sou · H0B393 · 2013-01-01 00:00:00 — Utredningen gör alltså bedömningen att bestämmelsen i 42 kap. 6 § fjärde stycket RB om tidsplan fallit väl ut och att inga ändringar behöver göras i bestämmelsen. Dock vill utredningen framhålla vikten av att handläggningen anpassas till det enskilda fallet. Utvärdering, överväganden och förslag och tidsödande mål kan det behövas en tidsplan i ett tidigt skede av handläggningen, även om den på detta stadium varken kan eller be- höver vara fullständig. infördes en bestämmelse i 42 kap. 16 § RB som då innebar att rätten bör göra en skriftlig sammanfattning av parternas stånd- punkter, så som de uppfattats av rätten, om det är till fördel för hand- läggningen av målet. Bestämmelsen skärptes i samband med EMR- reformen. Enligt nuvarande lydelse gäller alltså att tingsrätten ska i tvistemål, om det är till fördel för handläggningen av målet, göra en sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. Tingsrätten får därutöver före- lägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Parterna ska innan förberedelsen avslutas få tillfälle att yttra sig över sam- manställningen. En bestämmelse om sammanställningar finns även för hovrätts- processen (50 kap. 12 a § RB). Den innebär att hovrätten bör göra en sammanställning om det är till fördel för handläggningen. I förarbetena till den genom EMR-reformen skärpta bestämmel- sen anfördes att det inte var adekvat att tala om sammanfattningar med hänsyn till vad de var avsedda att innehålla. Det var i stället fråga om sammanställningar av ståndpunkterna i målet. Det anfördes att systemet med sammanställningar inte hade fått någon mer allmän tillämpning i domstolarna. En förklaring var bestämmelsens fakul- tativa utformning. Enligt regeringens mening skulle en mer frekvent användning av sammanställningar ha flera fördelar. En sammanställ- ning ger såväl rätten som parterna en god överblick över processen och vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att målet ska bli klart för avgörande. Den skapar vidare bättre förutsättningar för en kon- centrerad och effektiv huvudförhandling. Arbetet med sammanställ- ningen ansågs tvinga parterna att precisera sina ståndpunkter. En välskriven sammanställning var också till stor hjälp vid domskrivningen. Mot bakgrund av de fördelar man kunde se ansåg regeringen att den då gällande fakultativa ordningen kunde ifrågasättas. Det fanns alltså starka skäl att skärpa kravet så att sam- manställningar görs oftare. Utgångspunkten borde enligt regeringen Utvärdering, överväganden och förslag vara att en sammanställning upprättas successivt under förberedel- sen av målet. För att markera detta togs den tidigare tidsangivelsen bort, enligt vilken sammanställningen skulle göras innan förbere- delsen avslutas. I enklare mål, där arbetet med en sammanställning framstår som ett onödigt merarbete som knappast gagnar utan snarare försenar handläggningen, ansågs det inte vara till fördel för hand- läggningen med en sammanställning. Detsamma gällde mål där stäm- ningsansökningen och svaromålet, eventuellt tillsammans med ett protokoll från ett sammanträde under förberedelsen, är fullt tillräck- liga för att målet ska kunna företas till avgörande (a. prop. s. 130 f. och s. 242 f.). Enligt 42 kap. 14 § RB bör rätten, om det är till fördel för utred- ningen i målet, före sammanträde eller fortsatt skriftväxling tillställa parterna en förteckning över frågor som bör tas upp under den fort- satta handläggningen. Inte sällan sker detta genom att rätten i sam- manställningen inflikar frågor och förelägganden på sådana punkter där komplettering behöver ske. Denna typ av utbyggda sammanställ- ningar kallas ofta processlägesöversikter. Av om resursfördelningen efter EMR (DV 2010:3), se bilaga 1 i Del 2, framgår att rutinerna för när och hur sammanställningar upprättas skiljer sig åt mellan tingsrätterna och även ibland inom en tingsrätt. Flera av domarna har ansett att