sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — En utvidgning av möjligheterna till familjerättsliga namnförvärv i enlighet med dessa principer innebär att ett efternamn i större ut- sträckning än f.n. kan komma att ledas utanför den ursprungliga släkt- kretsen. Det släktnamnsbegrepp som används namnlag bör därför, som många remissinstanser har förespråkat, ersättas med det mera neutrala begreppet efternamn. I det följande används detta begrepp genomgående som beteckning för vad som lag avses med släktnamn. Dubbelnamn är ett efternamn, bestående av två namn vilka var för sig kan utgöra efternamn. Namnen är i regel förenade med varandra genom ett bindestreck. Före tillkomsten av namnlag var det möjligt att förvärva sådana dubbelnamn. Denna lag medger dock inte att nya dubbelnamn bildas. Utredningen har diskuterat om en sådan möjlighet bör införas på nytt men har avstått från att föreslå detta med hänsyn till de många praktiska svårigheter som uppstår vid bruket av dubbelnamn. Denna uppfattning har inte mött någon erinran under remissbehandlingen. Inte heller jag anser att det finns anledning att nu införa dubbelnamn i svenskt namnskick. Från dubbelnamn är att skilja vad som namnlag kallas tilläggsnamn. Enligt denna lag kan en gift kvinna bära sitt efternamn som ogift i olika kombinationer med mannens namn. Även adoptiv- barn har möjlighet att bära sitt efternamn från tiden före adoptionen i kombination med adoptivföräldrarnas efternamn. Som tilläggsnamn kallas då det namn som inte är det egentliga efternamnet. Tilläggsnamnet, som inte kan föras vidare till någon annan, skall bäras före efternamnet. Med hänsyn till detta synes det naturligare att det, som utredningen har föreslagit, i fortsättningen kallas mellan- namn. Liksom utredningen anser jag att även gifta män bör kunna bära mellannamn, på samma sätt som gifta kvinnor. Däremot anser jag det inte påkallat att nu införa en möjlighet till mellannamn även för andra barn än adoptivbarn. I fråga om förnamn har utredningen föreslagit endast några mindre ändringar i de nuvarande reglerna. Ett av dessa förslag rör en fråga som har tilldragit sig särskilt intresse i , nämligen tillägg av för- namn - - -. Utredningens förslag är enligt min mening både beträf- fande denna fråga och när det gäller övriga frågor om förnamn väl- grundade och bör alltså genomföras. Den strävan att ge individen så stor frihet som möjligt i fråga om de familjerättsliga namnförvärven som jag har gett uttryck åt medför att också förfarandet i namnärenden kan förenklas. Principen är redan nu att sådana namnförvärv i allmänhet kan ske kostnadsfritt genom en enkel anmälan till pastorsämbetet. Andra förvärv kan där- emot ske endast efter ansökan hos patent- och registreringsverket, var- vid en avgift tas ut. Genom att flera av de namnförvärv som f. n. måste ske i denna ordning i fortsättningen kan åstadkommas genom en anmälan till pastorsämbetet tillgodoses intresset av ett minskat byrå- kratiskt krångel. Till följd av de utvidgade möjligheterna till namnförvärv genom anmälan till pastorsämbetet minskar alltså behovet av s.k. administ- rativa namnförvärv, dvs. förvärv efter ansökan hos patent- och regi- streringsverket. Sådana förvärv kan avse dels befintliga efternamn som inte kan förvärvas enligt de familjerättsliga reglerna, dels helt ny- bildade efternamn. Beträffande möjligheterna att förvärva nybildade efternamn har utredningen föreslagit några lättnader i förhållande till de nuvarande reglerna. Framför allt märks ett förslag om att inte, som f. n., bara den som bär ett vanligt eller annars mindre lämpligt namn skall kunna ta ett nybildat efternamn, utan att detta skall kunna göras av vem som helst som inte längre vill bära sitt tidigare efternamn. Även detta förslag bör enligt min mening genomföras. namnlag finns också en del regler om förlust av efternamn och om särskilt skydd för egenartade efternamn. Utredningen har inte funnit anledning att föreslå några nämnvärda ändringar i dessa