sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Det kan också nämnas att kommittén i skrivelser från allmänheten fått in belysande exempel på fall där de familje- rättsliga namnreglerna på ett till synes alltför stelbent sätt hindrar äkta makar från att få en namngemenskap som de båda önskar. Kommittén beskriver i det följande mer utförligt några klart identifierade problem vid tillämpningen av de familjerättsliga namn- bestämmelserna och vilka konsekvenser som har uppkommit i sam- band härmed. Från rättstillämpningen kan hämtas exempel på att reglerna i 10 § tredje stycket namnlagen, som syftar till att tillgodose namn- stabiliteten, kan slå på ett sätt som förefaller väl hårt. I RÅ 1985 ref. 2:31 var den egentliga frågan om det förelåg synnerliga skäl enligt 14 § andra stycket för make att efter ansökan få anta det efternamn som den andra maken under äktenskapet hade förvärvat efter anmälan. Familjen i fråga, makar och två barn, hade tidigare haft namngemenskap. Under äktenskapet bytte mannen och de två barnen efternamn till det namn som mannens mor burit som ogift (5 §). Eftersom 10 § tredje stycket hindrar make att genom anmälan förvärva ett efternamn som den andra maken bytt till under äkten- Familjerättsliga förvärv av efternamn skapet enligt 5 §, ansökte hustrun hos PRV om att få anta samma namn som mannen och de två barnen för att återvinna namn- gemenskap med övriga familjen. PRV avslog ansökningen och anförde som skäl att eftersom det ansökta namnet bars av andra personer förelåg hinder för ansökan enligt 13 §. Byte kunde därför beviljas endast om det fanns sådana synnerliga skäl som avsågs i 14 § andra stycket, vilket inte befanns vara fallet. PBR avslog över- klagandet på liknande skäl. Regeringsrätten fann i likhet med underinstanserna att hinder mot ansökan förelåg enligt 13 §. Den omständigheten att namngemenskap tidigare hade funnits i familjen och att familjen fäste stor vikt vid fortsatt namn- gemenskap utgjorde emellertid sådana synnerliga skäl som avsågs i 14 § andra stycket namnlagen. Hustrun gavs därför rätt att byta sitt namn till det ansökta. Om den familjerättsliga namnregleringen i 10 § namnlagen hade varit lite mer tillåtande, något som knappast nämnvärt hade hotat intresset av namnstabilitet, hade man i detta fall kunnat komma till samma för familjen fördelaktiga resultat på ett mycket enklare och säkrare sätt än vad som var fallet i exemplet. Hur spärreglerna i 10 § kan slå mot makar som önskar byta namn har åskådliggjorts av justitierådet i hans kom- mentar till namnlagen (, s. 96–97): De begränsningar i rätten för make att byta efternamn som slutligen blev införda i namnlagen har i praktiken lett till drastiska åtgärder i en del fall. Det har sålunda förekommit att makar utverkat skilsmässa för att kunna genomföra ett önskat namnbyte och därefter gift sig med varandra på nytt. Uttalandet verifierades med ett antal exempel, som här återges. och gifter sig med varandra och behåller var och en sitt efternamn. De kan senare under äktenskapet få gemen- samt efternamn antingen genom att med samtycke byter till namnet Addeby eller genom att med samtycke byter till . 2.Erik och väljer vid vigseln som gemensamt efternamn . är då den som vid vigseln förvärvar nytt namn, . Hon kan senare under äktenskapet, eller efter dess upp- lösning, byta tillbaka till Addeby. På motsvarande sätt kan byta tillbaka till , om de vid äktenskapets ingående valt Addeby som gemensamt namn. 3.Axel och gifter sig med varandra. är frånskild och har förvärvat sitt efternamn genom det tidigare äkten- skapet, där mannen heter . Som ogift hette hon . Om Axel och behåller sina efternamn vid äktenskapets ingående, Familjerättsliga förvärv av efternamn kan de senare under äktenskapet få gemensamt efternamn genom att , med samtycke, byter till . Däremot kan namn- gemenskap inte vinnas genom att Axel byter till . Axel får nämligen inte byta till det namnet, eftersom förvärvat det genom tidigare äktenskap. 