sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — I mål som rör mindre allvarliga brott där den tilltalade endast delgetts per post hålls en ny rättegång om den tilltalade förklarar att han eller hon inte kände till rättegången. Åklagarens uppgift är att upplysa domstolen om vilket det strängaste föreskrivna straffet är för det aktuella brottet och att ange relevanta prejudikat eller de formella riktlinjer för påföljdsbestämningen (Sentencing Guidelines) som kan ha betydelse. Domstolen har en- sam behörighet att bestämma påföljden och är inte bunden av den eventuella uppfattning som åklagaren gett uttryck för. I magistrates courts består domstolen vanligtvis av tre lekmanna- domare (magistrates) som assisteras av en jurist. I vissa arbetstyngda storstadsdomstolar finns juristdomare även i magistrates courts (District Judges). De avgör målen ensamma. I the Crown Court leds rättegången av en juristdomare som även bestämmer påföljden. Skuldfrågan avgörs av en jury av 12 lekmän om inte den tilltalade erkänner. Domaren sammanfattar bevisningen och ger juryn instruktioner om rättsläget. 1.7.10Begränsningar av prövningen i andra instans Ett avgörande i magistrates courts kan överklagas i fråga om skuld och/eller påföljd till the Crown Court. Det finns inga begräns- ningar i rätten att överklaga i detta led. Ett avgörande i the Crown Court kan överklagas till The Court of Appeal (Criminal Division). För att målet ska tas upp där krävs prövningstillstånd. Detsamma gäller vid överklagande från The Court of Appeal till , som är den högsta dom- stolen. Påföljder – och påföljdskombinationer (förutom överlämnandepåföljder): villkorlig dom med böter villkorlig dom med samhällstjänst skyddstillsyn med behandlingsplan (kontraktsvård) med eller utan särskilt angivet alternativstraff Påföljder eller påföljdskombinationer som utgör överlämnande till särskild vård: överlämnande vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall överlämnande till rättspsykiatrisk vård ungdomsvård med ungdomstjänst och Påföljder eller påföljdskombinationer som är lagligen möjliga, men knappast aldrig tillämpas: villkorlig dom med samhällstjänst och böter skyddstillsyn med samhällstjänst och böter skyddstillsyn med behandlingsplan med alternativstraff och böter skyddstillsyn med behandlingsplan utan alternativstraff men med böter överlämnande till rättspsykiatrisk vård och villkorlig dom överlämnande till rättspsykiatrisk vård och skyddstillsyn samt överlämnande till rättspsykiatrisk vård och böter Till de angivna påföljderna kommer institutet påföljdseftergift (se 29 kap. 6 § BrB) och att den tilltalade i vissa fall ska vara fri från påföljd (se 30 kap. 6 § BrB). Källa: Uppräkningen ovan hämtad ur Borgeke, Att bestämma påföljd för brott, 2012, s. 54–55. Internationella rättsakter som rör brottsoffrets ställning Denna bilaga innehåller en redogörelse för internationella doku- ment som rör brottsoffrets ställning, som är av betydelse för utredningen och som antagits inom ramen för (), och den Europeiska Unionen (EU). En utförlig redogörelse för sådana dokument och den utveckling inom det internationella samfundet som föregått de nu gällande rättsakterna finns i betänkandet Målsägandebiträdet. Ett aktivt stöd i rättsprocessen (SOU 2007:6, avsnitt 2). Under de senaste dryga 20 åren har det framförallt inom FN och antagits ett stort antal rättsakter som berör brotts- offers rättigheter. Även inom EU bedrivs det ett arbete för att stärka brottsoffers ställning. De rättsakter som antagits i det inter- nationella samfundet till skydd för grundläggande mänskliga rättig- heter – framförallt – har också betydelse för brottsoffers ställning och rättigheter. antogs FN:s deklaration om grundläggande principer för rättvisa för brottsoffer och offer för maktmissbruk. Deklarationen är inte juridiskt bindande, men antogs med konsensus. Brottsoffer är enligt deklarationen en person som individuellt eller kollektivt lidit skada på grund