regler. Även jag anser att reglerna i allt väsentligt kan behållas oförändrade. Vad gäller de begrepp som kom att användas i propositionen, kan det sålunda noteras att begreppet efternamn kom att helt ersätta släktnamnsbegreppet, som utredningen hade använt sig av, medan mellannamnsbegreppet som utredningen hade föreslagit skulle ersätta tillnamnsbegreppet kom att användas även i propositionen. I det följande behandlas något mer ingående de områden där propositionen kom att avvika från namnlagsutredningens förslag. I propositionen anslöt sig föredragande statsrådet till utredningens förslag om att makar behåller var och en sitt efternamn, om de inte före eller under äktenskapet anmäler att de vill ha gemensamt efter- namn samt att var och en av makarna har rätt att förvärva och behålla den andre makens efternamn men inte rätt att föra över det namnet till ny make. Beträffande rätten att ta tillbaka ett tidigare efternamn hade utredningen föreslagit att make när som helst skulle kunna ta till- baka också ett efternamn som han eller hon hade förvärvat i tidi- gare äktenskap. Föredragande statsråd ansåg att denna möjlighet skulle begränsas till efternamn som maken senast burit som ogift [om den något oklara innebörden av detta begrepp, se redogörelsen för gällande rätt] och anförde följande som skäl härför (s. 23): Det finns knappast anledning att uppställa några spärrar för makarnas rätt att när som helst under äktenskapet eller sedan detta har upplösts ta tillbaka ett namn som de senast har burit som ogifta. Så gäller också enligt de regler som har antagits i och . Enligt dessa regler kan en make också ta tillbaka ett efternamn som han eller hon har förvärvat i ett tidigare äktenskap men därefter bytt till den nya makens efternamn. Hänsyn till den tidigare maken talar dock för att en sådan återgång till ett giftasnamn, liksom , bör kunna ske endast efter ansökan hos patent- och registreringsverket och bara om det finns särskilda skäl. Regeringens förslag avseende förvärv av efternamn vid födelsen överensstämde i huvudsak med utredningens förslag och inne- fattade sålunda den under remissbehandlingen kritiserade hjälp- regeln, att barnet förvärvar moderns efternamn om föräldrarna inte anmält efternamn för barnet inom föreskriven tid. Föredragande statsrådet motiverade inställningen på följande sätt (s. 24–25): Flera remissinstanser har reagerat starkt mot en sådan regel, som enligt deras mening bryter mot en gammal tradition. Mot detta kan emeller- tid invändas att regeln, lika litet som när det gäller valet av makars efternamn, hindrar dem som så önskar att hålla sig till ett mer tradi- tionsenligt namnskick. Det är först när föräldrarna avstår från att ut- nyttja denna möjlighet som hjälpregeln är avsedd att träda till. De betänkligheter som remissinstanserna har fört fram har därför inte så stor bärkraft. I vart fall måste de anses väga mindre tungt än de fördelar som det innebär att samma hjälpregel kan tillämpas på alla barn oavsett om deras föräldrar är gifta eller ej. Regeln bör därför utformas i enlighet med utredningens förslag och alltså innebära att moderns efternamn får företräde i de fall föräldrarna inte ger till känna någon egen vilja om vilket namn barnet skall ha. Regeringen föreslog även att det skulle finnas möjlighet för för- äldrar att från födelsen anmäla ett namn som någon av dem senast burit som ogift, vare sig föräldrarna vid födel- sen hade samma eller olika efternamn. Om en sådan anmälan skedde inom föreskriven tid skulle barnet anses ha förvärvat det anmälda namnet redan vid födelsen. Vad gäller barns rätt till byte till förälders efternamn avvek departe- mentsförslaget något från utredningens förslag. Utredningen hade ansett att det skulle behövas samtycke från barn men att vårdnadshavaren i övrigt ensam skulle få fatta beslut i namnbytes- frågan och göra anmälan härom. Regeringens ansåg emellertid att barnets samtycke skulle krävas redan . En annan betydelsefull ändring i förhållande