket ska förundersök- ning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott har förövats. När det gäller brott mot skattebrottslagen är åklagare alltid förundersöknings- ledare. Det är därför i dessa fall åklagarens uppgift att besluta om att förundersökning ska inledas. Ett särskilt beslut om att för- undersökning ska inledas bör fattas men det finns inte några form- krav för hur beslutet ska se ut. Vanligen fattas ett beslut skriftligen och på samma handling lämnas normalt direktiv till polisen eller skattebrottsenheten som har resurser för utredning. I och med beslutet om att inleda förundersökning träder åklagaren in i rollen som förundersökningsledare.52 Förundersökningen genomförs av ett utredningsteam som be- står av poliser, ekorevisorer och ekoadministratörer under ledning av förundersökningsledaren. Utredningsteamet håller förhör med misstänkta personer och vittnen, inhämtar skriftlig dokumentation samt genomför husrannsakningar och frihetsberövanden om det behövs. är det material som presenteras i en anmälan inte till- räckligt för att det ska gå att ta ställning till frågan om förunder- sökning ska inledas. Det kan då vara nödvändigt att bredda besluts- underlaget innan beslut fattas. De punktvisa åtgärder som då kan vidtas brukar benämnas förutredning. Denna utredningsform är oreglerad i lagstiftningen men gränserna för vad som är tillåtet respektive otillåtet att göra har utkristalliserat sig i praxis. 52 SKV 623, Handledning för skatterevision samarbete med åklagare och brottsutredare s. 67. t.ex. inte tillåtet att använda tvångsmedel som beslag, husrannsakan eller att hålla förhör. I förarbetena53 beskrivs en förutredning som att den kan avse olika utredningsåtgärder som registerslagning eller inhämtande av muntliga uppgifter under hand. I regel handlar det om att ta reda på enkla förhållanden, t.ex. vem som är arbetsgivare eller vem som är legal ställföreträdare för ett bolag. En förutred- ning kan också ta sikte på den juridiska bedömningen av före- liggande fakta. Om åklagaren finner att det utifrån uppgifterna i anmälan inte finns anledning att anta att brott har förövats fattas ett beslut att inte inleda förundersökning. Det kan vara fråga om att anmälan görs på för svaga skäl eller att åklagaren anser att det inte går att visa på subjektiva grunder att det är fråga om brott. Ett beslut att inte inleda förundersökning innebär att ärendet är avslutat (av- skrivet) hos åklagaren. När ett ärende avslutas genom avskrivning hos åklagaren ska underrättas om detta.54 Nedläggning av förundersökning/negativt åtalsbeslut Enligt 23 kap. 4 § andra stycket ska förundersök- ningen nedläggas om det inte längre finns anledning att fullfölja den. Det kan t.ex. vara så att åklagaren visserligen finner att ett brott har begåtts, men det går inte att styrka att det är den miss- tänkte som har begått det. Andra skäl för att lägga ned förunder- sökningen kan vara att det inte går att finna någon misstänkt för brottet eller att utredningen visar att vad den misstänkte gjort inte är brottsligt. Man ska skilja mellan beslut att lägga ned förundersökningen och beslut att inte väcka åtal, s.k. negativa åtalsbeslut. Av 23 kap. 20 § framgår att då förundersökningen avslutats ska beslut i åtalsfrågan meddelas. En förundersökning anses slut- förd när utredningen har slutdelgivits enligt 23 kap. 18 § rätte- gångsbalken. Fram till tidpunkten för slutdelgivning kan således 1997/98:10 s. 51. 