sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — Arrangörerna ska även uppmärksammas på betydelsen av en alkohol- och drogfri miljö genom en ansvars- full alkoholservering och efterlevnad av marknadsföringsbestäm- melserna. Jag har uppfattat mitt utredningsuppdrag som att inom ramen för gällande alkohollagstiftning finna pragmatiska lösningar. Om mera grundläggande förändringar av svensk alkoholpolitik ska genomföras torde detta få ske inom ramen för en utredning med parlamentarisk bemanning. Den generella utgångspunkt som enligt min mening bör gälla är att alkohol och idrott inte hör ihop. Vad avser publika arrangemang på högsta elitnivå har dock alkoholservering kommit att bli ett accepterat inslag inom flera sporter. På denna punkt torde det vara svårt att vrida klockan tillbaka. Alkoholförtäring bör dock endast förekomma i samband med offentlig tillställning kopplad till elit- idrott. I kapitel 19 Bruket av alkohol och andra droger redovisar jag de övriga utgångspunkter jag anser bör gälla. Bland dem märks att en ansvarsfull alkoholservering måste vara utgångspunkten liksom bekämpning av langning och konsumtion på otillåtna platser. När utskänkning förekommer ska de minimivillkor som tillämpas på krog gälla. Vid högriskmatcher bör – förutom på så kallade VIP- utrymmen – starköl ersättas av folköl och drycker bör inte få tas ut på läktarna. Om valet är alkoholförtäring på stan med åtföljande marscher till arenan är organiserad utskänkning i arenans närhet att föredra. Polisiärt tillslag vid samlingsplatser när illegala aktiviteter miss- tänks förekomma rekommenderas. Användandet av komplemen- tära instrument som gatulangningsgrupper, nykterhetskontroller m.m. för att plocka bort brottsbenägna individer på ett tidigt stadium är ett proaktivt sätt att arbeta och det arbetssättet har mitt fulla gillande. Fotbollen bör likt ishockeyn fastställa en central alkohol- och drogpolicy. bör få i uppdrag att löpande samla lätt åtkomlig och sammanställd statistik på området. Arenasäkerhet är en självklar fråga att hantera när man talar om att bekämpa läktarvåld och detta tas upp i kapitel 20 Arenasäkerhet m.m. Kapitlet kring dessa frågor inleds med några avsnitt som på ett övergripande plan hanterar idrottens relation i detta hänseende till kommunsektorn. Klubb och kommun måste enligt min mening vara eniga i synen på arenakostnader kring elitlag och föreningar måste se arenasäkerhet som en självklar styrelsefråga. Även informations- utbytet mellan () och berörda förbund i dessa frågor måste förbättras. Lika väl som finansiering av höjd arenasäkerhet är idrottens ansvar måste kommuner inse att det inte finns någon automatisk rätt till hemmaarena i den egna kommunen om den inte håller nödig standard. Vad gäller matcher på högsta elitnivå som detta betänkande avser finns krav från internationella organ. De är till sin form bindande och i den meningen oftast inte Däremot är naturligtvis tolkningen en helt annan sak om påbuden inte är entydiga. Generellt kan problemen i den näst högsta divisionen paradoxalt nog vara större än i de allra högsta divisionerna. Problemen blir ibland extra stora när storlag degraderas till lägre serie som Hammarby Fotboll och . Förekomsten av äldre arenor är ett speciellt problem, eftersom säkerhetshöjande åtgärder då är svårare att genomföra. Generellt sett är arenasäkerheten god och informationsutbytet inför match fungerar väl. Däremot bör understrykas att arenabesiktningar måste åtföljas av uppföljning och att besiktningarna respekteras av alla aktörer. Mitt intryck är att så inte alltid är fallet. Borta- respektive hemmaklack är på vissa ishockeyarenor placerade för nära varandra. 