sou · H1B350 · 2013-07-10 00:00:00 — Vi be- dömer dock sammantaget att förslaget som sådant inte kommer att medföra några ökade kostnader för /KO. Förslaget att införa en författningsreglerad löpande samrådsskyl- dighet för och syftar inte till att vara kost- nadsdrivande, utan endast att formalisera och effektivisera de kon- takter mellan myndigheterna som, enligt vad vi har erfarit, förekommer i viss utsträckning. De eventuella merkostnader som förslaget eventuellt kan medföra, i vart fall på kort sikt, får antas vara försumbara och bedöms därför rymmas inom de nu- varande ekonomiska anslagen för respektive myndighet. Övriga förslag bedöms inte få några konsekvenser av betydelse för . Förlaget att flytta över det centrala tillsynsansvaret för bestämmel- sen i 9 a § tobakslagen till FHI innebär en marginell utvidgning av myndighetens nuvarande tillsynsansvar. Vidare kan konstateras att FHI har centralt ansvar för tillsynen av övriga bestäm- melser som avser tobaksförpackningars utformning. Det tillkom- mande tillsynsansvaret, som bedöms rymmas inom myndighetens nuvarande ekonomiska anslag, bör inte få några nämnvärda konse- kvenser för FHI:s verksamhet. Förslaget att införa en författningsreglerad löpande samråds- skyldighet för FHI och har berörts ovan. Övriga förslag bedöms inte få några konsekvenser av betydelse för FHI. Länsstyrelserna bedriver ingen egen egentlig tillsynsverksamhet utan stöder och samverkar med kommunerna och övervakar att kom- munerna sköter tillsynen på det sätt som alkohol- och tobakslagen förutsätter. Kommunernas nya inriktning för tillsynen av tobaks- förpackningar innebär att länsstyrelsernas tillsynsfunktion utvidgas på motsvarande sätt. Länsstyrelsernas granskning kommer sålunda fortsättningsvis att även omfatta kommunernas tillsyn över bestäm- melsen i 9 a § tobakslagen. Några betydande informationsinsatser från länsstyrelsernas sida bedöms dock inte nödvändiga med anled- ning av kommunernas nya inriktning av tillsynen. Den ökade arbets- belastningen bedöms i detta avseende bli marginell och detsamma gäller den utökade granskningen av kommunernas tillsyn. Denna bör därför rymmas inom befintliga anslag. Övriga förslag bedöms inte få några konsekvenser av betydelse för länsstyrelserna. Kommunerna, som enligt vårt förslag ska utöva omedelbar tillsyn över bestämmelsen i 9 a § tobakslagen, åläggs genom förslaget inte några nya tillsynsuppgifter, utan förslaget innebär endast en margi- nell justering av den tillsyn över tobaksförpackningar som kom- munerna bedriver på försäljningsställen. Vi bedömer att detta inte kommer att medföra några nämnvärda ekonomiska kon- sekvenser för kommunerna. Övriga förslag bedöms få några konsekvenser av betydelse för kommunerna. Förlaget att ge KO en utökad möjlighet att självständigt kunna besluta om förbud och åläggandena i stället för att väcka talan vid bör typiskt sett leda till att antalet mål vid Mark- nadsdomstolen kommer att minska något, även om omfattningen av mål på det nu diskuterade området inte är stor historiskt sett. Vidare innebär förslaget att de allmänna förvaltningsdomstolar- na, som föreslås handlägga KO:s överklagade beslut, kommer att få en ny måltyp. Det är inte möjligt att uppskatta vare sig hur många beslut som KO i detta avseende kommer att meddela, än mindre hur många av dessa som kommer att överklagas. Det saknas dock anledning att utgå från annat än att det kommer röra sig om ett mycket begränsat antal. En eventuell målökning måste, ställt i relation till de allmänna förvaltningsdomstolarnas totala mål- mängd, ses som försumbar. Detta torde gälla även om Konsument- verkets/KO:s verksamhet på detta område prioriteras på det sätt som har beskrivits ovan. Vi bedömer alltså att förslaget inte kommer att medföra några ökade kostnader för de allmänna förvaltningsdom- stolarna. Förslaget att överträdelser av förbudet mot att rikta alkohol- marknadsföringsåtgärder särskilt till, eller skilda, barn och