4.Om Axel och vid äktenskapets ingående väljer namn som gemensamt efternamn, får senare under äkten- skapet, eller efter dess upplösning, byta till (det namn hon senast burit som ogift). Hon får däremot inte genom anmälan till skattemyndigheten byta tillbaka till . För sådant byte krävs ansökan till och särskilda (ej synner- liga) skäl enligt 14 § första stycket. 5.Erik och gifter sig med varandra och väljer vid äktenskapets ingående namnet som gemensamt namn. byter under äktenskapet tillbaka till namnet Addeby. De kan därefter inte få namngemenskap genom att genom anmälan byter till namnet Addeby. För sådant byte krävs ansökan till och synnerliga skäl. 6.Erik och behåller sina efternamn vid äkten- skapets ingående. under äktenskapet vinner makarna namn- gemenskap genom att byter namn till . förvärvar därefter det nybildade namnet Olverup efter ansökan till . får enligt namnmyndighetens praxis inte där- efter återvinna namngemenskap genom att byta till namnet Olverup genom anmälan till skattemyndigheten. Hon måste ansöka om namnet hos och anföra synnerliga skäl. [uttalar här meningen att namnlagen tvärtom bör tolkas så att får byta till Olverup redan genom en enkel anmälan, alltså med stöd av 10 §]. hade, utan att behöva förebringa synnerliga skäl, kunnat förvärva namnet Olverup med genom att göra gemensam ansökan med denne. exempel bör läsas mot bakgrund av att han själv som utredningsman hade föreslagit ett friare bruk av de familjerättsliga namnbestämmelserna, utan flera av de spärrar som lagen slutligen kom att innehålla. Dessa spärrar skulle bara leda fram till en omständlig och sakligt sett obehövlig rättslig prövning hos PRV och i domstolarna huruvida särskilda eller synnerliga skäl föreligger. Trots att av naturliga skäl var angelägen om att försvara sitt utredningsbetänkande får hans kritik nog sägas vara mer träffande och ha större relevans än åren närmast efter lagens tillkomst. Några av hans exempel ger klart intryck av en överdrivet stor försiktighet från lagstiftarens sida, ägnad att kom- plicera livet för medborgarna och åsamka dem onödigt krångel. Familjerättsliga förvärv av efternamn Efternamn som senast har burits som ogift De familjerättsliga bestämmelserna i namnlagen ger i flera fall barn, adoptivbarn eller makar möjlighet att förvärva eller byta tillbaka ett efternamn som en förälder, adoptivförälder eller anmälande make senast har burit som ogift (1 § tredje stycket; 2 § tredje stycket; 3 §; 5 § andra stycket; 7 §; 10 § andra stycket). Bestämmelserna ger till formen de berörda personerna en rätt att förvärva det aktuella efternamnet, men syftet med bestämmelserna har framför allt varit att hindra att ett efternamn som förvärvats genom ett tidigare äkten- skap förs vidare till barn som inte har något släktskap med tidigare make eller till ny make eller att en tidigare make som har bytt bort ett sådant efternamn utan vidare tar det åter. Uttrycket efternamn som [någon] senast har burit som ogift kan vid en första anblick förefalla okomplicerat och självför- klarande. I rättstillämpningen har det emellertid i flera fall visat sig vara långt ifrån enkelt att fastställa uttryckets innebörd. I propositionen anges att med ett efternamn som förälder har burit som ogift menas inte enbart ett namn som föräldern har för- värvat vid sin födelse utan också ett namn som föräldern därefter men före ingående av äktenskap har förvärvat genom adoption, genom anmälan till pastorsämbetet eller efter ansökan hos PRV. Däremot avses med uttrycket inte ett namn som en förälder har förvärvat i ett tidigare äktenskap eller som denne har förvärvat sedan ett sådant äktenskap har upplösts. 