arbetet med sammanställningar utgör en tillkommande arbetsupp- gift som är tyngande för notarier och domare. Flera av de tingsrätter som upprättar sammanställningar har dock framhållit nyttan med arbetet och beskrivit positiva effekter för målhanteringen. I rappor- ten rekommenderades att det vid domstolarna bör finnas enhetliga och effektiva rutiner för hur och när sammanställningar upprättas i målen. Det ansågs att sammanställningar bör upprättas i ett tidigt skede av processen och gärna i form av ett s.k. sammanställnings- protokoll. Utvärdering, överväganden och förslag Uppgifter från domstolarna och advokaterna Av uppgifterna som utredningen har inhämtat från domstolarna framgår att det varierar över landet i vilken utsträckning tingsrätter- na arbetar med sammanställningar. På många håll används samman- ställningar i stor utsträckning. Vid några av de tingsrätter som utred- ningen har besökt eller varit i kontakt med görs sammanställningar i alla mål. De upprättas ofta efter muntlig förberedelse i mål som inte förlikts och fogas ihop med förberedelseprotokollet. Det före- kommer också att en sammanställning påbörjas före den muntliga förberedelsen och skickas ut till parterna inför den. Sammanställ- ningen används sedan vid färdigställande av s.k. tryck, som görs inför huvudförhandlingen, och vid domskrivningen. På andra håll görs sammanställningar i varierande grad beroende på målens karaktär och tillgänglig tid. Vid någon tingsrätt görs sammanställningar i princip inte alls på grund av tidsbrist. Det är sällan som parterna själva begär att en sammanställning upprättas. Vid flera tingsrätter är det notarier- na som påbörjar sammanställningen varefter ordföranden efterhand kompletterar i den. På flera håll förekommer samverkan mellan tingsrätterna i sär- skilda tvistemålsnätverk, där tvistemålsprocessen diskuteras och olika rutiner arbetas fram. Exempelvis samverkar tingsrätterna i övre i ett sådant nätverk. Utredningen har besökt en av dessa tingsrätter, , och fått en bild av hur det fungerar. Tvistemålen handläggs där regelmässigt så att stämning och kallelse till muntlig förberedelse går ut . Sammanställningar görs i alla tvistemål, antingen som en bilaga till förberedelseprotokollet eller i protokollet. Till detta fogas alltid en tidsplan. Vid den muntliga förberedelsen bokas datum för huvudförhandling och parterna kallas till denna. Ofta görs också en processlägesöversikt eller process- lägesanalys som klargör vilka frågor tingsrätten har att ta ställning till och vilka punkter som parterna bör klarlägga, kommentera eller kom- plettera. Sammanställningen används sedan vid huvudförhandlingen och utgör grund för trycket. Det s.k. lilla stupstocksföreläggandet används inte så ofta utan förbehålls de fall där det verkligen behövs. Vid huvudförhandlingen, i mål med tre domare, görs oftast en kor- tare sakframställning av parterna. I övrigt hänvisas till sammanställ- ningen och andra handlingar. I endomarmål görs oftast ingen sak- framställning utan hänvisning sker till sammanställningen, något som Utvärdering, överväganden och förslag ses som en fördel när en part processar utan ombud. Verksam- hetsmålet för tvistemålen är att huvudförhandling ska hållas från det att målet kommer in. Detta uppnås till . ingår i det nämnda nätverket. Lagmannen har till utredningen framhållit sammanställningarnas be- tydelse för en effektiv och rättssäker handläggning. Vid tingsrätten görs sammanställningar, ofta med en processlägesanalys, i alla tviste- mål som går vidare till muntlig förberedelse eller som ska avgöras utan huvudförhandling efter slutföreläggande. Detta görs i såväl enkla mål, där sammanställningen går snabbt att göra, som i komplicerade mål, där sammanställningar är nödvändiga. I båda fallen bidrar sam- manställningen till ett rättssäkert avslut och underlättar domskriv- ningen väsentligt. De flesta tingsrätter som regelmässigt använder sammanställ- ningar har uppgett