sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Ingreppet i deras personliga frihet kan på sätt och vis jämförelsevis sägas vara större. Det får beaktas vid avvägningen mellan nödvändigheten av att förhörspersonen hämtas och betydelsen av ingreppet. Det kan vara fråga om en målsägande som har blivit utsatt för fysiska eller psykiska övergrepp eller ett vittne som upplever en stark press i anledning av rättegången. Dessa och andra liknande omständigheter måste beaktas i det enskilda fallet vid bedömningen av om hämtning är en proportionerlig åtgärd för att förmå den enskilde att inställa sig vid rättegången. Vid dessa överväganden är det viktigt att komma ihåg att många mål går att avgöra efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro. Det är således främst i mål avseende grövre brott som sanktionerna kommer aktualiseras. I kallelsen till huvudförhandling upplyses den tilltalade normalt om dels att målet kan komma att avgöras även om han eller hon inte personligen är närvarande vid förhandlingen, dels att han eller hon i annat fall kan bli skyldig att betala vite eller bli hämtad till tingsrätten av polisen. Eftersom vi föreslår en utvidgning av möjlig- heten att avgöra mål utan att den tilltalade är personligen när- varande, kan det hävdas vara en oproportionerligt sträng åtgärd att besluta om hämtning i de fall den tilltalade inte följer kallelsen. Vi menar emellertid att sanktionen snarare understryker vikten av personlig närvaro. Hämtning ska bara beslutas i de fall sådan när- varo är nödvändig. I de fall det är nödvändigt för att målet ska kunna avgöras att en person inställer sig vid rätten, bör det som huvudregel också anses motiverat att rätten beslutar om hämtning. Ett alternativ till förslaget för den tilltalade vore att rätten beslutade om häktning redan vid det första tillfället som den till- talade uteblir från en förhandling som han eller hon fått del av kallelse till. Detta trots att häktning är en mer ingripande åtgärd än utdömande av vite och hämtning. Det bör enligt vår mening inte ske annat än i klara undantagsfall. Beslut om häktning är ett pro- portionerligt alternativ först om rätten bedömer att det är lönlöst att besluta om hämtning och att kallelse med nytt vite skulle sakna verkan. Mindre ingripande åtgärder måste alltså bedömas som utsiktslösa för att ingreppet ska stå i proportion till det intrång eller men som häktning innebär för den tilltalade. I kallelsen till huvudförhandlingen bör den tilltalade upplysas om att rätten kan komma att pröva fråga om häktning i samband med förhandlingen. Hans eller hennes frånvaro innebär i så fall inte hinder mot att pröva häktningsfrågan. Det följer av gällande rätt att åklagaren och närvarande offentlig försvarare ska ges tillfälle att yttra sig innan rätten fattar beslut avseende häktning.44 En tilltalad får i normalfallet anses undandra sig lagföring om han eller hon utan godtagbart skäl uteblir från en huvudförhand- ling. Det finns därför grund att häkta den tilltalade om han eller hon inte är personligen närvarande vid förhandlingen. Har rätten beslutat om hämtning av den tilltalade till ett tidigare rättegångs- tillfälle och hämtningsförsöket har misslyckats, ska rätten överväga att häkta den tilltalade om övriga förutsättningar för det är upp- fyllda. I de flesta fall krävs det att den tilltalade är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Skälen för att häkta den tilltalade måste vidare uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den tilltalade eller för något annat motstående intresse. Ett misslyckat försök att hämta den tilltalade, som inte beror på bristfälligt genomförande av den verkställande myndigheten, bör normalt sett innebära att det får anses sannolikt att ett nytt beslut om hämtning inte kommer att lyckas. För att målet ska kunna avgöras i rimlig tid är det då i normalfallet proportionerligt att rätten beslutar om häktning i stället för ett fatta ett nytt beslut om att hämta