sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Den straffbestämmelse som togs in lag motsvarade den som hade funnits i den äldre lagen. Straff- maximum höjdes dock till fängelse i högst som ringa fall undantogs från straffbarhet. Vid tillkomsten av lag om allmän kameraövervakning angavs syftet med lagen vara att reglera användningen av kamera- övervakning på ett sådant sätt att detta hjälpmedel för att förhindra brott och minska risken för olyckor kunde utnyttjas på ett effektivt sätt som ett tillfredsställande skydd mot integritets- kränkningar upprätthölls (prop. 1997/98:64). Lagen om allmän kameraövervakning bygger på i huvudsak samma principer som den tidigare regleringen. En skillnad mot lag är att regleringen även omfattar avlyssning och upp- tagning av ljud som sker i samband med kameraövervakning. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Vidare utvidgades genom den nya lagen såväl rätten att bedriva allmän kameraövervakning efter tillstånd (främst i brottsföre- byggande syfte) som den tillståndsfria användningen. Dessutom infördes reglering av kraven för sådan kameraövervakning som är tillståndsfri. Regleringen innebär bl.a. att en anmälan ska göras till . Lagens straffbestämmelse (26 §) motsvarar väsentligen den straffbestämmelse som fanns i den äldre lagen. Straffsanktione- ringen omfattar dock även överträdelser av den nya regleringen om anmälningsplikt för tillståndsfri kameraövervakning. I betänkandet En ny kameraövervakningslag, SOU 2009:87, föreslår kameraövervakningsutredning att den nuvarande lagen om allmän kameraövervakning ska ersättas av en ny lag. Syftet är att alla bestämmelser om allmän kameraövervakning, utom privat kameraövervakning, ska samlas i den nya lagen. finns det bestämmelser om allmän kameraövervakning i två lagar, nämligen lagen om allmän kameraövervakning och personuppgiftslagen. Utredningen föreslår att den nya lagen om kameraövervakning ska gälla i stället för personuppgiftslagen och så långt som möjligt vara heltäckande för kameraövervakning som inte är privat eller hemlig. Den föreslagna lagen ska innehålla sär- skilda bestämmelser om kameraövervakning av plats dit allmän- heten inte har tillträde och som huvudregel ska tillstånd krävas för kameraövervakning av plats dit allmänheten har tillträde. I betän- kandet föreslås även en rad bestämmelser som utredningen anser behövs dels för att stärka integritetsskyddet, dels för att Europa- parlamentets och rådets direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana personuppgifter (det s.k. dataskydds- direktivet) ska uppfyllas på kameraskyddsområdet (a. bet. s. 157 ff.). Den straffbestämmelse som föreslås i betänkandet motsvarar i huvudsak den som stadgas i 26 § lag om allmän kamera- övervakning. I den föreslagna straffbestämmelsen ska dock det straffsanktionerade området utvidgats till att även omfatta över- föring av bild- och ljudmaterial som härrör från kameraövervakning till ett tredje land som inte har en adekvat skyddsnivå för person- uppgifter (a. bet. s. 226). väntas regeringen lägga en proposition om en ny kameraövervakningslag. Personuppgiftslagen, som trädde 1998, syftar till att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks Kartläggning av det specialstraffrättsliga området genom behandling av personuppgifter. Lagen ersatte den första regleringen på området, datalagen (1973:289), vars straffbestäm- melser hade utgjort en nykriminalisering när den lagen infördes. Personuppgiftslagen tillkom mot bakgrund av dels att datalagen hade blivit föråldrad och dels att den svenska lagstiftningen behövde anpassas till det s.k. dataskyddsdirektivet. När personuppgiftslagen infördes innehöll den bestämmelser om straff för den som lämnade osanna uppgifter i information eller anmälan enligt lagen. Vidare straffbelades att, i strid med bestäm- melserna i lagen, behandla känsliga personuppgifter eller uppgifter om lagöverträdelser m.m., föra över personuppgifter till tredje land och låta