till utredningsförslaget var, som tidigare berörts, att samtycke måste inhämtas från den förälder som inte var vårdnadshavare men vars namn barnet bar; vid uteblivet samtycke skulle frågan liksom tidigare kunna prövas av domstol. Som motivering anfördes i propositionen följande (s. 29–30): Liksom gäller f.n. bör en anmälan till pastorsämbetet om namnbyte för ett barn göras av barnets vårdnadshavare. Vidare bör krävas att barnet självt har samtyckt till namnbytet när barnet har nått en sådan mognad att det kan självständigt ta ställning till namnfrågan. Som en del remissinstanser har varit inne på synes åldersgränsen lämp- ligen kunna sättas till , liksom enligt bl. a. de nya namnreglerna i och . En särskild fråga är om en förälder, som inte är vårdnadshavare för barnet och därför inte är med om att anmäla namnbytet till pastors- ämbetet, bör tillfrågas i fall då barnet bär hans eller hennes efternamn. Utredningen har med viss tvekan stannat för att dennes åsikt inte bör tillmätas någon betydelse. Denna uppfattning har emellertid kritiserats av flera remissinstanser. Erfarenheterna visar också att många föräldrar som inte är vårdnadshavare ser namngemenskapen som en mycket betydelsefull del i relationerna mellan dem och barnen. För att inte dessa relationer skall störas bör det därför krävas att den förälder som inte är vårdnadshavare samtycker till bytet, om barnet bär den för- älderns namn. Och skulle denne vägra att ge sitt samtycke, bör det lik- som f. n. krävas att domstol prövar om namnbytet trots detta är för- enligt med barnets bästa. Beträffande mellannamn för makar överensstämde propositionen med det förslag som utredningen hade lämnat. I fråga särskilt om adoptivbarn ansåg föredragande statsrådet att utredningen hade varit för restriktiv genom att föreslå ett avskaffande av den befint- liga möjligheten att bära både sitt ursprungliga och en adoptiv- förälders efternamn i kombination, varav det ena som mellannamn. Den möjligheten borde alltså finnas kvar. När det gällde frågan om mellannamn för barn i övrigt hade utredningen föreslagit att barn till föräldrar som hade olika efternamn skulle som mellannamn få bära det av föräldrarnas namn som barnet inte förvärvat som efter- namn. Regeringen gjorde emellertid även här motsatt bedömning och föreslog att mellannamn över huvud taget inte skulle få bäras av andra barn än adoptivbarn. Som skäl för ställningstagandet an- förde föredragande statsrådet följande (s. 37): Frågan är om man även i bör införa en allmän rätt för barn att som mellannamn bära det av föräldrarnas namn som barnet inte har förvärvat som efternamn. Till förmån för en sådan ordning talar, för- utom att man då får överensstämmelse med reglerna i och , att barnet på så sätt skulle kunna visa sin samhörighet med båda föräldrarna. Med mellannamn för barn följer emellertid åtskilliga olägenheter, som inte gör sig lika märkbara när det gäller mellannamn för makar. Sålunda kan barnet komma att identifiera sig med hela namn- kombinationen och vid vuxen ålder finna det otillfredsställande att inte kunna föra denna kombination vidare till nästa generation. andra sidan hända att barnet föredrar mellannamnet, om det är mera särskiljande än efternamnet, och därför använder enbart mellannamnet. På så sätt kan missförstånd om barnets efternamn upp- komma i olika situationer. Till detta kommer att namnkombinationer redan genom sin längd i allmänhet är otympliga och svårhanterliga. Denna invändning kan visserligen riktas även mot de regler om mellannamn för makar som har förordats - - -. Det är emellertid en sak att man behåller en ordning som redan finns, låt vara att den utvidgas till att gälla både kvinnor och män. Något annat är att utöka användningsområdet för mellannamn till att avse också barn. Av särskild betydelse är att de myndigheter som framför allt skulle komma att beröras av en ordning med mellannamn för barn, nämligen och patent- och registreringsverket, har ställt sig avvisande eller i varje fall