den tilltalade. Betydelsen av att målet kan avgöras får som huvudregel anses väga tyngre än den olägenhet som häktning medför för den tilltalade. I undantagsfall kan den brottslighet som målet rör, den tilltalades person eller omständigheterna i övrigt leda till att beslut om häkt- ning framstår som alltför ingripande. Har åklagaren yrkat att påfölj- den bestäms till böter får rätten självfallet inte besluta att häkta den tilltalade. Rätten får då i stället överväga hämtning, eventuellt med förtida omhändertagande, eller i sista hand kallelse på nytt vid vite. Mot förslaget kan hävdas att hämtnings- och häktningsreglerna inte skulle vara förenliga med artikel 5.1 b. Enligt den bestämmelsen får frihetsberövande ske när någon är 44 Jfr JO-beslut , diarienr 4595-2004, och däri gjorda hänvisningar. lagligen arresterad eller på annat sätt berövad friheten, antingen därför att han underlåtit att uppfylla en domstols lagligen med- delade föreläggande eller i syfte att säkerställa ett fullgörande av någon i lag föreskriven skyldighet. Regleringen innebär att det måste vara fråga om en preciserad skyldighet som den enskilde inte uppfyller och även finnas en underlåtenhet från hans eller hennes sida.45 I domstolens före- läggande kallas den tilltalade att närvara personligen vid huvudför- handlingen men upplyses i många fall om att målet kan komma att avgöras även om han eller hon inte kommer dit. Den upplysningen gör enligt vår uppfattning inte skyldigheten otydlig eller oprecis. Att häkta en tilltalad som inte kommer till förhand- lingen står därför inte i strid med konventionen. Ett sätt att säkerställa att det i större utsträckning finns tillgång till sådan tillfredsställande utredning som gör utevarohandläggning möjlig skulle enligt direktiven kunna vara att åklagaren ger in ljud- och bildupptagningar av polisförhör. Vi ska enligt vårt uppdrag överväga i vad mån det bör vara tillåtet att vid utevaro använda sådana upptagningar vid huvudförhandlingen. Förhör under förundersökningen dokumenteras i normalfallet genom att en uppteckning görs av förhörsutsagan, dvs. förhörs- ledaren gör anteckningar i konceptform av vad som sagts av bety- delse under förhöret, som sedan läses upp för och granskas av den person som har förhörts. har i sitt slutbetänkande, Förundersökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m., SOU 2011:45, föreslagit att en bestämmelse ska införas som anger att förhör får dokumenteras genom en ljud- eller bildupptagning. Fördelarna med att dokumentera förhören på ett sådant sätt är många med hänsyn till dels effektiviteten hos de brottsutredande myndigheterna, dels de enskildas rättsäkerhet. Förundersöknings- utredningen har därför föreslagit att inspelning ska få ske i större utsträckning än som sker . Med hänsyn till de nackdelar som 45 Se Lagrådets yttrande i prop. 1986/87:89 s. 250 f och där gjorda hänvisningar till uttalanden av . Yttrandet lämnades över förslag att rätten skulle kunna besluta om hämtning av bl.a. vittnen och målsägande i brottmål även i fall då den som skulle infinna sig inte tidigare hade uteblivit från någon förhandling. följer med en långtgående skyldighet att spela in förhör, bl.a. i form av ökade kostnader och praktiska svårigheter, har utredningen inte föreslagit att inspelning ska vara obligatorisk. I stället har man angett att det i varje enskilt fall ska göras en bedömning utifrån särskilt angivna kriterier om en inspelning är motiverad och i så fall om såväl ljud som bild eller enbart ljud ska spelas in. De omständig- heter som främst ska beaktas är, enligt utredningen, om det finns en påtaglig risk för att den hörde återtar sina uppgifter i senare förhör samt brottets svårhet, utsagans betydelse och den hördes personliga förhållanden. Hinder exempelvis pga. förhållandena på platsen eller tekniska problem kan göra att en inspelning kan underlåtas även i dessa fall. Enligt förslag ska förundersökningsförhör som dokumenterats genom inspelning skrivas