bli att göra anmälan om behandling till tillsynsmyndig- heten. Kriminaliseringen omfattade både uppsåtliga och oaktsamma gärningar. Det straff som föreskrevs var böter eller fängelse eller, om brottet var grovt, fängelse i högst . avkriminaliserades ringa fall av brott mot lagen (prop. 1999/2000:11). Bakgrunden till lagändringen var bl.a. att det ansågs finnas överträdelser som i det enskilda fallet inte framstod som särskilt straffvärda. Dessutom ansågs den uppmjukning som sam- tidigt skedde av förbudet mot överföring av personuppgifter till tredje land, medföra att det ibland kunde vara svårt för den personuppgiftsansvarige att på förhand avgöra om en överföring var tillåten eller inte. Det kunde därför förutses att det skulle uppkomma situationer där det visade sig att den personuppgifts- ansvarige hade gjort en felaktig bedömning, men överträdelsen av överföringsförbudet inte var särskilt klandervärd. Det kriminaliserade området har också påverkats av ändringar som genomfördes (prop. 2005/06:173). Då infördes bestäm- melser som undantar behandling av personuppgifter i ostrukturerat material från de flesta av lagens hanteringsregler (5 a §). gjordes det straffbart att behandla personuppgifter i ostrukturerat material så att den registrerades personliga integritet kränks när behandlingen avser känsliga personuppgifter eller personuppgifter om lagöverträdelser m.m. eller innebär en överföring av person- uppgifter till tredje land utan adekvat skyddsnivå. I samma lagstiftningsärende avkriminaliserades oaktsamhet av normalgraden, så att numera endast uppsåtliga och grovt oakt- samma gärningar omfattas av lagens straffsanktionering. I för- arbetena framhölls (a. prop. s. 47 ff.) att det kunde förutses att det med den nya regleringen om behandling av personuppgifter i ostrukturerat material skulle komma att uppstå situationer där det Kartläggning av det specialstraffrättsliga området visade sig att den personuppgiftsansvarige gjort en felaktig bedöm- ning av om behandlingen utförts i ett strukturerat material eller inte, men där överträdelsen inte var särskilt allvarlig. En avkrimi- nalisering av oaktsamhet av normalgraden ansågs kunna motverka oskäliga resultat. Dessutom skulle en sådan lagändring ligga i linje med hur synen på behovet av straff hade utvecklats efter införandet av personuppgiftslagen. Utvecklingen när det gällde överträdelser av personuppgiftslagen eller anslutande registerförfattningar hade nämligen gått mot att straff inte var en nödvändig reaktion. Det framhölls att om de registrerades integritet kränktes eller om de annars led skada kunde de i första hand begära skadestånd av den personuppgiftsansvarige, oavsett om denne begått en straffbar överträdelse av personuppgiftslagen eller inte. Lagen om behandling av personuppgifter i Försvarsmaktens försvars- underrättelseverksamhet och militära säkerhetstjänst och lagen om behandling av personuppgifter i Försvarets radioanstalts försvars- underrättelse- och utvecklingsverksamhet innehåller bestämmelser som på respektive lags område ska tillämpas i stället för person- uppgiftslagen. Regleringen i lagarna omfattar även straffbestämmel- ser (6 kap. 2 § i båda lagarna), vilka i huvudsak motsvarar person- uppgiftslagens straffsanktionering. Lagen om namn och bild i reklam utgjorde en nyreglering när den infördes . Genom lagen förbjuds näringsidkare att vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighet använda fram- ställning i vilken annans namn eller bild utnyttjas utan dennes sam- tycke. Med namn jämställs annan beteckning som klart utpekar viss person. För den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot förbudet stadgas böter (2 §). Genom ett särskilt stadgande utsträcks straffansvaret till att omfatta medverkan enligt 23 kap. 4 och 5 §§ BrB. Brott mot lagen får åtalas av åklagare endast efter angivelse av målsäganden eller om åtal är påkallat från allmän synpunkt (5 §). När lagen (1998:112) om ansvar för elektroniska