54SKV 623, Handledning för skatterevision samarbete med åklagare och brottsutredare s. 68. förundersökningen läggas ned, därefter ska ett negativt åtalsbeslut fattas. Ett beslut om att lägga ned förundersökningen får inte rättskraft utan förundersökningen kan tas upp igen senare om det fram- kommer nya uppgifter. Inte heller ett beslut att inte väcka åtal får rättskraft. Även i detta fall kan förundersökningen återupptas om nya omständigheter framkommer. Reglerna om förundersökningsbegränsning finns i 23 kap. 4 a § och innebär ett undantag från förundersöknings- plikten. Bestämmelsen innehåller processekonomiskt motiverade regler om att förundersökning i vissa fall inte behöver genomföras. En förundersökning behöver inte inledas och en redan inledd förundersökning får läggas ned dels vid bötesbrottslighet som skulle kräva orimligt stora utredningskostnader, dels då man kan anta att något åtal för brottet ändå inte skulle komma att ske till följd av reglerna om åtalsunderlåtelse eller om särskild åtalspröv- ning. I de senare fallen är det en förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte hindrar att förundersökningen läggs ned. När det gäller brott mot skattebrottslagen fattas beslut om förundersökningsbegränsning alltid av åklagare. Förundersök- ningsbegränsning innebär således att beslut fattas om att antingen inte inleda eller att nedlägga en förundersökning. Som tidigare nämnts får sådana beslut inte rättskraft. Förundersökning för utredning av visst brott behöver inte inledas eller får läggas ned om det kan antas att åtal för brottet inte skulle komma att ske till följd av ett beslut om åtalsunderlåtelse på den grunden att den misstänkte har begått annat brott och det, utöver påföljden för detta brott, inte krävs påföljd med anledning av det nu aktuella brottet (20 kap. 7 § första stycket 3 rättegångs- balken). Förundersökningsbegränsning av detta slag tillämpas ofta när det gäller ekobrott. I riksåklagarens riktlinjer om förundersök- ningsbegränsning och åtalsunderlåtelse (RåR 2008:2) nämns som ett exempel att någon misstänkts för flera olika skattebrott, varav ett medför utredningssvårigheter. För att åstadkomma ett snabbt avgörande av de klara fallen kan det då vara befogat att besluta om förundersökningsbegränsning beträffande det svårutredda brottet. Andra praktiska fall anges vara då misstanken gäller både relativt lättutredda skattebrott och komplicerade gäldenärsbrott eller då misstanken omfattar flera gäldenärsbrott, varav något kan utredas snabbt, t.ex. ett bokföringsbrott. Under förutsättning att den väntade påföljden för den lättutredda brottsligheten kan anses innefatta en med hänsyn till omständigheterna tillräcklig sanktion bör det vara möjligt att begränsa förundersökningen till den brottsligheten. Enligt 20 kap. 7 § får en åklagare under vissa förutsättningar besluta om åtalsunderlåtelse. En grundförutsättning för beslut om åtalsunderlåtelse är att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Reglerna om åtalsunderlåtelse kan sägas ha två syften. Det ena syftet är processekonomiskt och det andra är att kunna undvika åtal när det misstänkta brottets straff- värde är begränsat eller när en domstolsprocess framstår som onödig eller meningslös. Det kan vara fråga om fall där omständigheterna kring gärningen eller gärningsmannen är särpräglade eller där gärningsmannen får adekvat vård oberoende av ett åtal. Av 20 kap. 7 § första stycket 3 framgår att åtal får underlåtas om den misstänkte begått annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det föreliggande brottet. För att ett beslut om åtalsunderlåtelse ska kunna fattas krävs att förundersökningen är slutförd och slutdelgiven. Det är inget absolut krav att gärningen måste vara erkänd men det måste stå helt klart för åklagaren att den misstänkte har begått brottet och det får inte föreligga någon tveksamhet om hur brottet är att bedöma rättsligt. Så kan t.ex. vara fallet när den misstänkte inte har erkänt, men har lämnat en berättelse som utan tvekan innebär att han eller hon gjort sig skyldig till brottet. Ett beslut att meddela åtalsunderlåtelse innebär en sakerförklaring, dvs. ett konstaterande av beslutande åklagare att den misstänkte har gjort sig skyldig till det aktuella brottet.