av en handling eller underlåtelse som strider mot straffrättsliga bestämmelser. I begreppet skada inkluderas fysisk, psykisk och ekonomisk skada, känslomässigt lidande och en väsentlig försämring av någons grundläggande rättigheter. Brottsoffer- begreppet omfattar även offrets närmaste anhöriga eller sådana som står i beroendeförhållande till offret. Deklarationen slår fast fyra grundläggande principer för brotts- offer. De är rätten att få tillgång till den egna processen och en rättvis behandling (artiklarna 4–7), rätten till ersättning från gär- ningsmannen (artiklarna 8–11), rätten till ersättning från staten (artiklarna 12–13) och rätten till materiell, medicinsk, psykisk och social hjälp av frivilliga eller offentliga organ (artiklarna 14–17). Principen om offrets tillgång till rättvisa och rättvis behandling i artiklarna 4–7 rör offrets ställning i brottmålsprocessen. Offret ska få tillgång till rättsväsendet och kunna få upprättelse enligt vad nationell lagstiftning kan erbjuda. Lyhördhet för offrets behov ska främjas, bl.a. genom att det ska vidtas åtgärder för att minimera offrets obehag och genom att offret ska få tillfälle att framföra sin sak och sina åsikter i förfarandet. Enligt artikel 5 ska det finnas möjligheter för brottsoffer att på formell eller informell väg få upprättelse i ett snabbt, rättvist, billigt och tillgängligt förfarande. I artikel 6 a anges att offret ska infor- meras om sin roll i processen och omfattningen av förfarandet. I artikel 6 c finns en rätt för offret att få lämplig hjälp under rätts- processen. Enligt artikel 6 e ska onödiga förseningar undvikas vid förberedelsen av mål och verkställighet av beslut eller förordnanden som tillerkänner brottsoffret skadestånd. Informella förfaranden för att lösa tvister, bl.a. medling, ska användas då det är lämpligt för att underlätta förlikning och upprättelse för offret. FN:s kommission för brottsförebyggande arbete och straffrätt (the UN Commission on Crime Prevention and Criminal ) ansvarar för att brottsofferdeklarationen hålls vid liv och genom- förs. Kommissionen har bl.a. gett ut en handbok om rättvisa för brottsoffer, Handbook on för victims, och en guide om hur deklarationen kan användas.1 I handboken framhålls att brottsofferdeklarationen lämnar öppet hur brottsoffrets rätt till tillgång till rättvisa ska genomföras i de olika nationella rättssystemen. Offrets åsikter och sak kan t.ex. fram- föras av åklagaren utan att offret är närvarande (s. 36–37). Möjlig- heten till upprättelse för brottsoffret enligt artikel 5 i deklarationen exemplifieras i guiden med att brottsoffer kan driva skadestånds- talan med brottmålet. 1 Guide for policy makers on the implementation of the United Nations of for Victims of Crime and Abuse of . Brottsofferdeklarationen berörs också i FN-dokumentet Guide- lines on the Role of Prosecutors. Där anges bl.a. att åklagare ska ta hänsyn till brottsoffers åsikter och se till att offer informeras om sina rättigheter i enlighet med brottsofferdeklarationen. Inom FN pågår även arbete för att skydda specifika grupper av brottsoffer. En sådan grupp är kvinnor som utsätts för våld. Det viktigaste dokumentet som antagits inom FN om våld mot kvinnor är generalförsamlingens deklaration om avskaffande av våld mot kvinnor . I deklarationen framhålls att våld mot kvinnor innebär en kränkning av kvinnors rättigheter och grundläggande friheter och att sådant våld skadar eller upphäver kvinnors åtnjut- ande av rättigheterna. Deklarationen innehåller en uppräkning av åtgärder som länderna bör vidta för att avskaffa alla former av våld mot kvinnor, däribland våld i hemmet. Deklarationen ger inte kvinnor några nya rättig- heter i rättsprocessen. Men det anges att kvinnor som utsätts för våld bör ges tillgång till rättsliga mekanismer och fullgod gott- görelse för den skada som de har lidit enligt nationell lagstiftning. Staterna bör underrätta kvinnorna om deras rätt att söka gottgörelse enligt sådana mekanismer. 