anslagstavlor infördes (prop. 1997/98:15) utgjorde den en nyreglering. Bakgrunden till lagen var att den snabba framväxten av informationstekniken hade gett upphov till nya kommunikationsformer och att gränserna mellan olika medier och kommunikationssätt delvis hade suddats Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Genom användande av s.k. elektroniska anslagstavlor, dvs. tjänster för elektronisk förmedling av meddelanden, kunde sprid- ning av meddelanden på ett enkelt sätt ske till en stor mängd personer. I förarbetena anfördes (a. prop. s 8 f.) att även om de elektro- niska anslagstavlorna i allmänhet användes på ett seriöst eller åtminstone oförargligt sätt, så kunde de också utnyttjas för att sprida meddelanden med ett innehåll som typiskt sett var straff- bart. Visserligen omfattades spridning av meddelanden med hjälp av elektroniska anslagstavlor av den gällande straffrättsliga regle- ringen, men det var inte alltid säkert att BrB:s bestämmelser var tillräckliga för att på ett tillfredsställande sätt reglera ansvaret för spridning av meddelanden med hjälp av elektroniska anslagstavlor. Det angavs ha varit särskilt svårt att spåra de användare som ur- sprungligen avsänt straffbara meddelanden. Vidare konstaterades att det fanns en brist på kontroll över de elektroniska anslags- tavlorna som kunde utnyttjas för brottsliga ändamål. En reglering behövdes därför för att bygga upp ett rättsmedvetande för hante- ringen av elektroniska anslagstavlor, bl.a. eftersom det saknades historia och tradition på området. Genom lagen åläggs den som tillhandahåller en elektronisk anslagstavla (tillhandahållaren) vissa skyldigheter, vilka i stor ut- sträckning är straffsanktionerade. Enligt en bestämmelse ska tillhandahållaren lämna information till var och en som ansluter sig till tjänsten om sin identitet och i vilken utsträckning inkomna meddelanden blir tillgängliga för andra användare (3 §). Det är straffbelagt med böter att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot bestämmelsen (6 §). Vidare är tillhandahållaren skyldig att från tjänsten ta bort, eller på annat sätt förhindra vidare spridning av, vissa meddelanden som en användare sänt in (5 §). Det gäller om meddelandets innehåll uppenbart är sådant som avses i bestämmelserna i om upp- vigling (16 kap. 5 §), hets mot folkgrupp (16 kap. 8 §), barnporno- grafibrott (16 kap. 10 a §) eller olaga våldsskildring (16 kap. 10 c §). Skyldighet att ta bort vissa meddelanden föreligger också om det är uppenbart att användaren har gjort intrång i upphovsrätt m.m. För att kunna fullgöra skyldigheten att ta bort vissa meddelanden åligger det tillhandahållaren att ha sådan uppsikt över tjänsten som skäligen kan krävas med hänsyn till omfattningen och inriktningen av verksamheten (4 §). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot bestämmelsen om skyldighet att ta bort vissa meddelan- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området den döms till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst (7 §). fall är undantagna från straffansvar. Straffbestämmelsen är subsidiär till BrB och lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk. Vid införandet av lagen innebar straffbestämmelserna en ny- kriminalisering. I det följande redovisas specialstraffrättsliga bestämmelser som finns i viss processlagstiftning, närmare bestämt i , förvaltningsprocesslagen (1971:291), lagen (1970:417) om marknads- domstol m.m. och lagen (1999:988) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas författningsskydd- ande verksamhet. (RB) innehåller flera straffbestämmelser. Mer- parten av dem avser s.k. rättegångsförseelser. Utmärkande för bestämmelserna om straff för rättegångsförseelser är att domstolen ex officio, dvs. utan att åtal väckts, får ta upp fråga om ansvar enligt dem (se 20 kap. 1 § RB). Straffsanktioneringen av rättegångsförseelser omfattar till att börja med part som mot bättre vetande inleder eller föranleder rättegång