ut i helhet eller i sammanfattning. Samtliga inspel- ningarna ska därtill arkiveras. Det fördelar som framförallt har lyft fram med inspelning av förundersökningsförhör är att inspel- ningen medför en klart förbättrad kvalitet på dokumentationen från förhören i jämförelse med den som finns . Med inspelade förhör uppstår det sannolikt även färre meningsskiljaktigheter i domstol om vad någon sagt eller inte sagt under förundersöknings- förhöret samt färre ifrågasättanden avseende omständigheterna kring detta. Förutom att underlaget blir bättre kan åklagaren åbe- ropa dokumentation om hur förhöret har gått till och vad som har sagts i de fall den som ska höras i tingsrätten ändrar sina uppgifter, vägrar att uttala sig eller gör gällande att förundersökningsförhöret inte gått rätt till. Vid ett avgörande efter huvudförhandling som den tilltalade inte kommit till ska saken prövas utifrån det processmaterial som har lagts fram vid förhandlingen. Det innebär att enbart den muntliga och skriftliga bevisning som tagits upp vid förhandlingen kan läggas till grund för rättens bedömning. I svensk rätt är i princip alla typer av bevis tillåtna. Grundprinci- pen om bevisomedelbarhet gör att en berättelse om en omständig- het av betydelse i rättegången som huvudregel ska läggas fram vid ett förhör inför rätten. Denna princip finns reglerad i 35 kap. 8 § RB. I bestämmelsen anges att bevis som huvudregel ska tas upp vid huvudförhandling om en sådan hålls. Principen anses inte gälla sådan utredning som läggs fram i påföljdsfrågan (se m.fl., Rättegång, femte häftet, 8 uppl. s 187 f). I konsekvens med kravet på bevisomedelbarhet finns ett förbud i 35 kap. 14 § RB mot att lägga fram en skriftlig berättelse som någon avgett i anledning av en redan inledd rättegång eller en upp- teckning av en berättelse, som någon i anledning av en sådan rätte- gång lämnat inför åklagare eller polismyndighet eller annars utom rätta. Bestämmelsen gäller också ljud- eller ljud- och bildupptag- ning av en berättelse. Bestämmelsen har flera undantag. Enligt undantagen får en sådan skriftlig berättelse åberopas som bevis i rättegången -om det är särskilt föreskrivet, -om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas inför rätten eller -om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. Förbudet mot att som bevis åberopa skriftliga berättelser gäller enbart i fall den som lämnat berättelsen inte hörs i målet. I vilken omfattning en skriftlig uppteckning får användas vid förhör med honom eller henne regleras i andra bestämmelser; för vittnen i 36 kap. 16 § andra stycket RB och för målsägande och tilltalade i 37 kap. 3 § första stycket RB. Ett exempel enligt första om-satsen är möjligheten för rätten att vid en huvudförhandling i målsägandens eller den tilltalades utevaro lägga fram ur handlingarna vad han eller hon sagt (46 kap. 6 § tredje stycket RB). Vidare finns det när det gäller skriftliga vittnes- berättelser särskilda regler avseende bevisupptagning som har skett utomlands (35 kap. 12 § RB och lagen [1946:817] om bevisupp- tagning vid utländsk domstol och lag [2000:562] om internationell rättslig hjälp i brottmål). Förbudet mot att använda skriftliga berättelser gäller enligt andra om-satsen inte om förhör inte kan hållas med den som lämnat berättelsen. Enligt förarbetena avses t.ex. situationen när den som lämnat en skriftlig berättelse inte kan höras pga. varaktig sjukdom eller att han eller hon har avlidit. också situationen när den som lämnat berättelsen finns på okänd ort och det kan antas att han eller hon inte kan anträffas. Regel- mässigt anses åberopade förhör med barn som har hållits under för- undersökningen kunna tillåtas enligt denna bestämmelse. Enligt tredje om-satsen ska nyttan med ett muntligt förhör ställas inte bara mot kostnaderna som är förenade med ett förhör vid huvudförhandlingen utan även mot bl.a. den tid som står att vinna om den skriftliga berättelsen i stället får åberopas och berättelsens