1.2.3Barn som utsatts för brott Det grundläggande dokumentet när det gäller barns rättigheter som brottsoffer är FN:s konvention om barnets rättigheter (Barnkonven- tionen) . Konventionen ger en universell definition av vilka rättigheter som borde gälla för alla barn i hela världen. En av de rättigheter som slås fast är barnets rätt att få uttrycka sin åsikt i frågor som rör barnet, med hänsyn till barnets ålder och mognad. Det omfattar att barnet ska beredas möjlighet att höras, antingen direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ, och på ett sätt som är förenligt med den nationella lagstiftningens procedur- regler, i alla domstols- och administrativa förfaranden som rör barnet. Det finns inte någon artikel som särskilt rör barnets rättigheter när det utsatts för brott annat än den generella rätten som barnet har att bli hörd i rättsprocessen. Flera artiklar behandlar däremot barn som är misstänkta eller åtalade för brott. När det gäller barn som utsatts för människohandel och barn- prostitution finns särskilda uttalanden om åtgärder som ska vidtas för att tillgodose barnets behov under den rättsliga processen i ett tilläggsprotokoll till (Tilläggsprotokoll om före- byggande, bekämpande och bestraffande av handel med människor särskilt kvinnor och barn, 2000). Inom har det utarbetats flera rekommendationer som på olika sätt rör brottsoffers situation. Arbetet har pågått . De tidigare dokumenten handlar om brotts- offer generellt, medan de senare har behandlat olika grupper av brottsoffer eller särskilda problem förknippade med brottsoffer och deras situation, t.ex. medling och hot mot vittnen. Två dokument som rör brottsoffer generellt är rekommen- dationen om offrets ställning i straffrätten och i straff- processen, Recommendation Rec (85) 11 on the Position of the Vic- tim in the Framework of Criminal and Procedure och rekom- mendationen om stöd till brottsoffer, Recommendation Rec (2006) 8 on assistance to crime victims. I rekommendationen om offrets ställning i straffrätten och i straffprocessen finns riktlinjer för vilka rättigheter som brottsoffer bör ha i straffprocessen. Det gäller även bemötandet av brottsoffer. I inledningen till rekommendationen anges att straff- processen traditionellt har formulerats i termer som rör förhållandet mellan staten och gärningsmannen och att det ibland fått konse- kvensen att det straffprocessuella systemet tenderat att öka i stället för att minska problemen för brottsoffer. anger att en av de grundläggande uppgifterna för straffprocessen måste vara att möta brottsoffers behov och tillvarata deras intressen. Staterna rekommenderas att se över sin lagstiftning enligt de riktlinjer som anges i dokumentet. Riktlinjerna behandlar brottsoffrets ställning under polisutredning, vid åtalsbeslutet och i domstolsprocessen. När det gäller brottsoffers möte med polisen framhålls att brotts- offer ska informeras om vilka möjligheter de har till hjälp, rättslig rådgivning och ersättning från gärningsmannen eller staten. Offret ska även ha möjlighet att få information om utgången av polis- Polisen ska till åklagaren ge en klar och fullständig bild av de skador offret har åsamkats. Åklagaren ska beakta offrets möjligheter till ersättning innan beslut i åtalsfrågan fattats. Offret ska även få information om vad som beslutats i fråga om åtal. Om det beslutas att åtal inte ska väckas ska offret kunna begära överprövning av beslutet att inte väcka åtal alternativt kunna väcka enskilt åtal. I domstolsprocessen ska offret få information om tid och plats för rättegången, liksom vilka möjligheter han eller hon har att få ersättning inom ramen för straffprocessen. Information ska även ges om hur brottsoffret kan få uppgifter om utgången i processen. Det ska finnas bestämmelser som gör det möjligt för domstolen att besluta om att den tilltalade ska utge kompensation till brottsoffret. I rekommendationen om stöd till brottsoffer anges bl.a. att