i tvistemål (9 kap. 1 §), part som mot bättre vetande för talan mot dom eller beslut (9 kap. 2 §) och vissa former av illojal processföring sedan ett mål väckts, såsom försök att förhala rätte- gången genom uppenbart ogrundade påståenden eller invändningar eller genom innehållande av bevis (9 kap. 3 §). Inte bara parten själv utan även ställföreträdare, ombud och biträde kan drabbas av straff- ansvar för samtliga nämnda gärningar (9 kap. 4 §). Det straff som föreskrivs är böter. Till de straffbelagda rättegångsförseelserna hör även vissa otill- börliga beteenden under en rättegång, för vilka stadgas penning- böter (9 kap. 5 §). Det handlar om att vid ett sammanträde inför rätten störa förhandlingen, bryta mot en ordningsregel eller ett förbud som rättens ordförande har meddelat, eller ta upp eller överföra bild i strid mot RB:s fotograferingsförbud (se 5 kap. 9 § RB). Dessutom omfattar kriminaliseringen att muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttala sig otillbörligt. RB innehåller två straffbestämmelser som inte avser rättegångs- förseelser. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I den ena bestämmelsen (9 kap. 6 §) stadgas böter för brott mot tystnadsplikt i vissa fall, t.ex. när rätten har beslutat att en uppgift som lämnats vid en förhandling inom stängda dörrar inte får uppen- baras (se 5 kap. 4 § RB) eller när förundersökningsledaren har beslutat att det som förekommit vid ett förhör under förunder- sökningen inte får uppenbaras (se 23 kap. 10 § RB). I den andra bestämmelsen (8 kap. 10 §) föreskrivs böter för den som utan att vara behörig till det utger sig för att vara auktoriserad som advokat i eller i en annan stat inom EU, EES eller i . Bestämmelsen ersatte en äldre bestämmelse som fanns i 17 kap. 5 § BrB (prop. 1998/99:108). vidgades bestämmelsen till att omfatta även vissa advokater som enligt RB ska vara likställda med svenska advokater. Genom lagändring tillkom stadgandet om (prop. 2000/01:55). Förvaltningsprocesslagen trädde 1971 (prop. Enligt en straffbestämmelse i lagen, som avser rättegångsförseelser, kan bl.a. den som vid muntlig förhandling stör förhandlingen eller fotograferar i rättssalen dömas till penningböter (38 §). Samma straff kan drabba den som muntligen inför rätten eller i skrivelse till rätten uttalar sig otillbörligt. Dessutom innehåller lagen en straff- bestämmelse som föreskriver böter för den som utan giltigt skäl röjer vad som enligt rättens förordnande inte får uppenbaras (39 §). Lagen om marknadsdomstol m.m., som tillkom (prop. 1970:57), innehåller en straffbestämmelse (21 §). I bestämmelsen, som är subsidiär till BrB, föreskrivs att den som obehörigen yppar vad som enligt beslut inte får uppenbaras, döms till böter eller fängelse i högst . Bakgrunden till införandet av lagen om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhetstjänsternas för- fattningsskyddande verksamhet var följande. Regeringen hade tillkallat en kommission för att kartlägga och granska den för- fattningsskyddande verksamheten som de svenska säkerhetstjäns- terna, den militära och civila, hade bedrivit från och framåt när det gällde hot som härrörde från inrikes för- hållanden (Ju 1999:09, dir. 1999:26 och dir. 1999:59). Nämnda lag infördes i syfte att ge kommissionen effektiva verktyg för att kunna fullgöra sin uppgift (prop. 1998/99:140). I lagen föreskrivs bl.a. att kommissionen får hålla förhör under straffansvar med den som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för kommissionens verksamhet. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Enligt lagen kan den som vid förhör inför kommissionen lämnar en osann uppgift eller förtiger sanningen dömas till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse (10 §). Har gärningen begåtts av grov oaktsamhet, är straffet böter eller fängelse . Kommissionen avslutade sitt arbete . 