1981/82:156 s. 49). I rättspraxis har fråga uppkommit huruvida ett efternamn som förvärvats i administrativ ordning släcker ut ett tidigare familje- rättsligt förvärvat namn, så att detta kan anses utgöra ett namn som någon tidigare burit som ogift. Så var fallet i rätts- fallen RÅ 1989 ref. 113 I och II. I det förstnämnda fallet var omständigheterna följande. bar som ogift sina föräldrars efternamn . När hon ingick sitt första äktenskap antog hon makens namn . Makarna erhöll efter gemensam ansökan hos PRV det nybildade efternamnet Minnelid. Äktenskapet upplöstes genom skilsmässa. ingick nytt äktenskap och förvärvade då den nye makens efternamn . härefter inkom hon till pastorsämbetet med anmälan om att hon ville byta sitt efternamn till det tidigare namnet Minnelid. beslöt att inte godkänna hennes anmälan. Lunds domkapitel och Kammarrätten i avslog överklagandet. Kammarrätten anförde att Minnelid inte var att Familjerättsliga förvärv av efternamn bedöma som det namn senast burit som ogift, eftersom hon, när hon erhöll det namnet, bytt sitt namn som ogift mot makens namn, . Regeringsrätten kom till en annan slutsats och anförde i sin dom bland annat: Med det efternamn en gift eller frånskild kvinna senast burit som ogift åsyftas i princip hennes flicknamn, dvs i förevarande fall namnet . Om klaganden inte i sitt första äktenskap hade antagit namnet Minnelid utan behållit makens efternamn, hade enligt denna princip namnet varit det efternamn till vilket hon med stöd av 10 § andra stycket namnlagen hade kunnat byta. Så hade varit fallet inte bara under eller efter hennes första äktenskap utan också under det . Att någon i tiden mellan två äktenskap obestridligen inte varit gift betyder inte att det namn som burits är att anse som det efternamn han eller hon senast burit som ogift. Den nya namnlagen får antas, i likhet med den gamla, med begreppet ogift syfta på civilståndet, dvs. den som varken är gift, frånskild eller änka/änkling - - - . Frågan är emellertid vilken betydelse det har att klaganden under sitt första äktenskap gemensamt med maken förvärvade efternamnet Minnelid. Av förarbetena till namnlagen framgår att den som före ingåendet av äktenskap byter sitt vid födelsen förvärvade efternamn mot ett, som förvärvats i administrativ väg, vid tillämpningen av namnlagen anses senast som ogift ha burit det administrativt förvärvade namnet (prop. 1981/82:156 s 57). Det senare namnet träder helt i stället för det familjerättsligt förvärvade. Detsamma bör givetvis gälla om sökanden vid äktenskapets ingående behållit sitt namn som ogift eller om en frånskild eller änka/änkling först återtar sitt namn före äktenskapet och därefter i administrativ väg förvärvar ett nytt efternamn. I för- arbetena besvaras inte frågan vad som gäller när det administrativa namnförvärvet äger rum sedan sökanden ingått äktenskap och antagit makes efternamn. Anledning saknas emellertid att intaga annan stånd- punkt än att det administrativt förvärvade namnet, utöver att ersätta det efternamn som bärs vid förvärvet, skall träda i stället för också ett tidigare familjerättsligt förvärvat efternamn. Det nyförvärvade namnet kommer – såsom förhållandet har uttryckts i litteraturen (, Namnlagen, 1985 s 57 och 87) – att släcka ut även det namn sökanden haft som ogift. Att det nya efternamnet förvärvas av den andra maken ger ej anledning till annan bedömning. Regeringsrättens uttalande, att det förhållandet att någon i tiden mellan två äktenskap obestridligen inte varit gift, inte innebär att det namn som burits är det efternamn som vederbörande senast burit som ogift överensstämmer förmod- ligen med lagstiftarens intentioner men knappast med en ordagrann tolkning av stadgandet. Bokstavligen kan ju ogift användas som beteckning på varje person som inte är gift. Familjerättsliga förvärv av efternamn framgår heller inte att egenskapen av att vara ogift bara skulle kunna innehas av den som aldrig har varit gift, inte av den som är skild eller änka/änkling. Det är ganska anmärkningsvärt att Rege- ringsrätten valde denna snävare och för sökanden oförmånliga tolkningsmodell, särskilt som det i detta fall inte fanns något motstående enskilt intresse att ta hänsyn till. Det visade sig också att frågan skulle bli föremål för fortsatt diskussion i rättstillämp- ningen. I ett rättsfall som avgjordes genom dom av Kammarrätten i var omständigheterna