myndigheter i rättsväsendet ska identifiera brottsoffers be- hov och se till att brottsoffer erbjuds information, skydd och stöd. Staterna ska identifiera och stödja åtgärder som uppmuntrar respekt och förståelse hos all personal inom myndigheter och organisa- tioner som kommer i kontakt med brottsoffer för de negativa effekter som brott kan innebära. Rekommendationen innehåller också artiklar om att staterna ska se till att det finns effektiva möjligheter för brottsoffer att driva civila krav i anledning av brottet i särskild ordning. Staterna ska även införa möjligheter för brotts- offer att begära ersättning från den som begått brottet i samband med brottmålsprocessen. Åklagarens roll i straffprocessen behandlas i en rekommen- dation , Recommendation Rec (2000) 19 on the Role of Public Prosecution in the . Där anges bl.a. att åklagare ska ta brottsoffers åsikter i beaktande och vidta åtgärder för att säkerställa att offret informeras om sina rättigheter och hur processen fortskrider. Även där finns en bestämmelse om att brotts- offer ska kunna begära överprövning av ett beslut att inte väcka åtal eller ges möjlighet att väcka enskilt åtal. En konvention behandlar särskilt frågan om ersättning till offer för våldsbrott, European Convention (ETS 116) on the compensation of victims of violent crimes. Enligt den ska ersättning för allvarlig kroppsskada utgå från staten till offer för våldsbrott om ersättning inte kan fås från gärningsmannen. Detsamma ska gälla ersättning till anhöriga till den som avlidit till följd av sådant brott. Frågan om brottsoffers möjlighet att få ersättning behandlas även i rekommendation om förenklade förfaranden i rättskip- ningen, Recommendation Rec (87) 18 concerning the simplification of criminal . I rekommendationen framhålls att det även vid förenklade förfaranden måste vara möjligt för offret att söka ersätt- ning från gärningsmannen. Bland de rättsakter som utarbetats inom som rör särskilda grupper av brottsoffer kan nämnas att det har utarbetats ett antal resolutioner som gäller offer för terrorism. Det har också riktats särskild uppmärksamhet mot hur våld mot kvinnor och barn kan förebyggas. enades medlemsstaterna i EU om rådets rambeslut om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden. Rambeslutet hade sin grund i en handlingsplan som hur bestämmelserna i fördraget om inrättandet av ett område av frihet, säkerhet och rättvisa bäst kunde genomföras. Grunden var att den fria rörlig- heten inom EU kräver att skillnaderna mellan EU-länderna i fråga om brottsoffers möjligheter och rättigheter minimeras. Rambeslutet syftade till att etablera en lika hög nivå för skydd av brottsoffer oavsett vilken medlemsstat i EU som offret befinner sig i. Rambeslutet ersattes 2012 med ett direktiv om brottsoffers ställning i straffrättsliga förfaranden. Flera utvärderingar visade att det fanns brister i hur rambeslutet hade genomförts i medlemsstaterna och att nivån på brottsoffers rättig- heter fortfarande varierar mycket inom unionen. Kommissionen ansåg att brottsoffers roll och behov i straffrättsliga förfaranden inte i tillräckligt hög grad har varit föremål för åtgärder. Direktivet antogs (och rådets direktiv /0129 [COD] om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut /220/RIF). I kapitel 1 i direktivet finns inledande bestämmelser. Här anges att målet med direktivet är att säkerställa att alla brottsoffer får lämpligt skydd och stöd, kan delta i straffrättsliga förfaranden, får erkännande och behandlas med respekt, känslighet och professio- nalism, utan någon form av diskriminering, i alla kontakter med myndigheter, brottsofferorganisationer och instanser för reparativ Vidare tas definitioner upp av ett antal begrepp, bl.a. brottsoffer. Brottsoffer definieras inte bara som personer vilka direkt har påverkats av ett brott; även familjemedlemmar till en person som avlidit på grund av brott omfattas. Bestämmelser om information och stöd återfinns i