2014 har fotbollen fastställt vissa nya arenakrav, däribland att av arenans totala publikkapacitet får användas som ståplats i Allsvenskan. Dessa förändrade krav kräver i en del fall ombyggnation med ökade kostnader som följd för arenaägare och klubbar och har som krav betraktat setts med oblida ögon från supporterföreningarna. En nyckelfråga för relationerna till dessa supportrar är om sporten centralt står fast vid dessa krav. Vidare lämnas en redogörelse kring processen att bygga nya arenor. De två arenor som här tas upp är Tele2 Arena i och Myresjöhus Arena i . Planeringen av nya arenor fungerar i flera avseenden väl. En allmän uppfattning är dock att arena- säkerheten ofta kommer in på ett för sent stadium, vilket innebär högre kostnader än om dessa aspekter beaktats i ett tidigare skede i processen. Även från mediehåll hävdas att deras synpunkter negligeras något i planeringsprocessen. Generellt gäller dock att nya arenor ger möjlighet till bättre säkerhet, trevligare miljö och större förutsättningar att hantera en delvis ny publik. Säkerheten på Nationalarenan (Friends Arena) i fotboll har brister som måste rättas till. Jag menar vidare att kompetens bör finnas på central nivå för att sprida goda exempel. På vissa anläggningar där det spelas fotboll, ishockey (vid enstaka utomhusmatcher) och bandy (både elit och bredd) används mobila läktare. Något regelverk kring detta finns inte, vilket är oroande. Säkerhetsfrågorna kring mobila läktare måste komma till ett avgör- ande. Jag anser att RF – som fått ärendet på sitt bord – måste presentera sin syn kring ansvarsfrågor och skadestånds- frågor. Jag anser det inte vara en godtagbar argumentering att före- komsten av ansvariga myndigheter på området fritar RF från uppgiften att forma idrottens policy på området. Jag noterar vidare att säger sig medge ett övergripande ansvar för frågan men man saknar personella och ekonomiska förutsättningar för att leva upp till sitt ansvar. Detta är enligt min mening inte heller en godtagbar argumentering. Verket bör få ett regerings- uppdrag att ta tag i denna fråga. Tiden är ännu knappast mogen för ett generellt införande av inpasseringssystem som identifierar besökaren. Speciellt vad avser Superettan i fotboll och HockeyAllsvenskan kan detta uppfattas som ett relativt avlägset mål. Arbete med pilotsystem pågår dock, ofta initierade utifrån marknads- och försäljningsaspekter, vilket kan komma att ge säkerhetsaspekterna välkommen draghjälp. Jag anser att de centrala strukturerna här bör ta ett mera samlat ansvar. I detta kapitel lämnas en relativt utförlig beskrivning av han- teringen kring polisvillkor som krävs för matchgodkännande. Jag välkomnar införandet av ett gemensamt formulär – och förhopp- ningsvis gemensamma rutiner – kring villkoren. redogörelsen i huvudtexten har den polisiära hanteringen skiftat i landet och tilltron till varandras bedömningar har i vissa delar av landet varit låg. Frågan måste följas upp på grund av det regionala motstånd inom polisen som kommit till uttryck i vissa interna enkätundersökningar. En förklaring till detta är naturligtvis att vill- korens utformning är direkt korrelerad till ekonomiska aspekter. Jag vill på denna punkt hänvisa till tidigare avsnitt kring frågan om att inrätta en särskild prövningsinstans för vissa polisfrågor samt mina överväganden kring frågan om att i normalfallen arbeta med polisfria arenor. Jag ser det växande utbytet mellan riskgrupper från olika länder – huliganer över och söderifrån – som ett ökande problem. Det gäller inte bara i och inte enbart gentemot danska huliganer. En redogörelse för nuläget lämnas i huvudtexten liksom förslag till några motåtgärder. Enligt mina direktiv ska jag klarlägga hur informationsutbytet sker mellan idrottsarrangörer och polisen inför idrottsarrangemang. En sådan redogörelse lämnas i detta kapitel som komplement till aspekter på denna fråga som tidigare behandlats. Jag bedömer på ett generellt plan att detta informationsutbyte fungerar till- fredsställande inom såväl fotboll som ishockey. Det finns väl inkörda rutiner där Överenskommelse om match är utgångs- dokumentet. Kapitlet avslutas med ett antal lösryckta säkerhetsfrågor som jag