följande. anmälde till att hon önskade byta efternamn till Sydhoff. avslog hennes anmälan med motiveringen att hennes efternamn som ogift inte var Sydhoff utan Sänd. Av överklagande till Förvaltnings- rätten i framgick att hon i samband med giftermål förvärvade efternamnet . I samband med äktenskaps- skillnad anmälde hon att hon önskade byta till sin mors efternamn som ogift, Sydhoff, vilket beviljades av . Hon bar namnet som efternamn under fram till dess att hon ingick nytt äktenskap och då förvärvade som efternamn och behöll Sydhoff som mellannamn. bestred bifall till överklagandet och anförde: Innan ingick sitt första äktenskap hette hon Sänd. I samband med giftermålet förvärvade hon efternamnet . Efter äktenskapsskillnad beviljade henne felaktigt byte till efternamnet Sydhoff, vilket hade burits av hennes mor som ogift. Förvaltningsrätten anförde i sina domskäl följande: Frågan i målet är vilket namn som senast bar som ogift. Enligt 10 § andra stycket namnlagen har hon rätt att byta till det efternamnet. I förarbetena till den aktuella regeln anges bl.a. att bestämmelsen möjliggör för en make som har förvärvat den andra makens namn att ta tillbaka det efternamnet som han eller hon senast har burit som ogift. Bestämmelsen medger dock inte att make tar till- baka ett namn som han eller hon har burit före det senaste namnbytet men som har förvärvats på grund av ett tidigare äktenskap. (Se prop. 1981/82:156 s. Det är ostridigt i målet att bar efternamnet Sydhoff efter det att hon skiljde sig från sin första make och innan hon bytte till sin andre makes efternamn. Av utredningen i målet framgår att Sydhoff är klagandens mors efternamn som ogift, vilket innebär att klaganden själv inte har förvärvat det efternamnet på grund av ett tidigare äktenskap. Familjerättsliga förvärv av efternamn Förvaltningsrätten anser det klarlagt att det är efternamnet Sydhoff som senast bar som ogift och hon har därmed rätt att byta till det efternamnet genom anmälan till . Överklagandet ska därför bifallas. Sedan överklagat anförde Kammarrätten i i dom följande: I målet är ostridigt att före ingående av sitt första äktenskap bar efternamnet Sänd, att hon mellan båda sina äkten- skap bar efternamnet Sydhoff samt att hon vid sitt andra äktenskap förvärvade efternamnet . har hos anmält att hon önskar ändra sitt efternamn till Sydhoff. Frågan i målet är vad som avses med begreppet ogift i förevarande sammanhang. har i RÅ 1989 ref. 113 slagit fast att det förhållandet att någon i tiden mellan två äktenskap obestridligen inte varit gift inte betyder att det namn som burits är att anse som det efternamn han eller hon senast har burit som ogift. Namnlagen får enligt med begreppet ogift syfta på civilståndet, dvs. den som varken är gift, frånskild eller änka/änkling. Med det efternamn han eller hon senast burit som ogift avses således det efternamn som burits då personen civilrättsligt var att betrakta som ogift, dvs. innan han eller hon ingick sitt första äkten- skap. Då innan hon ingick sitt första äktenskap bar efternamnet Sänd saknas därför förutsättningar att ändra efternamn till Sydhoff. Även om kammarrätten således godtog Regeringsrättens tidigare gjorda bedömning visar rättsfallet att denna inskränkande och för den enskilde namnsökanden oförmånliga definition av begreppet senast burit som ogift ingalunda är självklar. Rättsfallet belyser också en i viss mån paradoxal effekt som de komplexa spärreglerna i de familjerättsliga bestämmelserna kan medföra. Som fram- kommer i avgörandet hade tillåtit att efter sin första äktenskapsskillnad byta efternamn till sin mors namn som ogift, Sydhoff, trots att reglerna i 5 § andra stycket namnlagen inte medger ett sådant byte (det efternamn som hon bytte bort hade ju inte förvärvats genom födelsen). Hade anmälan i stället avslagits hade hon kunnat ansöka om namnbyte hos PRV och vid bifall till ansökningen i administrativ ordning ha förvärvat efternamnet Sydhoff. Eftersom ett sådant förvärv släcker ut ett