kapitel 2. I detta kapitel finns artiklar om rätten att få information vid den första kontakten med en behörig myndighet, rätten att få infor- mation om det egna ärendet, rätten att förstå och bli förstådd, rätten till tolkning och översättning samt rätten att få hjälp från brotts- offerorganisationer. I kapitel 3 finns bestämmelser om brottsoffers deltagande i straff- rättsliga förfaranden. I artikel 10 anges att medlemsstaterna ska se till att brottsoffren kan höras i samband med det straffrättsliga förfarandet och att de får lägga fram bevisning. Syftet är att ge brottsoffret möjlighet att i inledningsskedet och senare lämna upplysningar, yttra sig eller vittna i samband med straffrättsliga förfaranden. Den närmare omfattningen av rätten att höras ska fastställas i nationell rätt och kan spänna över allt från den grund- läggande rätten att kontakta och höras av den behöriga myndig- heten till mer omfattande rättigheter såsom rätten att lämna bevis- ning, se till att viss bevisning beaktas eller rätten att göra inlägg under rättegången. I övrigt innehåller kapitlet artiklar som behand- lar rätten till bekräftelse på att polisanmälan har mottagits, rätten till skydd vid medling och annan reparativ rättvisa, rätten till rätts- hjälp, rätten till kostnadsersättning, rätten att återfå egendom, rätten till beslut om ersättning från förövaren i samband med straff- rättsliga förfaranden, rättigheter i samband med beslut om att inte väcka åtal samt rättigheter för brottsoffer bosatta i en annan EU- medlemsstat. När det gäller rättigheterna i samband med beslut om att inte väcka åtal anges att medlemsstaterna ska se till att brotts- offer har möjlighet att begära omprövning av alla beslut om att inte väcka åtal och att offret ska få tillräckliga upplysningar för att kunna ta ställning till om de ska begära omprövning. Bestämmelser om skydd av brottsoffer och om erkännande av brottsoffer med specifika skyddsbehov finns i kapitel 4. Det omfattar artiklar avseende rätten till skydd, sårbarhetsidentifiering, förhindrande av kontakt mellan brottsoffer och förövare, rätten till skydd vid förhör i samband med straffrättsliga förfaranden (särskilda artiklar finns för brottsoffer med specifika skyddsbehov och barn) och rätten till skydd av den personliga integriteten. I övrigt innehåller direktivet allmänna bestämmelser om fort- bildning av yrkesverksamma, t.ex. poliser, åklagare och domare samt samarbete och samordning av insatser, såväl medlemsstaterna emellan som mellan myndigheter inom varje medlemsstat. antogs ett EU-direktiv om ersättning till brotts- offer. Direktivet syftar till att garantera att offer för våldsbrott ska få ersättning oavsett var i unionen de befinner sig när de drabbas av brott. För att underlätta för medborgarna slår direktivet fast att det ska finnas ett system för samarbete mellan nationella myndigheter när de hanterar ansökningar om statlig ersättning till brottsoffer i gränsöverskridande fall. 1.5.1Staternas skyldighet att motverka kränkningar av mänskliga rättigheter Rättsakterna om mänskliga rättigheter behandlar inte särskilt rättig- heter för personer som varit utsatta för brott. Att en person utsätts för brott innebär dock ofta att personens grundläggande rättigheter kränks. Det kan t.ex. gälla rätten till liv, skydd mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller rätten till privatliv. Även om mänskliga rättigheter traditionellt innebär ett förbud för staten att kränka en medborgares rättigheter (dvs. en negativ förpliktelse för staten), kan staten också vara skyldig att skapa lag- regler och institutioner som tillförsäkrar medborgarna ett tillräck- ligt skydd mot övergrepp och att den vars rättigheter kränks kan få upprättelse (dvs. en positiv förpliktelse). Rätten till liv i artikel 2 i inbegriper en skyldighet för staten att utreda dödsfall som skett under oklara omständigheter (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 63 f). Ett exempel på