ungdomar ska kunna sanktioneras med marknadsstörningsavgift är främst av- sett att ha en preventiv verkan. Därtill kommer att marknadsstör- ningsavgiften är en sällan använd sanktion. Förslaget bedöms därför inte få några ekonomiska konsekvenser för rättsväsendet. Inte heller övriga förslag bedöms få några konsekvenser av betyd- else för rättsväsendet. Enligt vår uppfattning kommer våra förslag inte att innebära några särskilda konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män. Våra förslag bedöms inte heller medföra några konsekvenser på de övriga områden som berörs i 15 § kommittéförordningen. Det finns med andra ord inga uppenbara konsekvenser av betydelse för den kommunala självstyrelsen utöver vad som tidigare redovisats, brotts- ligheten och det brottsförebyggande arbetet eller möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Som konstaterats i avsnitt 17.2 innebär införandet av en anmäl- ningsskyldighet för den som yrkesmässigt levererar alkoholdrycker till privatpersoner, liksom krav på egenkontroll, en pålaga som kan anses betungande för den näringsidkare som omfattas av skyldig- heten. Vi har dock bedömt att starka folkhälsoskäl motiverar den föreslagna ordningen och att de föreslagna åtgärderna inte är att bedöma som vare sig oproportionerliga eller diskriminerande. Vi bedömer att den föreslagna regleringen överensstämmer med de skyldigheter som följer av anslutning till EU. Inte desto mindre ska förslag till författningar som innehåller krav som påver- kar tillträdet till eller utövandet av en tjänst i det s.k. tjänstedirektivet1 anmälas till Europeiska kommissionen samt övriga medlemsstater. Artiklarna 15.7 och 39.5 i tjänstedirektivet behandlar anmälnings- skyldigheten av nya eller ändrade krav på tjänsteområdet. Enligt artikel 4.7 i tjänstedirektivet definieras krav som [] skyldighet, förbud, villkor eller begränsning som föreskrivs i med- lemsstaternas lagar eller andra författningar eller som följer av rättspraxis, administrativt förfarande, regler för yrkesorganisationer eller kollek- tiva regler som yrkessammanslutningar eller andra branschorganisatio- ner har antagit som ett led i utövandet av sitt rättsliga oberoende; regler som fastställs i kollektivavtal som arbetsmarknadens parter förhandlat fram ska inte uppfattas som krav i den mening som avses i detta direktiv. Anmälningsskyldigheten enligt artikel 15.7 och 39.5 i syftar till att säkerställa att nya eller förändrade krav för att bedriva tjänsteverk- samhet som medlemsstaterna inför i lag eller annan författning är förenliga med direktivets bestämmelser. Detta bedöms öka den rätts- liga öppenheten och förutsebarheten för tjänsteföretagare.2 Anmälningsskyldighet enligt tjänstedirektivet aktualiseras vid införandet av nationella krav som påverkar tillträdet till eller utövan- det av en tjänst i direktivets mening (artikel 4.1 och 4.7). Rent praktiskt går det till så att medlemsstaternas myndigheter översänder alla anmälningspliktiga förslag till förändringar till kom- missionen, som i sin tur underrättar övriga medlemsstater om de översända förslagen till nya eller förändrade krav som berörs av tjänstedirektivet. från mottagandet av författnings- förslag som rör den fria etableringsrätten ska kommissionen i en- lighet med artikel 15.7 i direktivet bedöma om de nya kraven som föreslås från medlemsstaten i fråga är förenliga med . Vid behov kan kommissionen då fatta ett beslut om att begära att den aktuella medlemsstaten avstår från att anta de anmälda föreskrifterna eller upphäver dem. Vårt förslag om att införa ett krav på att en näringsidkare inte får bedriva yrkesmässig leverans av alkoholdrycker till privatpersoner utan att utan en föregående anmälan bör, liksom vissa andra krav förenade med denna anmälningsskyldighet, anses utgöra ett krav i tjänstedirektivets mening. Förslaget påverkar dock inte etablerings- rätten utan innebär att ett krav uppställs för att kunna tillhandahålla 1Europaparlamentets och rådets direktiv /123/EG av om tjänster på den inre marknaden. 