tidigare familjerättsligt förvärvat Familjerättsliga förvärv av efternamn namn (Sänd) torde hon, efter sitt namnbyte till , genom en anmälan till ha kunnat återta namnet Sydhoff. har påtalat att regeln i 1 § andra stycket namnlagen om syskons automatiska namnförvärv, som infördes på initiativ av lagutskottet, kan leda till oönskade effekter i de fall då det först födda syskonet efter ansökan enligt 14 § första stycket har för- värvat ett patronymikon, t.ex. . Om föräldrarna har olika efternamn och det därefter födda syskonet är av annat kön än det först födda, medför syskonregeln att syskonet per automatik får ett efternamn som möjligen inte motsvarar föräldrarnas inten- tioner. (En liknande, om än inte fullt jämförbar situation kan upp- komma även i fall då ett barn i vanlig ordning får sin förälders efternamn, t.ex. ). Liknande problematik har i litteraturen uppmärksammats beträff- ande den för adoptivbarn motsvarande regel som finns i 2 § andra stycket namnlagen (se s. 61). Om adoptivföräldrarna har olika efternamn och det äldre adoptivbarnet har behållit sitt efternamn från tiden före adoptionen, enligt 4 §, medför regeln om automatiskt namnförvärv att det nya adoptivbarnet förvärvar detta efternamn trots att varken adoptivföräldrarna eller det nya adoptiv- barnet har någon anknytning till namnet. Den olägenhet som reglerna om automatiskt förvärv av syskons efternamn skapar kan i och för sig relativt enkelt avhjälpas genom att föräldrarna anmäler namnbyte för barnet enligt 5 eller 7 § namnlagen. Problematiken utgör emellertid ännu ett exempel på svårigheterna med att formulera regler som begränsar valfriheten utan att ge oönskade effekter och ger anledning att kritiskt pröva om regleringen med automatiska namnförvärv bör begränsas. Genom de under lagberedningsarbetet i regeringen och riks- dagen tillkomna spärreglerna blev bestämmelserna om familje- rättsliga namnförvärv komplicerade och invecklade. De bidrar till att namnlagen torde vara en av de mest svårgenomträngliga av de lagar som direkt berör medborgarna. Även för erfarna jurister fordras ofta flera omläsningar av lagtexten innebörd i bästa fall står klar. Redan av denna anledning finns skäl att överväga om behovet av namnstabilitet är ett så oavvisligt Familjerättsliga förvärv av efternamn allmänt intresse att det motiverar dessa krångliga regler. Och om det, som kommittén föreslår, införs ett enhetligt förfarande för prövning av anmälnings- och ansökningsärenden, där endast för- värv av efternamn i annan än familjerättslig ordning är avgiftsbelagda, kan det med än större fog ifrågasättas vilken funk- tion spärreglerna egentligen fyller. Regleringen av de familjerättsliga namnförvärven är snårig och onödigt restriktiv. Kommittén föreslår i huvudsak följande ändringar. Makar behåller som huvudregel sina efternamn när de gifter sig. Förbudet mot att byta till den andre makens giftasnamn avskaffas. Makar ska kunna förvärva varandras efternamn som ett gemensamt dubbelt efternamn. En make eller tidigare make ska alltid kunna byta till ett efternamn som han eller hon har burit. De regler som hindrar makar som har haft gemensamt namn från att uppnå ny namngemenskap avskaffas. Barn behandlas lika på så sätt att inga barn längre får efter- namn automatiskt vid födelsen. Efternamn bildade på någon av föräldrarnas förnamn med tillägg av ändelserna son eller dotter (patronymikon och metronymikon) ska kunna ges till barn och adoptivbarn. Vem som helst ska ha rätt att byta till ett efternamn bildat på någon av föräldrarnas förnamn med tillägg av ändelserna son eller dotter. Ett barn ska kunna ges ett dubbelt efternamn. Ett barn ska kunna ges ett efternamn som någon av föräld- rarna har burit, dock inte ett tidigare giftasnamn. Familjerättsliga förvärv av efternamn Bestämmelserna om adoptivbarns namn förenklas och libera- liseras på motsvarande sätt samt görs oberoende av adoptiv- föräldrarnas könstillhörighet. Barn och vuxna får byta till ett efternamn som någon av föräldrarna har