tveksamma till en sådan ordning - - -. Att i strid mot dessa myndigheters inställning införa nya regler om mellan- namn för barn bör inte gärna komma i fråga. Byte till nybildat efternamn Regeringens förslag anslöt sig till utredningens bedömning att prövningen av om sökandens befintliga efternamn kunde anses till- räckligt särskiljande eller annars tjänligt kunde tas bort. Det borde alltså inte vara svårare att byta efternamn för den som redan hade ett särskiljande namn än för den hade exempelvis ett vanligt son- namn. Utredningen hade inte ansett det nödvändigt med någon spärr för upprepade namnbyten, med hänvisning till den ringa risk som fick anses föreligga. På denna punkt var regeringen av annan mening. I propositionen föreslogs således att den som en gång beviljats byte till nybildat efternamn därefter måste visa sär- skilda skäl för att få ytterligare namnbyte beviljat av PRV. Föredra- gande statsrådet utvecklade skälen härför på följande vis (s. 39): En särskild fråga är om byte till ett nybildat namn skall utan någon begränsning kunna göras hur som helst. Även om namnstabiliteten knappast riskerar att komma i fara genom obegrän- sade möjligheter till namnbyten i administrativ ordning, kan dessa möjligheter komma att missbrukas av någon som vill undandra sig sina förpliktelser mot enskilda eller samhället eller som ägnar sig åt brotts- liga förfaranden. Som flera remissinstanser har framhållit bör därför upprepade namnbyten inte kunna ske utan vidare. En lämplig spärr synes vara att kräva att den som en gång har bytt till ett nybildat efternamn visar särskilda skäl för en begäran om ytterligare sådana namnbyten. En sådan spärr bör, liksom f. n., gälla även när någon vill byta ett nybildat efternamn till ett efternamn som han eller hon har burit tidi- gare, oavsett om detta namn har förvärvats automatiskt, genom anmälan till pastorsämbetet eller genom ansökan hos patent- och registrerings- verket. Ändring av efternamns stavning m.m. Utredningens förslag att enkla ändringar av icke särskiljande efter- namn i fortsättningen skulle kunna vidtas utan PRV:s prövning godtogs inte av regeringen, som i denna del anförde följande (s. 40): Stavningsändringar kan vara av olika slag. De kan medföra att namnet ändrar karaktär genom att det exempelvis får samma form som ett befintligt särskiljande eller egenartat efternamn och därmed medför intrång i annans rätt till detta namn. Som exempel kan nämnas en ändring från till . Andra ändringar kan vara av enkel beskaffenhet och inte föranleda att namnet får ny karaktär, t.ex. en ändring från till Josefson eller från till . Som utredningen har funnit är det tydligt att den förra sortens ändringar inte heller i fortsättningen bör medges utan prövning av patent- och registreringsverket. Gränsen mellan detta slags ändringar och ändringar av den senare sorten är emellertid, som framhållits under remissbehandlingen, inte lätt att dra. Även om det i och för sig hade varit önskvärt att ändringar av det senare slaget kunde ske på ett enkelt sätt genom anmälan till pastorsämbetet, synes gränsdragnings- problemen vara så stora att den nuvarande ordningen bör behållas. bör således även i fortsättningen pröva alla slag av ändringar av efternamn. Utredningen hade inte föreslagit någon särskild bestämmelse i namnlagen rörande ändring av utländska efternamns genusform, utan hävdat att en sådan ändring borde i folkbokföringen kunna behandlas som en fråga om rättelse. Regeringen framhöll att en ändring av ett efternamns genusform enligt gällande rätt var att betrakta som byte till ett nybildat efternamn, vilket krävde tillstånd av PRV. För att invandrare enklare skulle få möjlighet att behålla sitt namnskick behövdes därför lagen ändras, så att ändring av utländska efternamns genusform inte längre skulle anses som byte av efternamn. Av samma skäl borde en genusanpassning av efter- namnet kunna ske kostnadsfritt genom anmälan till pastors- ämbetet. Som närmare motivering anfördes i propositionen