att detta är en alldeles utmärkt metod för för- beredelsen av tvistemål. Den anses inte innebära en extra arbets- uppgift och den bidrar till en effektiv handläggning. Domaren håller sig uppdaterad med målet och notarierna får en stimulerande och juridiskt kvalificerad uppgift. Även om en stor andel mål blir förlikta innan huvudförhandlingen anses det på många håll värdefullt att sam- manställningar upprättas. Advokaterna uppskattar systemet med sammanställningar. Samman- ställningar är ganska vanligt förekommande och på de flesta håll anses de vara av god kvalitet. De anses bidra på ett mycket bra sätt till utredningen av målet och kan också underlätta förlikningar. Om bestämmelsen tillämpas som den ska är den ett bra verktyg. Någon har förordat att bestämmelserna skärps så att de tillämpas mer kon- sekvent. Många advokater har dock uppgett att systemet tillämpas väldigt olika. Många anser att sammanställningen med fördel kan skickas ut före den muntliga förhandlingen, helst i så god tid att ombuden hinner förbereda sig. Det anses inte tillfredsställande när domstolen utan bearbetning klipper in text ur parternas inlagor. Det har också framförts att sammanställningar inte får göras för sent under bered- ningen. När det inte fungerar bra med sammanställningar anses det ofta bero på storrotelsystemet vid vissa tingsrätter, som innebär att domarna inte svarar för handläggningen av målet från början och Utvärdering, överväganden och förslag ända till slutet. Det finns enligt advokaterna risk för att ingen riktigt tar ansvar för förberedelsen och sammanställningarna görs då . Det förekommer, men inte så ofta, att parterna får lämna under- lag till sammanställningarna. Advokaterna utgår då från att tings- rätten bearbetar materialet. () har vid inspektioner konstaterat att det inte alltid finns sammanställningar upprättade i målen. Vid sin tidigare nämnda inspektion vid gjor- de JO även vissa uttalanden om sammanställningar (JO Dnr 753-2012). Han framhöll att ett sätt att skapa en god överblick över processen och över vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att målet ska bli klart för avgörande är att i enlighet med 42 kap. 16 § RB göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkan- den och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på. En sådan sammanställning skapar bättre förutsättningar för en kon- centrerad och effektiv huvudförhandling. Arbetet med samman- ställningen tvingar parterna att precisera sina ståndpunkter. En väl- skriven sammanställning kan också vara till stor hjälp vid domskrivningen. Enligt JO uppfattning skulle det i flera av de granskade målen ha varit till fördel för handlägg- ningen om en sammanställning hade gjorts. Det framhölls samman- fattningsvis att arbetet med sammanställningar bidrar till att effek- tivisera handläggningen av tvistemålen. Förslag: Reglerna i 42 kap. 16 § RB om upprättande av sam- manställningar av parternas ståndpunkter vid handläggningen av tvistemål i tingsrätten skärps. Rätten ska göra en skriftlig sam- manställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehöv- ligt. Bedömning: Bestämmelsen i 50 kap. 12 a § RB om sammanställ- ningar bör även i fortsättningen vara fakultativ för hovrätterna. Utvärdering, överväganden och förslag Skälen för förslaget och bedömningarna Som ett led i uppdraget att kartlägga och analysera hur reglerna som syftar till att göra handläggningen av mål och ärenden mer flexibel har tillämpats har vi särskilt undersökt i vilken omfattning och på vilka sätt som sammanställningar i tvistemål har upprättats och över- vägt om det behövs förändringar i regelverket. Våra undersökningar har visat en stor variation i tillämpningen av bestämmelserna om sammanställningar. Detta framkom redan i Dom- stolsverkets rapport . Ytterlighetsfallet är en tingsrätt där sammanställningar i princip aldrig upprättas jämfört med andra tingsrätter som alltid gör sammanställningar. Vid de