4.50Utbildning, forskning m.m. Specialstraffrättsliga författningar som kan hänföras till området utbildning, forskning m.m. är förordningen (1995:1256) om mästar- brev för hantverkare, lagen (2003:460) om etikprövning av forskning som avser människor, lagen (2006:449) om skydd för störningskänslig forskning och lagen (1993:1392) om pliktexemplar av dokument. Förordningen om mästarbrev för hantverkare, som trädde 1996, innehåller bestämmelser för tillämpningen av lagen (1995:1255) om mästarbrev för hantverkare. I förordningen straffbeläggs med böter att obehörigen utge sig för att ha mästarbrev (9 §). Straff- bestämmelsen är subsidiär till BrB. Såväl införandet av lagen om etikprövning av forskning som avser människor, som införandet av lagen om skydd för störningskänslig forskning innebar både nyregleringar och på- tagliga nykriminaliseringar. Lagen om etikprövning av forskning som avser människor syftar bl.a. till att skydda den enskilda människan och respekten för människovärdet vid forskning (prop. 2002/03:50). Den är tillämp- lig på forskning som innebär ett fysiskt ingrepp eller bedrivs enligt en metod som syftar till att påverka en människa fysiskt eller psykiskt. Lagen gäller även för forskning som innebär ett fysiskt ingrepp på en avliden människa eller avser studier på biologiskt material som tagits från en levande eller avliden människa och som kan härledas till denna människa. Dessutom är lagen tillämplig på forskning som sker utan att den enskilde har lämnat sitt uttryckliga samtycke och som avser känsliga personuppgifter enligt person- uppgiftslagen eller personuppgifter om lagöverträdelser m.m. För den forskning som lagen omfattar ställs det upp ett krav på etik- godkännande. Etikprövningen görs, i första hand, en regional . Som skäl för att införa regleringen anfördes bl.a. (se a. prop. s. 87 f.) att det var centralt att skydda försökspersoner från att Kartläggning av det specialstraffrättsliga området skadas och att det var angeläget att värna såväl forskarnas som försökspersonernas rättssäkerhet. Regleringen hade också sin bakgrund i att den svenska lagstiftningen behövde anpassas dels inför en kommande ratifikation av konvention om mänskliga rättigheter och biomedicin, dels med anledning av ett EU-direktiv om tillämpning av god klinisk sed vid kliniska pröv- ningar av läkemedel avsedda för människor (2001/20/EG). I lagen straffbeläggs med böter eller fängelse att utföra forskning utan att ha fått ett godkännande vid etik- prövning, liksom att inte följa villkor som har ställts upp vid etik- prövning (38 §). Endast uppsåtliga gärningar är straffbara. fall är undantagna från straffansvar. Lagens straffsanktionering är subsidiär till straffbestämmelser i andra författningar. Angående behovet av en straffbestämmelse anförde regeringen bl.a. (a. prop. s. 169 f.) att forskning som utförs utan godkännande kan innefatta forskningsmetoder som medför risk för att någon skadas eller kränker någons personliga integritet. Enligt regeringen skulle tillsynsmyndigheternas åtgärder (t.ex. förelägganden och förbud förenade med viten) i många fall komma att vara tillräckliga för att upprätthålla lagen, men det kunde finnas situationer då dessa åtgärder inte kunde användas eller inte var tillräckliga för ett tillrättaförande och För dessa situationer – vilka situationer som avsågs utvecklades inte närmare – menade regeringen att det behöv- des en straffbestämmelse. Lagen om skydd för störningskänslig forskning syftar till att skydda forskning som är känslig för störningar och som är av sär- skilt värde från allmän synpunkt. För att skydda sådan forskning får enligt lagen besluta att ett område ska utgöra forskningsområde med tillträdesskydd, där förbud för utomstående att beträda området gäller, eller forskningsområde med störnings- skydd, där förbud för utomstående att använda viss störande ut- rustning gäller. Vid lagens tillkomst anförde regeringen (prop. 2005/06:69 s. 18) att det inte var tillfredsställande att gällande rätt gav så begränsade möjligheter att vid behov ge forskning skydd mot störningar. Det