funnit skäl att kortfattat kommentera. Hit hör bland annat kalkyl- modeller, inkastande av föremål, planinvasion, kunskap och utbild- ningsnivå. Avslutningsvis vill jag trycka på att säkerhetsbehoven kring arenor varierar och detta bör återspeglas i en flexibel säkerhets- profil. I kapitlet om ansvarsfrågor behandlar jag också pyroteknikfrågor. Det nuvarande illegala användandet av pyroteknik förorsakar klubbarna stora ekonomiska kostnader och användandet är förenat med höga risker i olika former (brand, astmaanfall, panik på läktaren med bl.a. klämskador som följd) som är helt oacceptabla. Läget vad gäller att detektera pyroteknik är sådant att adekvata tekniska metoder saknas. ansats har troligen kommit till vägs ände. finns ett fram- växande gryende samförstånd mellan flera av aktörerna. Jag föreslår att följande fempunktsprogram framöver blir en led- stjärna för parterna: 1.En försöksverksamhet inleds med att tillåta legal pyroteknik på några fotbollsarenor. Sådana försök bör inte prövas inom ishockeyn som med några undantag spelar på inomhusarenor. Under vissa förutsättningar är det möjligt att tillåta pyroteknik inom ramen för nuvarande ordningslag. 2.Dessa försök bör bli föremål för en professionell utvärdering, i vilken ingår det strikta ansvar arrangören har under matchen. 3.Kampen mot illegalt användande av pyroteknik inne på läktarna intensifieras. Här har supporterföreningarna ett stort ansvar att helhjärtat ställa upp. En avsiktsförklaring bör undertecknas mellan dessa och berörd arrangör. 4.Ett forskningsuppdrag bör läggas av det offentliga och berörda specialidrottsförbund (SF) kring att beställa utveckling av effektiv- are detekteringsmetoder. Här kan tänkas att också andra aktörer utanför idrotten har ett intresse. 5.Fotbollens bötessystem bör förändras enligt de riktlinjer som återges i kapitel 4 Uppföljning av förslagen i delbetänkandet och i skrivelsen om anmälningsplikt. Vidare bör ställning tas till de önske- mål om skärpt lagstiftning som framförts av polisen (kapitel 8 Vissa legala frågor). Jag noterar att offentligt uttalat en vilja att praktiskt pröva en uppläggning av denna typ. Ovanstående program gäller nationella matcher. Vid inter- nationella matcher gäller alltfort UEFA:s och FIFA:s nolltolerans- regler, vilka inte kan påverkas unilateralt. Av mina direktiv framgår att jag ska behandla frågan om hur transportföretag involveras i den gemensamma planeringen. Detta beskrivs i kapitel 21 Extratrafik med särskild tonvikt på för- hållandena i . Samverkan i detta län är god och det finns anledning för främst och att ta närmare del av erfarenheterna från huvudstaden. har i sin kritik mot i uppmärksammat den bristande samordningen mellan polisen och företrädare för allmänna transportmedel. Jag menar att med anled- ning av det inträffade bör vid matcher av högriskkaraktär transport- operatör regelmässigt delta för planering av kollektivtrafik, bl.a. för att undvika liknande situationer. Däremot är jag tveksam till att via lagstiftning söka att formellt tvinga tågoperatörer att underordna sig polisönskemål i samband med högriskmatcher. Villkoren kring insättande av extratrafik kan ibland resa vissa frågeställningar kring vem som bör förhandla med vem. Frågan har aktualiserats i samband med derbymatchen mellan . Dessa frågor behandlas utöver redo- görelsen i detta kapitel också i avsnitt 16.5 Ett praktiskt åskådnings- exempel. När ett slutbetänkande levereras är frestelsen stark att summera erfarenheter och skriva ett testamente. Inte heller jag har kunnat motstå denna frestelse. I kapitel 22 Perspektiv efter redo- visas fyra huvudalternativ till fortsättning som skiljer sig lite åt beroende på om man talar för en uppföljningsfunktion eller en per- manent funktion. Om man bara vill ha en uppföljningsfunktion kan ett lämpligt sammanhållande organ vara (Brå), gärna i nära samverkan med (). Om man vill ha en permanent funktion är de tre alternativ jag