följande (s. 41): I vissa språk, såsom i grekiskan och i de slaviska språken, har efter- namnet olika ändelser beroende på om den som bär namnet är man eller kvinna. Enligt grekiskt namnskick får ett manligt efternamn, som slutar på –is, ändelsen ou, -u eller –i när det förvärvas av en kvinna. Som exempel på slaviskt namnskick kan nämnas att man i Tjecko- lägger ändelsen –ova till efternamn som förvärvas av kvinnor. I vårt land gäller principen att invandrare så lång som möjligt bör kunna behålla sitt ursprungslands kultur, vanor och språk. I enlighet med denna princip bör de ha möjlighet att till pastorsämbetet kost- nadsfritt anmäla olika genusformer av ett utländskt efternamn utan att detta anses som ett byte till ett nybildat efternamn. En uttrycklig bestämmelse om detta bör tas in i de nya namnreglerna. I fråga om förnamn överensstämde propositionen med utrednings- förslaget, utom i vissa enskildheter. Enligt utredningens förslag var det exempelvis inte i något fall möjligt att stryka förnamn genom anmälan till pastorsämbetet. I propositionen framhölls att det, för det fall någon vill stryka ett eller flera förnamn med att ett eller flera nya förnamn anmäls till pastorsämbetet, föreföll vara en onödig omgång att strykningen i dessa fall fick ske först efter ansökan hos PRV. Propositionen utformades i enlighet härmed. I fråga om gårdsnamn delade regeringen, i likhet med remiss- instanserna, utredningens uppfattning om det värdefulla i att kunna bevara denna gamla sedvänja och anslöt sig till dess förslag, dock med den justeringen att kravet slopades på att gårdsnamnet måste placeras först bland förnamnen. På inrådan av Lagrådet kom gårds- namn inte att räknas som förnamn utan utgöra en egen kategori i namnlagen. 5.2.4Lagrådets yttrande och regeringens ställningstaganden härtill I yttrandet från Lagrådet gjordes påpekanden av huvudsakligen lag- teknisk och redaktionell natur. Ett urval av de överväganden i sak som Lagrådet gjorde redovisas i det följande liksom, i förekom- mande fall, regeringens ställningstaganden härtill. Regeringen hade föreslagit att även barn till föräldrar med gemen- samt efternamn skulle kunna – med verkan från födelsen – förvärva ett efternamn som någon av föräldrarna senast burit som ogift, om detta namn anmälts efter barnets födelse. Lag- rådet kritiserade den föreslagna bestämmelsen främst eftersom den medförde att namnfrågan kunde stå öppen även för barn till föräldrar med gemensamt efternamn. Enligt Lagrådet torde det endast vara i enstaka undantagsfall som föräldrar med gemensamt efternamn skulle komma att nyttja möjligheten att, med verkan från födelsen, ge barnet något av föräldrarnas namn som ogift i stället för det gemensamma efternamnet. Lagrådet för- ordade därför att denna möjlighet slopades för dessa barn. Regeringen anslöt sig till vad Lagrådet hade anfört och föreslog därför i propositionen att möjligheten för barn att med verkan från födelsen förvärva ett efternamn som någon av föräldrarna senast har burit som ogift skulle begränsas till de fall då föräldrarna har olika efternamn när barnet föds. Lagrådet instämde i de principiella tekniska lösningar som hade valts beträffande makars val av efternamn, och att det sålunda – vid passivitet från makarnas sida – bör finnas en regel som träder in och som leder till att vardera maken behåller sitt efternamn. Genom den utformning som regeln hade fått ansåg Lagrådet dock att lag- stiftaren, på ett från förslaget i övrigt avvikande sätt, uttryckte ett avståndstagande från tanken att namngemenskap är något önskvärt. Lagrådets synpunkter föranledde regeringen att omformulera regeln. Lagrådet anmärkte att regeringens avsikt att ändring av efternamns stavning skulle jämställas med sådant namnbyte som kräver till- stånd av PRV inte kommit till direkt uttryck i den föreslagna lag- texten. Lagrådet noterade vidare, vad gällde byte av barns efter- namn till ett nybildat efternamn eller till annat efternamn som inte kan förvärvas enligt