betydelse. Med berättelsens betydelse avses framförallt dess betydelse för målets utgång. Rätten bör i en viss given situation kunna vara mer frikostig med att tillåta skriftliga berättelser i bagatellmål än i mål om stora värden eller mål om grova brott.46 Som exempel kan en polismans anteckningar från rutiningripanden vid ett större antal förseelser regelmässigt godtas som bevisning i stället för att han eller hon ska kallas till förhör (prop. 1986/87:89 s. 173). Bestämmelsen i 35 kap. 14 § RB är tvingande. Parterna kan alltså inte i brottmål komma överens om att acceptera att en skriftlig berättelse läggs fram. Förbudet mot att åberopa en skriftlig berättelse bör inte ändras Bedömning: Förbudet i 35 kap. 14 § RB mot att åberopa en skriftlig berättelse som bevis i rättegången bör inte ändras. Bestämmelsen i 46 kap. 6 § RB att rätten vid behov ska lägga fram vad den tilltalade eller målsäganden har anfört ur handling- arna när han eller hon uteblir från en huvudförhandling är teknik- neutral. Den innebär att det finns en möjlighet för rätten att i en tilltalads eller målsägandes utevaro spela upp en upp- tagning av förundersökningsförhöret eller lägga fram en utskrift av inspelningen av förhöret ur handlingarna i målet. Vi ser ingen anledning att ändra detta. Åklagaren bör självfallet ge in bästa tänk- bara dokumentation av förhör från förundersökningen till dom- stolen. Det är tveklöst så att ljud- och bildupptagningar innebär ett bättre underlag för domstolens bedömning än de anteckningar från polisförhören som i normalfallet görs i konceptform av vad som 46 Fitger m.fl., , kommentaren till 35 kap. 14 §. sagts och som den hörde fått uppläst för sig. Med Förundersök- ningsutredningens förslag kan dokumentationen av förhören för- väntas bli bättre och därmed bör det också bli vanligare att rätten kan spela upp förundersökningsförhör vid en förhandling. I utevarosituationer finns det processekonomiska skäl som kan tala för att det borde kunna göras ytterligare avsteg från principen om bevisomedelbarhet än vad som accepteras . Möjligheten enligt 35 kap. 14 § första stycket 1 RB att ur handlingarna lägga fram vad den tilltalade eller en målsägande har anfört gör att det framförallt är av praktisk betydelse om uppspelningar av polisförhör med vittnen eller målsägande som ska höras i målet kan tillåtas i fler situationer. är det framförallt mål i vilka den tilltalade erkänt gärningen och det inte förekommer någon muntlig bevisning som avgörs med stöd av bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB. Om ett vittne eller målsägande som ska höras inte inställer sig till en förhandling så kan målet, med nuvarande ordning, normalt sett inte avgöras om inte begäran om förhör återtas eller bevis- ningen avvisas. Vi har övervägt en uppmjukning av förbudet i 35 kap. 14 § RB mot att lägga fram en skriftlig berättelse som bevis i rättegången. Förbudet att lägga fram en skriftlig berättelse eller uppteckning mjukades upp såvitt gäller tvistemål i samband med EMR-reformen (se SOU 2001:103 s. 246 ff. och prop. 2004/05:131 s. 166 ff.). Ett alternativ skulle kunna vara att på motsvarande sätt som i tvistemål ge parterna visst inflytande över vilka bevis som kan läggas fram inför rätten. Parterna får anses ha den bästa möjligheten att bedöma bevisningen och skulle därför kunna få inflytande över presentations- formen. En skriftlig berättelse anses ofta ha ett lågt bevisvärde. Det är därför mindre sannolikt att parterna skulle vara eniga om att en sådan berättelse kan läggas fram, i varje fall om beviset skulle ha annat än ett väldigt lågt bevisvärde. Den praktiska betydelsen av att tillåta skriftliga berättelser i större utsträckning kan därför ifråga- sättas. Det ska även framhållas att en upptagning av ett förhör som hållits under förundersökningen, som tidigare nämnts, har ett lägre bevisvärde än om förhöret kan hållas under rättegången (jfr rätts- fallet NJA 1993 s. 68). Att tillåta upptagningar av förhör