burit, dock inte till ett tidigare giftasnamn. De regler som hindrar vuxna från att byta till någon av föräldrarnas efternamn avskaffas. Barn och vuxna ges möjlighet att byta till ett dubbelt efter- namn som knyter an till familjeförhållandena. Kommitténs har enligt sina direktiv att undersöka möjligheterna till ett något större hänsynstagande till enskildas intresse av att själva få välja sina namn. Utrymmet för att öka de enskildas frihet torde vara ganska begränsat när det gäller de administrativa namn- förvärven, dvs. de ärendetyper som handläggs av PRV och överprövningsvis av PBR. En anledning härtill är att den adminis- trativa prövningen redan är mycket tillåtande. Det händer t.ex. endast sällan att ansökningar om nya efternamn avslås såsom var- ande från språklig synpunkt olämpliga, och den dispensmöjlighet som finns i 14 § namnlagen när särskilda eller synnerliga skäl är förhanden, har kommit att tillämpas på ett för sökandena alltmer generöst sätt. Det finns vidare knappast utrymme för att ge de namnsökande större frihet genom att tillåta förnamn eller nybild- ningar av efternamn som är kränkande eller riskerar att skada den som ska bära namnet. Inte heller bör de enskildas valfrihet tillåtas öka genom att andra enskildas rätt till sina efternamn förbigås på ett stötande sätt. Det huvudsakliga utrymmet för att ge medborgarna större frihet att själva välja namn för sig själva och sin familj synes därför – vid sidan av det reformutrymme som finns beträffande mellan- och dubbelnamn – bestå just i en förenkling och liberalisering av regel- verket för de familjerättsliga namnförvärven. Reglerna är redan könsneutrala och gör ingen formell skillnad beroende på om barn föds av gifta eller ogifta föräldrar, varför frågan, som redan antytts, närmast gäller hur mycket det går att släppa på kravet att de familjerättsliga namnreglerna ska garantera stabilitet i namnskicket samt bidra till en god familjesammanhållning och känsla för den egna släkten. Familjerättsliga förvärv av efternamn I fråga om kravet på namnstabilitet konstaterades redan under arbetet med lag att namnets betydelse som identifikations- medel hade avtagit till följd av det för alla medborgare obligatoriska systemet med personnummer och personakter som införts i folk- bokföringen. Personnumret var överlägset namnet som identifie- ringsinstrument, i synnerhet när det gällde att skilja på personer med mycket vanliga för- och efternamnskombinationer såsom och . Det främsta skälet för att inte tillåta upprepade namnbyten synes i stället ha varit risken att sådana kunde utnyttjas i brottsliga syften eller för att namnbytare skulle undandra sig ekonomiska förpliktelser mot enskilda eller det allmänna. Det är uppenbart att den tekniska utvecklingen gjort att namnets betydelse som identifieringsinstrument har minskat ytterligare under de som förflutit sedan namnlagens tillkomst. Det finns mycket mer sofistikerade och pålitliga sätt att avläsa en människas identitet. DNA-tekniken i förening med allt mer säkra elektroniska identifieringsmedel och betalningsrutiner hindrar eller uppdagar en god del av de brott och betalningsundandraganden som spärrarna mot upprepade namnbyten är avsedda för. När det gäller frågan i vilken utsträckning namnlagstiftningen bör vara utformad så att den bidrar till en stark familjesamman- hållning och kanske även till den positiva känslan av att tillhöra en viss släkt, kan konstateras att samhällsutvecklingen även i detta avseende till stor del redan sprungit förbi lagstiftningen. Beteck- nande är att detta argument för att namnlagen inte ska tillåta en långtgående namnsplittring inom en familj eller en devalvering av ett släktnamn genom att oskylda personer ges rätt att bära namnet, över huvud taget inte nämns i kommitténs direktiv. Argumentet, som åberopades med avsevärd hetta i diskussionen års namnlag, förekommer heller knappast alls i dagens allmänna debatt. Familje- och släktsamhörighetsargumentet har alltså mist mycket av sin giltighet.