tingsrätter där sammanställningar upprättas i alla mål använder man medvetet sam- manställningen som en av grundpelarna i förberedelsearbetet. På andra håll verkar det upprättas sammanställningar ganska ofta men med en varierad tillämpning inom tingsrätten – mellan olika avdelningar, enheter eller rotlar. Vid de flesta tingsrätter görs det sammanställ- ningar i ganska stor utsträckning. Anledningen till variationerna kan vara hur varje enskild domare tolkar rekvisitet om det är till fördel för handläggningen. Den be- dömningen kan i sin tur påverkas av hur domstolarna valt att be- driva förberedelsearbete och hur den inre organisationen ser ut. På vissa håll anser man sig inte ha tid med denna arbetsuppgift och ser den som en extra pålaga. På andra håll betraktas den inte som en extra arbetsuppgift utan som en nödvändig och värdefull del av för- beredelsearbetet. Där betraktas arbetet med sammanställningar som en kvalificerad och från utbildningssynpunkt mycket bra uppgift för notarierna. Erfarenheterna från och andra domstolar som arbetar på samma sätt talar för att sammanställningarna är ett bra sätt att effektivisera förberedelsearbetet i tvistemål. Detta stämmer väl överens med grundtanken bakom lagändringen. Av särskild bety- delse är också JO-uttalandet om att såväl tidsplaner som samman- ställningar bidrar till att effektivisera handläggningen av tvistemålen. Vid många tingsrätter upprättas alltså sammanställningar i ganska stor utsträckning. Det är dock utredningens bedömning att det bör ske i mycket större utsträckning. Det är viktigt inte minst för parter och ombud att veta att man kan förvänta sig både tidsplaner och sammanställningar i de flesta målen. Bestämmelserna har alltså inte tillämpats fullt ut som det var tänkt. En mer enhetlig tillämpning är eftersträvansvärd. Det kan åstadkommas genom att bestämmel- Utvärdering, överväganden och förslag sen skärps ytterligare och formuleras i överenstämmelse med rekvi- siten för tidsplaner. En skärpt bestämmelse skulle medföra att sam- manställningar upprättas väsentligt mer än . Det skulle också främja en mer enhetlig tillämpning och på så sätt bidra till den moder- nisering och effektivisering av tvistemålsprocessen som EMR-refor- men syftade till. Förberedelsen är en grundbult i tvistemålsprocessen i tingsrätt. Beredningsmomentet i hovrätt är i de flesta tvistemål inte alls lika omfattande Det finns därför inget behov av en uppstramning för hov- rätternas del. Utredningen föreslår alltså en skärpning av bestämmelsen i 42 kap. 16 § RB. Rätten ska göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grun- das på, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Rätten ska fortfarande kunna före- lägga parterna att lämna underlag för sammanställningen och par- terna ska innan förberedelsen av målet avslutas få tillfälle att yttra sig över sammanställningen. Innehållet i en sammanställning Det har under utredningen diskuterats vad en sammanställning ska innehålla. I betänkandet En modernare rättegång (SOU 2001:103, s. 197 f.) anförde rättegångsutredning att som minimikrav bör gälla att det i sammanställningen anges yrkanden och inställ- ningen till motpartens yrkanden. Vidare borde de omständigheter som parterna åberopat till grund för sin talan anges, dvs. För kärandens del utgörs rättsfakta av de omständigheter som till- sammans bildar grunden för yrkandet. För svarandens del utgörs rätts- fakta av de omständigheter som bildar motfakta. Dessutom angavs i betänkandet att parternas inställning till vad motparten åberopat ska framgå av sammanställningen, vilket närmare bestämt innebär inställ- ningen till de rättsfakta som åberopats. Som rättegångsutredning anfört får bestämmelserna om sammanställningar betraktas som minimiregler. Det som brukar kallas rättsfakta ska alltså finnas med. Överhuvudtaget bör parternas s.k. egentliga grunder finnas med oavsett vad man kallar dem. Ofta är det lämpligt att en ostridig bakgrund