2Kommissionens handbok om genomförandet av tjänstedirektivet, s. 56. en viss tjänst (leverans av alkohol). Redan av detta skäl är artikel 15.7, som behandlar etableringsrätten, inte tillämplig i förevarande fall. Däremot synes det föreligga en skyldighet för att, om förslaget genomförs, rapportera detta till kommissionen i enlighet med artikel 39.5. Nämnda artikel 39.5 handlar om nationella krav vars tillämpning skulle kunna falla under artikel 16.1 tredje stycket och artikel 16.3 första meningen. Artikel 16 finns i kapitel IV som handlar om fri rörlighet för tjänster. Av artikel 16.1 tredje stycket följer att medlemsstater inte för tjänsteverksamhet får ställa [några] krav som inte respekterar principerna om icke-diskriminering, nödvändighet och proportionalitet. Av artikel 16.3 första meningen framgår även att krav [endast] får ställas om det är motiverat av skäl som avser allmän ordning, allmän säkerhet, folkhälsa eller miljöskydd. Förutsatt att den föreslagna anmälningsskyldigheten för närings- idkare som yrkesmässigt levererar alkoholdrycker till privatpersoner utgör ett krav i tjänstedirektivets mening, vilket skulle kunna falla inom artikel 16, ska Kommissionen underrättas om detta enligt artikel 39.5. I vissa fall uppställs även krav på anmälningsskyldighet till kom- missionen enligt det s.k. anmälningsdirektivet3. Eftersom förslaget om anmälningsskyldighet för en näringsidkare som avser att yrkes- mässigt leverera alkoholdrycker är inte kopplat till ett godkännande av varorna på sätt som föreskrivs i direktivet borde emellertid någon anmälningsskyldighet inte föreligga enligt direktivet. Övriga förslag bedöms inte föranleda någon anmälningsskyl- dighet enligt nämnda direktiv. 3 och rådets direktiv /34/EG av om ett informa- tionsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter. 20.1Förslaget till lag om ändring i tobakslagen (1993:581) I paragrafens första stycke beskrivs den centrala ansvarsfördelningen när det gäller tillsynen över tobakslagens bestämmelser. Ändringen i punkten 2 c innebär att området för Statens folkhälsoinstituts (FHI:s) centrala tillsyn utvidgas till att även omfatta även texter, namn, varumärken och figurativa eller andra märken enligt 9 a §. I konsekvens härmed inskränks området för Konsumentombuds- mannens (KO:s) centrala tillsyn i motsvarande mån, vilket framgår av ändringen i punkten 3. I sammanhanget kan noteras att den egentliga tillsynen i realiteten utövas av , medan rätten att föra talan om ingripande otillbörlig marknadsföring enligt marknadsföringslagen (se andra stycket nedan) formellt endast till- kommer KO. Några ändringar har inte gjorts i paragrafens andra stycke som stadgar att marknadsföringslagen ska tillämpas vid KO:s tillsyn. Trots att KO, i enlighet med ändringarna i första stycket, inte längre ska utöva tillsyn över bestämmelsen i 9 a § kommer KO även fortsätt- ningsvis vara oförhindrad att med stöd av marknadsföringslagen ingripa mot en marknadsföringsåtgärd som strider mot 9 a §. Detta eftersom en sådan åtgärd är att anse som otillbörlig vid tillämpning- en av 5, 23 och 26 §§ marknadsföringslagen (se 15 § tobakslagen). De närmare skälen för vårt förslag i denna del utvecklas i av- snitt 11.2.2. Se även kommentaren till 20 § tredje stycket angående den föreslagna möjligheten för KO att självständigt förbjuda mark- nadsföringsåtgärder som strider mot tobakslagens bestämmelser. I paragrafens första stycke beskrivs vilka myndigheter som har till uppgift att utöva omedelbar tillsyn över tobakslagen olika bestäm- melser. Ändringen i punkten 2 b innebär att kommunens nuvar- ande tillsyn på försäljningsställen utsträcks till att avse samtliga aspekter av tobaksförpackningars utformning, dvs. även sådana som anges i 9 a §, vilka faller under KO:s tillsyn. Några ändringar har inte gjorts i paragrafens andra stycke. Det innebär att länsstyrelsernas tillsynsroll