detta är rättsfallet m.fl. mot som gällde en man som dödats på en byggarbets- plats. Artikel 2 ansågs kränkt på grund av att åklagarmyndigheten inte gjort den utredning som varit påkallad för att klarlägga orsaker till dödsfallet och för att ge underlag för eventuella åtgärder mot ansvariga personer. På motsvarande sätt innebär kravet på skydd mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling i artikel 3 en skyldighet för staterna att göra en skyndsam och effektiv utredning om det finns misstankar om att en person utsatts för något sådant. Rätten till respekt för privatlivet i artikel 8 i Europakonven- tionen innebär en skyldighet för staten att båda kriminalisera all- varliga ingrepp i medborgarnas enskilda privatliv och att beivra dem effektivt. Målet X och Y mot är ett exempel på detta. Målet gällde en mentalt handikappad kvinna som utsatts för sexuella övergrepp. Enligt nederländsk lag kunde åtal för brottet väckas endast efter angivelse från målsäganden. Det var inte tillräckligt att någon anmälde brottet i hennes ställe. Kvinnan var på grund av sitt men- tala tillstånd inte kapabel att ange brottet till åtal. ansågs skyldigt till brott mot artikel 8 genom att inte ha skapat ett tillräckligt skydd i en sådan situation. Om en person är utsatt för konkreta hot och trakasserier kan myndigheterna också vara skyl- diga att vidta rimliga åtgärder för att avvärja detta (a.a. s. 302 f). 1.5.2Rätten till en rättvis rättegång Ett enskilt anspråk är en sådan civil rättighet som omfattas av arti- kel 6:1 i . En målsägande har alltså rätt att få anspråket prövat i en offentlig rättegång inom skälig tid inför en opartisk och oavhängig domstol. För att artikel 6 ska grunda en rätt till domstolsprövning krävs dock enligt praxis bl.a. att det föreligger en reell och seriös tvist. Det krävs inte att anspråket är välgrundat. Det är tillräckligt att den som vill föra talan om en civil rättighet på rimliga grunder kan hävda att han eller hon har en sådan rättighet. Är det däremot fråga om ett uppenbart ogrundat rättsligt anspråk, kan en verklig tvist om en rättighet inte anses föreligga, och artikel 6 är i sådana fall inte tillämplig (, a.a. s. 138 f). När målsäganden för talan om skadestånd i samband med ett brottmål, anses alltså målet i den del som rör det enskilda anspråket angå målsägandens civila rättigheter. har slagit fast att artikel 6 inte är tillämplig på en målsägandetalan om det klart framgår att den endast syftar till att få den tilltalade straffad för brottet och inte till att målsäganden ska få skadestånd eller upprättelse (mot ). I rättsfallet Sigalas mot slog fast att artikel 6 inte var tillämplig eftersom målsägandens huvudsakliga syfte i brottmålet var att få den tilltalade dömd till straff. Målsäganden hade visserligen också begärt ideellt skadestånd, men hade inte fäst något egentligt avseende vid detta yrkande, särskilt som han också hade yrkat skadestånd i en separat civilprocess (a.a. s. 145 f.). Avslutningsvis ska anmärkas att det finns ett samspel mellan de olika rättigheterna i konventionen. I enskilda fall har Europa- domstolen vägt de olika rättigheterna mot varandra. Ett exempel på detta är rättsfallet Doorson mot . Domstolen vägde den tilltalades rätt till en rättvis rättegång mot vittnens och måls- ägandens rätt till privat- och familjeliv. Doorson var anklagad för narkotikahandel. Några vittnen som pekade ut honom tilläts vara anonyma. Efter en avvägning i det enskilda fallet ansåg domstolen att den tilltalades rätt till en rättvis rättegång inte hade kränkts till följd av detta. Det ska betonas att det även fanns annan bevisning. Domstolen framhöll i avgörandet: Artikel 6 kräver visserligen inte uttryckligen att man tar hänsyn till vittnens eller målsägandens intressen i samband med att de kallas att höras i ett mål. Emellertid kan deras liv, frihet eller personliga säkerhet stå på spel liksom intressen som i allmänhet är att hänföra till artikel 8 i konventionen.