under förundersökningen som bevismedel i rättegången är inte i och för sig oförenligt med Europa- konventionen. Däremot följer av praxis att det är i strid mot artikel 6, punkten 3 d, att enbart lägga uppgifter som lämnats inför polis eller åklagare till grund för en fällande dom utan att uppgiftslämnaren hörts inför rätten och den tilltalade eller dennes ombud inte i annat sammanhang fått tillfälle att ställa frågor. Det krävs således i regel även annan bevisning till stöd för uppgifterna för en fällande dom. granskning Huvudförhandlingar i brottmål. Redovisning av ett regeringsuppdrag, 2009:3 s. 8, visar att av inställda förhandlingar ställdes in på grund av att en delgiven tilltalad inte kom till förhandlingen. Motsvarande siffra för måls- ägande eller vittne var sammanlagt . Det reella behovet av en lagändring framstår därför inte heller som överhängande. Om förslag genomförs kommer sannolikt fler förhör under förundersökningen att spelas in. Inspel- ning lär dock i första hand bli aktuellt i mål om grova brott och i situationer när det finns stor risk för att den hörde återtar sina upp- gifter. I dessa situationer ter det sig i än högre utsträckning mindre lämpligt att förundersökningsförhör läggs fram som bevis i stället för att förhör hålls inför rätten. Det bör alltså vara fråga om ett fåtal mål där det finns tillgång till förundersökningsförhör som skulle kunna läggas fram vid tingsrätten. I sammanhanget bör det även uppmärksammas att EU-kommiss- ionen lagt fram ett förslag till direktiv om rätt till advokat i straff- rättsliga förfaranden och rätt till kontakt med tredje part vid frihets- berövanden.47 I förslaget föreslås bl.a. begränsningar i möjligheten att som bevisning i rättegången använda uttalanden som en miss- tänkt eller tilltalad gjort utan att en advokat varit närvarande. För- slaget skiljer sig i dessa delar från principen i svensk rätt om fri bevisföring, dvs. att rätten ska pröva allt som förekommit i målet, 35 kap. 1 § första stycket RB. I svensk rätt är som huvudregel alla bevismedel tillåtna, med de undantag som finns exempelvis avseende skriftliga utsagor. Genomförs förslaget innebär det en ytterligare begränsning av tillämpningsområdet för att använda inspelningar av förhör, men även av skriftliga förhörsuppgifter. Sammanfattningsvis anser vi alltså inte att det finns tillräckliga skäl att mjuka upp kravet på bevisomedelbarhet ens om parterna är överens om det för att målet ska kunna avgöras när en målsägande som ska höras eller ett vittne uteblir från en huvud- förhandling. 47 KOM (2011) 326. Bedömning: bör uppmuntra och utvärdera användningen av datoriserade verksamhetsstöd för att skicka ut påminnelser om förhandlingar. Det förekommer att delgivna personer inte kommer till en för- handling för att den glömts bort eller att personerna struntar i den. Framförallt den första situationen skulle kunna motverkas av att domstolarna införde ett påminnelsesystem. Samhället har föränd- rats på så sätt att människor i allt större utsträckning kommunicerar via SMS, e-postmeddelande, chatt och sociala medier i stället för genom brev och fast telefoni. I samband med ikraftträdandet av den nya delgivningslagen ändrades 33 kap. 1 § RB så att en enskild parts första inlaga i rätte- gången numera ska innehålla uppgift även om e-postadress och mobiltelefonnummer. Motsvarande uppgifter ska, enligt fjärde stycket i nämnda bestämmelse, lämnas av åklagaren när åtalet väcks i fall uppgifterna finns tillgängliga utan särskild utredning. Ändring- arna har genomförts bl.a. för att förbättra möjligheterna till en effektiv kommunikation med parterna (prop. 2009/10:237 s. 206 ff.). För- ändringarna gör det enklare för domstolarna att använda SMS och e-post för att systematiskt skicka ut påminnelser om förhandlingar via e-post eller SMS, någon eller före förhandlingen. utnyttjar ett automatiserat påminnelsesystem. I samband med att delgivningskvitto skickas till personer som är kallade till en