påpekades att de rättsliga möjligheter som fanns syftade, som t.ex. , främst till att värna andra intressen än forskning. Enligt regeringen var det tydligt att det fanns ett behov av att införa rättsregler som särskilt tog sikte på just forskningens möjligheter till skydd mot störningar och därigenom förhindra att forskningens Kartläggning av det specialstraffrättsliga området behov riskerade att komma till korta i förhållande till andra intressen och verksamheter. Regeringen anförde också (a. prop. s. 60 f.) att beslut om att ett visst område ska utgöra forskningsområde med tillträdesskydd eller med störningsskydd rimligen måste straffsanktioneras för att få avsedd effekt. I lagen intogs följaktligen en straffbestämmelse (13 §). Enligt bestämmelsen döms den till böter som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbud utfärdade med stöd av lagen. fall är undantagna från straffansvar. Straffbestämmelsen är subsidiär till straffbestämmelser i andra författningar. Lagen om pliktexemplar av dokument innehåller föreskrifter om skyldighet att till bibliotek lämna exemplar av dokument (plikt- exemplar). Lagen ersatte vid ikraftträdandet lagen (1978:487) om pliktexemplar av skrifter och ljud- och bildupptagningar. Den straffbestämmelse som fanns i den äldre lagen överfördes i huvudsak oförändrad till den nya lagen (prop. 1993/94:10). Vad som straffbeläggs är underlåtelse att föra förteckning över vissa videogram (35 §). I lagen föreskrivs nämligen att den som är skyl- dig att lämna pliktexemplar av videogram till ska föra en förteckning över videogram som omfattas av plikten och i förteckningen ange de registernummer som de lämnade plikt- exemplaren fått (31 §). Underlåtelse att fullgöra denna skyldighet kan straffas med böter. I den nya lagen intogs också en straffbestämmelse som inte fanns i den äldre lagen. Nykriminaliseringen avsåg underlåtelse av den som beställer framställning av ett dokument att tillhandahålla framställaren visst material som ska lämnas med pliktexemplaret (35 §). Även för detta brott föreskrivs böter. 4.51Radio, tv och film Till området radio, tv och film kan följande specialstraffrättsliga lagar hänföras: radio- och tv-lagen (2010:696), lagen (1989:41) om finansiering av radio och TV i allmänhetens tjänst, lagen (2000:171) om förbud beträffande viss avkodningsutrustning och lagen (2010:1882) om åldersgränser för film som ska visas offentligt. Införandet av radio- och tv-lagen (prop. 2009/10:115) inne- bar att ett EU-direktiv på området, AV-direktivet (2010/13/EU), genomfördes i svensk lagstiftning. Lagen ersatte en äldre radio- och Kartläggning av det specialstraffrättsliga området tv-lag (1996:844), vilken i sin tur hade ersatt sju lagar på området (prop. 1995/96:160). Straffsanktioneringen i de ovan nämnda lagarna på radio- och tv-området har i princip varit . Vad som straffbeläggs är bl.a. att sända program utan tillstånd där sådant krävs (17 kap. 1 §), att sända från radioanläggning på öppna havet i vissa fall (17 kap. 2 §) och att inte fullgöra skyldighet att anmäla sändningsverk- samhet som det inte behövs tillstånd för (17 kap. 3 §). Såväl upp- såtliga som oaktsamma gärningar är kriminaliserade. Straffskalan för de flesta brotten är böter eller fängelse . För brott mot anmälningsplikten stadgas dock enbart böter. När det gäller brott mot bestämmelserna om sändning från öppna havet m.m. får åtal i vissa fall endast väckas efter beslut av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. innehåller regleringen på radio-och tv-området bestämmelser om sanktionsavgift för överträdelser av bestämm- elser eller villkor om reklam m.m. Införandet av sanktionsavgifts- systemet innebar ingen avkriminalisering, eftersom de aktuella överträdelserna endast hade varit vitessanktionerade. Vid tillkomsten av lag konstaterade regeringen (prop. 1995/96:160 s. 132 ff.) att de befintliga vitesreglerna var otillräck- liga om respekten för gällande bestämmelser skulle kunna upprätt- hållas.