lägger fram: Länsstyrelse, där en länsstyrelse ges en nationellt samordnande roll. Jag vill här erinra om mitt förslag i delbetänkandet att lands- hövdingarna i de tre storstadslänen föreslogs få ett regionalt sam- ordnande uppdrag. Någon aktör som enligt terminologin i gamla verksförord- ningen åtnjuter allmän aktning. Om – och jag måste betona detta om – man vill ha en fortsättning överlåter jag med varm hand denna fråga till remissorgan och . Ekonomiska konsekvenser av förslagen Varje utredning av denna typ ska redovisa de ekonomiska konsekvens- erna av de förslag som läggs fram. I mitt fall är denna uppgift såväl enkel som svår. Enkel i den meningen att förslagen genomgående syftar till att minska huliganismen i dess olika former och därmed reducera både klubbarnas och det offentligas kostnader. Det är en svår uppgift i så motto att varje enskilt förslag ofta kan vara förenat med en kostnad men ha en intäktseffekt som är svår att kvantifiera. Som framgår av kapitel 23 Ekonomiska konsekvenser av förslagen anser jag att mina förslag leder till klara besparingar. Mina avslutande reflektioner i det sista kapitlet är vilka fem slut- satser jag anser vara viktigast. Följande träder då fram på näthin- nan: Att finna former för att bättre stödja de goda supportrarna. Att stänga ute risksupportrar via skärpt tillträdesförbud med åtföljande nationellt register över berörda individer. Att motverka kriminell infiltration och rekrytering av nya risk- supportrar. Att förbättra arenasäkerheten och skapa attraktiva arrangemang. Att lösa varbölden med betalningsansvaret för polisbevakning av matcher. Jag inser att nostalgi i all ära men till detta kan vi inte återvända. Likväl unnar jag mina barn och framtida barnbarn att få njuta av den spänning och underhållning som idrottsupplevelser på elitnivå kan erbjuda. Då krävs att vi vanliga supportrar säger ifrån. Förstör inte den passion som kärleken till ett visst lag och idrott kan inne- bära. I mitt fall AIK, för andra alternativa klubbar. Och glöm inte att utan motståndare blir det ingen match! Vem vill se sitt favorit- lag spela mot sig själv? Utredningens uppdrag och avgränsningar definieras. Utredningens arbetssätt beskrivs. Skruv- och mutterfrågor lika viktiga som utredandet. Gjorda beställningar, möten och utrikes resor redovisas. Flertalet matcher är fridfulla tillställningar utan ordningsstör- ningar. Idrottsproblem eller samhällsproblem? Huliganism är vanligare inom fotboll än ishockey. Mer betoning på prevention än repression. Endast en organisatorisk förändring föreslås. Denna utredning tillkallades för att samla de goda krafterna mot den huliganism som enligt mångas mening utvecklats till ett stort problem, främst vid herrmatcher inom fotboll och ishockey. Såväl företrädare för idrott som politik menade att nu får det vara nog. Man var också överens om att samhälle och idrott har ett gemensamt ansvar och att ingen part ensam kan lösa problemet med huliganism. Beslutet – kring vilket det synes ha förelegat en stor politisk enighet – blev att tillkalla en nationell samordnare mot idrottsrelaterad brottslighet. Förebilden hämtades från , där ett motsvarande initiativ tagits av parterna själva på regional nivå –2009. Uppdraget gick till dåvarande landshövdingen i Per och vid hans bortgång fick jag för- troendet att ta över stafettpinnen . Ett karaktäristiskt drag för denna utredning har varit att utred- ande löpt parallellt med att successivt, i samråd med parterna, genomföra förbättringar av rutiner och system under resans gång. Som kommer att framgå har ett för en utredning osedvanligt högt antal möten hållits med aktörerna och likaledes har ett stort antal besök gjorts på idrottsarenor och i sammanträdesrum av allehanda slag (bilaga 2 Genomförda samrådsmöten m.m.). Allt i syfte att i grunden penetrera gällande rutiner, beskriva dem och föreslå för- bättringar. Det har i mångt och mycket handlat om skruv- och mutternivån. Här