redovisas liksom bevisupp- gifter med förhörs- och bevisteman. Det torde ofta vara en fördel att sammanställningen på detta sätt görs mer komplett. Utvärdering, överväganden och förslag Som anfördes i EMR-motiven är tanken att sammanställningen ska upprättas successivt under målets handläggning. Sammanställ- ningen görs alltså med fördel inför eller i samband med den muntliga förberedelsen som hålls i målet. Då kan den också tas in i protokollet och ersätta redogörelser för vad parterna har anfört vid sammanträ- det. Även tidsplanen kan fogas till sammanställning och protokoll. På så vis blir sammanställningen inte någon extra arbetsuppgift utan fungerar tillsammans med tidsplanen som samverkande verktyg. Det goda exemplet är ofta ett bättre verktyg än pekpinnar. Där- för har utredningen från landets största respektive minsta tingsrätter inhämtat några exempel på sammanställningar och tidsplaner som återfinns i bilaga 2 i Del 2. 3.2.3Hänvisning till handlingar i målet Enligt 43 kap. 5 § och 46 kap. 5 § RB ska ett sammanträde för huvudförhandling i tingsrätten vara muntligt. Detta gäller även för huvudförhandling i högre rätt (50 kap. 17 §, 51 kap. 17 § och 55 kap. 15 § RB). Kravet på muntlighet medför att processmateria- let vid huvudförhandlingen ska läggas fram i muntlig form. Har huvudförhandling hållits får domen grundas endast på det som har förekommit vid den förhandlingen (17 kap. 2 § och 30 kap. 2 § RB). De principer om muntlighet och omedelbarhet som här lades fast var viktiga element i den stora omstöpning av rättegångsordningen som RB utgjorde. Enligt de regler som infördes om huvudförhandling i förenklad form behöver det som förekommit vid den muntliga för- beredelsen inte upprepas vid huvudförhandling (42 kap. 20 § tredje stycket RB). Genom EMR-reformen mjukades kravet på muntlighet upp. Det infördes en möjlighet att vid huvudförhandlingen hänvisa till hand- lingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Regeringen anförde att muntlighetsprincipen visserligen även i fortsättningen borde spela en central roll när det gäller formerna för hur processmaterialet pre- senteras för domstolen. En muntlig handläggningsform ansågs nor- malt skapa det bästa underlaget för en riktig bevisvärdering som den underlättar för rätten och parterna att uppfatta vad som utgör processmaterial. Dock konstaterades det att en strikt tillämp- Utvärdering, överväganden och förslag ning av kravet på muntlighet ibland leder till att förfarandet blir tungrott, tidsödande och kostnadskrävande som det finns mål där det kan försvåra för rätten och parterna att tillgodogöra sig materialet endast på grundval av det som sägs vid huvudförhand- lingen. Det är därför ofta en förutsättning för att rättegången ska kunna genomföras på ett bra sätt att de inblandade noga går igenom det skriftliga materialet redan före huvudförhandlingen. I stora och komplicerade mål med omfattande skriftligt material skulle ett system som tillåter hänvisning till det skriftliga materialet uppenbarligen ha betydande fördelar. I mål där enskilda processar utan ombud kan parterna ha svårt att uttrycka sig muntligen inför rätten och lägga fram sin sak vid huvudförhandlingen. Även i dessa fall skulle det kunna underlätta genomförandet av huvud- förhandlingen om parterna fick hänvisa till t.ex. ett protokoll från en muntlig förberedelse eller en sammanställning enligt 42 kap. 16 § RB. Även i brottmål kunde det finnas fördelar med att ersätta en del muntliga moment med en hänvisning till handlingar. Framför allt gällde detta när skriftlig bevisning och olika former av sakkunnig- utlåtanden läggs fram och när personutredningar ska gås igenom. Vad som sagts talade enligt regeringen för en viss uppmjukning av kravet på muntlighet. Regeringen ansåg alltså att det i de be- stämmelser som anger huvudförhandlingens innehåll och yttre för- lopp bör anges att vad parterna anför under huvudförhandlingen i form av