utsträcks till att korrespon- dera med kommunernas föreslagna tillsyn av 9 a §. De närmare skälen för förslaget i denna del utvecklas i av- snitt 11.2.2. Paragrafens första stycke har justerats så att FHI:s möjligheter att meddela förelägganden och förbud korresponderar med det utvidga- de centrala tillsynsansvar som införs genom ändringen i 19 § första stycket. FHI ges därigenom samma möjlighet att ingripa vid över- trädelser av bestämmelsen i 9 a § som myndigheten har när det gäller överträdelser av bl.a. bestämmelserna om varningstexter m.m. i 9 §. Övriga ändringar i första och andra stycket är av redaktionell karaktär. Tredje stycket, som är nytt, stadgar att KO, utan hinder av vad som sägs i 28 och 47 §§ marknadsföringslagen (2008:486) får meddela förbud som anges i 23 § den lagen och som behövs för att bestämmelserna i 14–14 b §§ ska följas. Inledningsvis kan konstateras att KO:s möjlighet att ingripa med stöd av bestämmelsen i tredje stycket är begränsad till överträdelser av de bestämmelser över vilka KO utövar tillsyn enligt tobakslagen. Efter den föreslagna ändringen av 19 § första stycket 3 återfinns dessa bestämmelser i 14–14 b §§. Genom den nya bestämmelsen i tredje stycket ges KO en utökad möjlighet att direkt agera mot otillbörlig marknadsföring. Till skill- nad från den möjlighet som 28 § marknadsföringslagen erbjuder KO att i vissa fall självständigt meddela förelägganden är giltigheten av de förbud och ålägganden som KO föreslås få meddela med stöd av förevarande bestämmelse inte villkorad av godkännande från den näringsidkare som föreläggandet riktar sig mot. Möjligheten att med- dela sådana förbud och ålägganden är inte heller, till skillnad från vad som gäller , begränsad till fall av mindre vikt. är dock fakultativ och innebär inte någon inskränkning av de möjlig- heter till ingripanden som KO har enligt 47 § marknadsförings- lagen. KO är sålunda även fortsättningsvis oförhindrad att väcka talan vid , t.ex. för det fall en marknadsföringsåtgärd aktualiserar frågor av prejudiciellt intresse. Genom hänvisningen till 23 § marknadsföringslagen fastställs ramen för KO:s ingripandemöjligheter. Den förslagna ordningen innebär sålunda inte att KO ges rätt att tillgripa några administra- tiva sanktioner som inte redan förekommer . Ändringen inne- bär i stället att KO inte längre måste få ett godkännande av den näringsidkare som förbudet riktar sig mot och att KO kan besluta självständigt. Förändringen möjliggör alltså snabbare ingripanden från KO:s sida. Det tidigare tredje stycket har överförts oförändrat till para- grafens fjärde stycke. Även de förbud som KO föreslås få meddela med stöd av tredje stycket får alltså förenas med vite. I samman- hanget kan noteras att utformningen av vitesbestämmelsen i fjärde stycket skiljer något från vitesbestämmelsen i 26 § marknadsförings- lagen som stadgar att förbud och ålägganden ska förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Även om det inte kom- mer till direkt uttryck i lagtexten torde i de allra flesta fall föreligga en stark presumtion att förena även KO:s förbud enligt tredje stycket med vite. I fråga om bestämmande av vitesbelopp och utdömande av sådana viten m.m. gäller lagen (1985:206) om viten. Det innebär att vitet ska fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är för- enat med vitet (se 3 § lagen om viten). Utgångspunkten är sålunda att vitet ska bestämmas till ett belopp som i det enskilda fallet kan förväntas få en handlingsdirigerande funktion. Vitet bör kunna be- stämmas som löpande när det efter omständigheterna är lämpligt (se avgöranden MD 2001:16 och MD 2001:19, jfr MD 2009:38). De närmare skälen för vårt förslag i denna del redovisas i av- snitt 11.4.1. Genom ändringen i andra stycket införs en möjlighet att överklaga de förbud som KO föreslås få rätt att meddela enligt 20 § tredje stycket. Härigenom skapas en rätt till domstolsprövning av sådana förbud som som huvudregel förutsätter en