de familjerättsliga bestämmelserna, att för- slaget inte uppställde krav på samtycke från förälder vars namn barnet bar eller på att domstol funnit namnbytet förenligt med barnets bästa. Lagrådet ansåg den föreslagna fakultativa bestäm- melsen – som gav PRV möjlighet att uppställa som villkor för namnbyte att domstol funnit sådant byte förenligt med barnets bästa – otillräcklig och förordade därför att samtycke eller dom- stolsprövning skulle vara obligatoriskt även i dessa fall (jfr 6 §). Regeringen anslöt sig till Lagrådets uppfattning att det uttryck- ligen av lagtexten bör framgå att ändring av efternamns stavning får göras efter ansökan till PRV. Däremot vidhöll regeringen sin upp- fattning att det inte bör vara obligatoriskt med domstolsprövning så snart en förälder som inte är vårdnadshavare men som bär sam- ma efternamn som barnet, vägrar att samtycka till ett namnbyte. Det borde enligt regeringen ankomma på PRV att i varje särskilt fall avgöra om en domstolsprövning var påkallad för att tillgodose barnets bästa, eller om andra alternativ stod till buds, t.ex. hörande av socialnämnd. I regeringens lagförslag kunde stavningsändringar för förnamn göras genom anmälan så länge uttalet inte ändrades. Lagrådet ansåg att bestämmelsen, för att undvika vissa tillämpningssvårigheter, borde mjukas upp något och föreslog att denna typ stavnings- ändring skulle vara tillåten så länge det alltjämt uppenbarligen var fråga om samma namn. Lagrådet ansåg vidare att det vid ändring av förnamns stavning borde som uttryckligt villkor uppställas att namnet får en sådan språklig form som är lämplig här i landet. Regeringen ansåg att den sålunda förordade uppmjukningen av stavningsändringsregeln skulle öka risken för tillämpnings- svårigheter. Inte heller i övrigt fanns det enligt regeringen skäl till de av Lagrådet föreslagna ändringarna. Regeringen framhöll att ansökningsmyndigheten redan fick anses ha skyldighet att även vid en stavningsändring pröva att förnamnet efter en ändring inte kom- mer i strid med de krav som uppställs på förnamn för att det ska godkännas. betänkande väckte livlig debatt. Även pro- positionen med förslag till ny namnlag blev föremål för omfattande kommentarer och kritik. I väcktes tolv motioner med anledning av propositionen. Till lagutskottet, som hade att bered- ningsansvar för ärendet, inkom skrivelser från enskilda och orga- nisationer. Till skillnad från vad som vanligen är fallet resulterade utskottets behandling i betydande ändringar i regeringens förslag, främst vad avsåg regleringen av makars och barns namn (LU 1981/82:41). Förändringarna avsåg inte endast det sakliga inne- hållet i regeringens lagförslag utan också lagens disposition. Kritiken mot regeringens förslag sköt in sig på framför allt tre frågor. När det gällde makars namn kritiserades att de som önskade ha ett gemensamt namn måste vidta en aktiv åtgärd i form av en anmälan, medan en passivitet automatiskt ledde till att namn- gemenskap uteblev. Vidare kritiserades att namnlagsförslaget öppnade möjligheter till att alla medlemmar i en familj kunde ha olika efternamn. Slutligen befarades att de stora möjligheterna att på ett enkelt sätt byta såväl efternamn som förnamn och således helt byta namnidentitet kunde komma att utnyttjas i brottsliga sammanhang. I det följande redogörs för de förändringar i sak som enligt lag- utskottet borde ske i förhållande till regeringens förslag. Förvärv av efternamn vid ingående av äktenskap De regler om namnförvärv vid vigsel som hade föreslagit i pro- positionen innebar att makar behövde anmäla namnbyte bara om de ville anta enderas namn som gemensamt. Om ingen anmälan gjordes behöll vardera maken sitt efternamn. Denna ordning kritiserades av utskottet, som menade att regeringen tagit för liten hänsyn till värdet av namngemenskap mellan makarna. Utskottet förordade att en anmälan skulle göras under alla förhållanden, dvs. även för det fall att makarna avsåg att behålla var och en sitt efter- namn.