förhandling så erbjuds de en möjlig- het att få SMS-påminnelse i mobiltelefonen om förhandlingen . Målnummer, namn, mobiltelefonnummer samt datum, tid och plats för förhandlingen registreras i en mobil- tjänst som tillhandahålls av ett externt företag. Det är framförallt för polismän, väktare och andra som ofta vittnar i domstol som påminnelser är en god service. Någon utvärdering av systemet har enligt uppgift inte skett. har erbjudit domstolar att ansluta sig till en SMS-tjänst för att skicka ut meddelanden till parter och ombud. Ännu har någon prognos inte gjorts över hur många tings- rätter som kommer att ansluta sig till tjänsten.48 bör uppmuntra användning av modern teknik och utvärdera hur utnyttjande av den nya SMS-tjänsten har fallit ut. Bedömning: Vilka åtgärder domaren kan och bör vidta för att undvika att ställa in en huvudförhandling bör tas upp i domar- utbildningen och av i utbildningsprogrammet för ordinarie domare. Domstolschefen har en central roll för att se till att frågorna diskuteras fortlöpande och att utrymme ges för utbildning och kompetensutveckling av domstolens personal. I finns ett antal regler som kan utnyttjas för att undvika att behöva ställa in en förhandling. Det kan exempelvis vara fråga om att tillämpa möjligheten att avvisa stämningsansökan (45 kap. 8 § RB), att avgöra ett mål i utevaro när den tilltalade är delgiven stämning men inte kallelse (46 kap. 15 a § första stycket 2 RB), att särskilja åtal (45 kap. 3 § RB) eller meddela deldom (30 kap. 4 § RB), att tillåta skriftliga utsagor (35 kap. 14 § första stycket 3 RB), att avvisa bevisning (35 kap. 7 § RB) och att häkta den tilltalade vid utevaro (46 kap. 15 § första stycket 3 RB). Bestämmelserna är i huvudsak fakultativa och får tillämpas av rätten.49 Vår erfarenhet är att reglernas tillämpning varierar mellan olika domare och domstolar och att de inte utnyttjas i nämnvärd utsträckning. Av målen i den undersökning som vi genomfört om handlägg- ningen av brottmål i tingsrätt, 1 505 mål, hade stämningsansökan inte avvisats i något fall. Tingsrätten hade självmant agerat i ett mål för att avvisa bevisning. I övrigt hade rätten inte i något fall kom- pletterat eller avgränsat utredningen eller på eget initiativ tagit upp fråga om häktning av den tilltalade. 48Förbättrad hantering av mängdbrott, Redovisning avseende Rikspolis- styrelsen och övriga myndigheter inom polisorganisationen, och domstolar. 49Stämningsansökan ska avvisas om det finns ett rättegångshinder. Den omständigheten att en tilltalad inte kunnat delges stämning och kallelse, eller inte följt föreläggande att komma till huvudförhandling, anses normalt inte innebära att rättegångshinder föreligger. Se Fitger, m.fl., , kommentaren till 45 kap. 8 § RB och NJA I 1963 C 594. bekräftar vår uppfattning att reglerna om förberedande åtgärder i brottmålen inte utnyttjas i nämnvärd utsträckning. Brottmålsadvokater, domare och åklagare har vid de diskussions- möten som vi anordnat menat att hanteringen av utevarosituationer skiljer sig åt mellan olika domare och domstolar. Att reglerna tillämpas på olika sätt eller inte alls kan ha olika förklaringar. Som tidigare nämnts har uppfattningen framförts till oss att det kan finnas en osäkerhet bland domare om hur reglerna vid utevaro- handläggning bör tillämpas. I tidigare undersökningar och vid de diskussionsmöten som vi hållit har det sagts att vissa regler är svår- tolkade och bör förtydligas. Det gäller framförallt bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB. Vi har därför lagt bl.a. förslag som innebär att lydelsen av den bestämmelsen ändras, se avsnitt 11.6.6–11.6.8. () har vid olika tillfällen haft syn- punkter på hur domstolen tillämpar exempelvis reglerna om avvis- ning av stämning och häktning vid utevaro.50 Det kan finnas en rädsla för att göra fel och en ovilja att använda tvångsmedel i onödan hos vissa domare. Det kan tänkas leda till en minskad benägenhet att använda bestämmelser fullt ut.