föregående process i . I enlighet med vad som i allmänhet gäller vid överklagande av myndighetsbeslut får KO:s beslut överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Denna ordning överensstämmer med vad som gäller vid överklagande av kommunernas, FHI:s och be- slut som meddelats med stöd av tobakslagen. Några ändringar har inte gjorts i andra stycket, vilket innebär att det vid överklagande till kammarrätten krävs prövningstillstånd. De närmare skälen för förslaget i denna del utvecklas i av- snitt 11.4.1 20.2Förslaget till lag om ändring i marknadsföringslagen (2008:486) I 29 § beskrivs vilka former av överträdelser som kan medföra åläg- gande av marknadsstörningsavgift. Det är som huvudregel inte möjligt att ålägga marknadsstörningsavgift om en näringsidkare bryter mot kraven enligt särskild lag (prop. 2007/08:115 s 127). Undantagsvis kan dock även överträdelser av marknadsföringsbestämmelser i andra lagar sanktioneras med marknadsstörningsavgift. Undantagen räknas upp i paragrafens andra stycke. Genom ändringen i sjunde streck- satsen i detta stycke upptas 1 § andra stycket alkohollagen bland dessa undantag. Ändringen korresponderar med det tillägg som görs i 7 kap. 8 § alkohollagen och som syftar till att genomföra vårt för- slag om en utvidgning av marknadsstörningsavgiftens tillämpnings- område. Vi hänvisar till kommentaren till den bestämmelsen. 20.3Förslaget till lag om ändring i alkohollagen (2010:1622) Paragrafen uppställer förbud mot att sälja eller annars lämna ut alko- holdrycker till personer som inte har uppnått föreskriven ålder. Genom tillägget i första stycket klargörs att förbudet ska gälla även den som levererar alkoholdrycker. Ändringen syftar till att avhjälpa den begreppsmässiga utlämnandeproblematik som kan uppstå vid gränsöverskridande e-handel. Denna problematik har behandlats i avsnitt 17.3.3. Förbudet hänför sig till leveranssituationen. Frågan om själva till- handagåendet av alkoholdrycker i sig är tillåtet eller inte får bedömas mot bakgrund av Systembolagets ensamrätt att bedriva detaljhandel med spritdrycker, vin, starköl och andra jästa alkoholdrycker enligt 5 kap. 2 § och tillhandagåendeförbudet i 3 kap. 9 §. De närmare skälen för förslaget i denna del utvecklas i av- snitt 17.3.4. Genom ändringarna klargörs att det nuvarande förbudet mot att i vissa i paragrafen närmare angivna fall sälja eller annars lämna ut alkoholdrycker, samt kravet på att förvissa sig om att vid utlämnande förvissa sig om att mottagaren har uppnått föreskriven ålder ska gälla även för den som levererar alkoholdrycker. Motsvarande ändring görs i 3 kap. 7 § alkohollagen. Vi hänvisar till kommentaren för den paragrafen. De närmare skälen för förslaget i denna del utvecklas i av- snitt 17.3.5. Med anledning av införandet av en ny bestämmelse om yrkesmässig leverans av alkoholdrycker till privatpersoner i 5 kap. 6 §, vilken inte endast tar sikte på leveranser av alkoholdrycker inom ramen för Systembolagets försöksverksamhet med alkoholdrycker, har kapitel- rubriken ändrats till Detaljhandel m.m. Vidare har närmast före den nya bestämmelsen i 5 kap. 6 § införts en ny rubrik. Paragrafen är ny. I paragrafen behandlas de grundläggande förutsättningarna för att få bedriva yrkesmässig leverans av alkoholdrycker, liksom kraven på den som yrkesmässigt levererar sådana drycker. Med hänsyn till paragrafens systematiska placering i alkohollagens kapitel om detalj- handel kan redan inledningsvis påpekas att paragrafen inte endast träffar näringsidkare som levererar alkoholdrycker inom ramen för Systembolagets pågående försöksverksamhet med hemleverans, utan även sådana näringsidkare som levererar alkoholdrycker som införts en enskild person i enlighet med 4 kap. 4 § andra stycket 7. Bestäm- melsen reglerar uteslutande yrkesmässiga leveranser till privatpersoner i dessa fall, vilket markeras genom den nya rubriken (se ovan). Be- greppet yrkesmässig leverans har sålunda en snävare innebörd