yrkanden, inställningar och utvecklande av talan bör kunna ske genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Det borde vidare vara möjligt att presentera skriftlig be- visning eller tidigare upptagen muntlig bevisning genom hänvisning till den skriftliga bevisningen eller till en ljudupptagning eller en ljud- och bildupptagning av muntlig bevisning. I brottmål borde det dessutom vara möjligt att presentera utredning om den tilltalades personliga förhållanden (personalia) genom hänvisning till hand- lingarna. I huvudsak samma regler borde gälla för samtliga tre dom- stolsinstanser (prop. 2004/05:131 s. 146 f.). Nuvarande ordnings utgångspunkt är alltså fortfarande att huvud- förhandlingen är muntlig. Dock får framställningar, dvs. yrkanden, inställning och utveckling av talan, ske genom hänvisningar till hand- lingar i målet om rätten finner det lämpligt. Detsamma gäller bevis- ningen. Hänvisningsmöjligheten gäller i såväl tvistemål som brott- mål, se 43 kap. 7 och 8 §§, 46 kap. 6 §, 50 kap. 18 och 19 §§, 51 kap. 18 och 19 §§ samt 55 kap. 15 § RB. I brottmål får enligt 46 kap. 9 § RB uppgifter om den tilltalade från belastningsregistret och utred- Utvärdering, överväganden och förslag ning om den tilltalades personliga förhållanden läggas fram genom hänvisningar till handlingar i målet. I författningskommentaren i EMR-propositionen anförde rege- ringen beträffande tvistemålsbestämmelserna att dessa möjliggör hän- visningar till samtliga handlingar i tingsrättens akt, t.ex. stämnings- ansökan och inlagor där någon fråga utvecklas särskilt och en skriftlig sakframställning som upprättats för att ersätta eller komplettera en muntlig framställning. En hänvisning ska även kunna ske till en sam- manställning som rätten upprättat enligt 42 kap. 16 § RB. Det är rätten som har det slutliga avgörandet om och i vilken mån som hän- visningar ska få ske. Parterna bör dock ha ett stort inflytande i frågan, ansåg regeringen. Saken bör normalt diskuteras under förberedelsen så att det inför huvudförhandlingen är klart vilken handläggnings- form som är aktuell. Beträffande bevisningen i tvistemål ska man enligt författningskommentaren kunna hänvisa till all bevisning i skriftlig form och även till muntlig bevisning som inte ska tas upp på nytt, t.ex. vittnesförhör som tagits upp utom huvudförhandling och som enligt 35 kap. 13 § första stycket inte behöver tas upp på nytt vid huvudförhandlingen. Även beträffande bevisningen bör det en- ligt kommentaren vara klart innan huvudförhandlingen om hänvis- ning ska ske eller inte (a. prop. s. 245 f.). Beträffande brottmålen anfördes i författningskommentaren att bestämmelsen innebär att åklagarens yrkande och gärningsbeskriv- ning, den tilltalades ståndpunkt och grunden för denna, utvecklandet av talan samt bevisningen i målet får presenteras genom hänvisningar till handlingar. Det ansågs att möjligheten att använda sig av hänvis- ningar framför allt bör tillämpas i mer vidlyftiga mål med omfattande skriftligt material. När det gäller åklagarens yrkanden och gärnings- beskrivning borde det enligt författningskommentaren som regel inte komma i fråga att ersätta en uppläsning av yrkandet med en hänvisning till stämningsansökan. Det borde komma i fråga endast i omfattande eller komplicerade mål där det kan vara svårt att tillgodo- göra sig åklagarens yrkande på grundval endast av den muntliga pre- sentationen. Rätten har ansvaret för bedömningen av om och i vilken utsträckning som det är lämpligt med hänvisning. Parterna borde ha ett stort inflytande även här och rätten borde vara försiktig att mot en parts vilja bestämma att processmaterial ska läggas fram genom en hänvisning till handlingarna. Även för brottmålens del framhölls att frågan om hänvisning i allmänhet bör vara avgjord före huvudförhandlingen. I vissa fall borde det dock kunna godtas att frågan avgörs först vid huvudförhandlingen (a. prop. s. 253 f.). Utvärdering, överväganden och förslag