än begreppet yrkesmässig befordran i 4 kap. 4 § andra stycket 7 och tar sikte endast på det sista ledet i transportkedjan. Regleringen syftar till att skapa förutsättningar för att säkerställa efterlevnaden av alkohollagens regler om ålderkontroll i samband med leveransen. Legitimiteten i sig av den föregående försäljningen och eventuella andra led i försäljningskedjan får sålunda bedömas utifrån andra bestämmelser. I första stycket stadgas att en näringsidkare inte får leverera alko- holdrycker till privatpersoner utan att först ha anmält leveransverk- samheten till den kommun där näringsidkaren har sitt säte eller, om sådant saknas, till . Den föreslagna ordningen, som kompletteras med en straffsanktion (se kommentaren till 11 kap. 9 §), innebär att anmälan utgör en ovillkorlig förutsättning för att få yrkesmässigt leverera alkoholdrycker till privatpersoner. Det förhållandet att anmälan ska göras till den kommun där näringsidkaren har sitt säte eller, om säte saknas i landet, till innebär att det i första hand är den kommun som mottar anmälan som har att utöva tillsyn över att verksam- heten bedrivs i enlighet med de föreslagna reglerna. Den nuvarande bestämmelsen i 9 kap. 6 möjliggör även för andra kommuner där näringsidkaren bedriver verksamhet att vid behov träffa avtal med anmälningskommunen beträffande tillsynens bedri- vande. En anmälan måste därför ovillkorligen innehålla uppgift om var den anmälda verksamheten är avsedd att bedrivas. FHI bör lämp- ligen ges rätt att, såsom vid t.ex. detaljhandel med folköl, få rätt att meddela närmare föreskrifter om innehållet i anmälningarna (se vidare kommentaren till 4 § alkoholförordningen). De närmare skälen för förslaget i denna del utvecklas i av- snitt 17.5. Enligt paragrafens andra stycke åligger det näringsidkaren att ut- öva särskild kontroll (egenkontroll) över verksamheten och ansvara för att det finns ett för verksamheten lämpligt egenkontrollprogram. Alkohollagen uppställer motsvarande krav för den som bedriver detaljhandel med eller servering av folköl 5 kap. 5 § fjärde stycket respektive 8 kap. 8 § fjärde stycket) samt den som bedriver alkohol- servering på vissa särskilda boenden, (8 kap. 1 b § andra stycket). Liksom i dessa fall syftar egenkontrollprogrammen till att vara ett stöd för näringsidkaren att utforma verksamheten på ett sådant sätt att lagen kan följas. Upprättade egentillsynsprogram är också en hjälp för kommunen i dess tillsynsverksamhet. För näringsidkaren kan egenkontrollprogrammet fungera som en checklista för vad som krävs för att verksamheten ska vara väl organiserad vad gäller utbildning, information etc. (jfr prop. 2009/10:207 s. 16). De närmare skälen för förslaget i denna del utvecklas i av- snitt 17.6.1. Paragrafens tredje stycke, som har utformats med 12 c § tredje stycket tobakslagen som förlaga, stadgar en skyldighet för närings- idkaren att till en anmälan enligt första stycket foga egenkontroll- programmet och de övriga uppgifter som behövs för kommunens tillsyn. Genom att egenkontrollprogrammet lämnas in till kommunen i samband med anmälan får kommunen en möjlighet att redan in- ledningsvis upprätta en kontakt med och stödja näringsidkaren. Egenkontrollprogrammet kan sålunda fungera som ett underlag för en fortsatt tillsynskontakt. Om uppgifterna ändras ska det anmälas till kommunen utan dröjsmål. Vid underlåtelse att meddela ändrade uppgifter kan tillsynsmyndigheten tillgripa administrativa sanktioner (se kommentaren till 9 kap. 19 § andra stycket). Däremot är under- låtenheten i sig inte straffsanktionerad (jfr 11 kap. 3 § andra stycket 4). Paragrafen stadgar förbud mot användningen av kommersiella annon- ser i periodiska skrifter eller andra skrifter på vilka tryckfrihets- förordningen är tillämplig, och som med avseende på ordningen för utgivningen är jämförbara med periodiska skrifter, vid marknads- föring till konsumenter av alkoholdrycker som innehåller mer än 15 volymprocent alkohol.