finns anledning att rikta ett särskilt tack till berörda parter för det tillmötesgående och den samarbetsvilja man visat mot den nationelle samordnaren. Det har varit viktigt för mig som samordnare att städse under- stryka att jag inte tar över ansvar från aktörerna. Min funktion har varit att fungera som katalysator. För att citera ett klassiskt yttrande har jag känt mig som eunucken i ett harem: Jag vet hur det går till, jag ser det , men jag kan inte själv! Mitt samman- fattande intryck är att vi rör oss i rätt riktning men att facit kommer att hänga på hur väl vi samarbetar snarare än att vi bara samverkar. Vissa grynnor försvårar för oss att nå ett framgångsrikt resultat, vilket kommer att framgå av detta betänkande. lade jag fram ett delbetänkande Mindre våld för pengarna (SOU 2012:23) och lämnades en skrivelse till regeringen med anledning av ett riksdagsbeslut att införa en s.k. anmäl- ningsplikt för huliganer. En generell observation kan sägas vara att delbetänkandet av olika skäl var tvunget att ges en relativt repressiv inriktning. En bidragande orsak härtill var att de lagändringar jag ansåg nödvändiga att vidta tar tid att införa i ett demokratiskt system. Från utredningsförslag till riksdagsbeslut är det en lång väg. Jag bedömde det därför som nödvändigt att ta dessa legala frågor med förtur. Ett flertal områden av mera proaktiv karaktär aviserades dock redan i delbetänkandet för behandling i detta slut- betänkande. Härtill lämnades ett 30-tal förslag till möjliga för- bättringar, varav de flesta berör klubbarnas, arenaägarnas, polisens och åklagarnas arbete. Det handlar i mångt och mycket om att understödja de goda krafterna. Av bland annat detta skäl har slut- betänkandet getts titeln för pengarna. Från delbetänkandet bör läsaren sålunda föra med sig att problemet med huliganism inte kan lösas enbart med repressiva medel. Vidare att idrotten har ett eget ansvar, inte bara inom specialidrotts- förbunden (SF) utan också inom idrottsrörelsens centrala organisa- tion (). Jag vidhåller den uppfattning jag redovisade i delbetänkandet, nämligen att det finns ett inofficiellt kontrakt mellan idrott och samhälle. Kontraktet innebär att sam- hället ställer stora ekonomiska resurser och stor rörelsefrihet att disponera dessa till idrottsrörelsens förfogande. Motprestationen är att idrotten arbetar inte blott med elitfrågor utan också med bredd- idrott, motion och spännande tävlingar. I det senare ingår givetvis att stävja huliganism och liknande företeelser. Rubbas förut- sättningarna i väsentlig mån riskerar kontraktet att brytas. Enligt mångas uppfattning är den renodlade, mera primitiva, huligankulturen på tillbakagång. är det SMS och olika sociala forum som används. Personerna känner varandra väl och kom- municerar via nätet. Förutom att bestämma plats för så kallade box (slagsmål) så hånar och kritiserar de varandra för att vara fega, komma i för stora antal till en uppgjord box eller inte följa reglerna, till exempel genom att hoppa på någon som ligger. Är det ett idrottsproblem att unga och vuxna män slåss i sin klubbs namn mot en annan klubbs huliganer? Handlar det om idrott över huvud taget? Enligt klubbarna är svaret enkelt. Om grupper väljer att slåss i ett sandtag när det inte är match är det svårt, menar man, att se detta som ett idrottsproblem. Jag tenderar att dela den uppfattningen. För mig är detta kriminali- tet och ett samhällsproblem. Å andra sidan är det ovedersägligen så att bråk i ett klubbnamn påverkar sponsorers vilja att satsa och önskan hos vanliga medborgare att gå på matcher. Så när våldet lämnar läktarna till förmån för sandtaget står vi där alla med ett problem som vi tillsammans måste hjälpa till att lösa. Man skulle kunna argumentera att jag i detta slutbetänkande inte går till botten med den existentiella frågan varför huliganism växer fram. Var finns grogrunden i samhällsliv, gängrelationer, psyko- sociala förhållanden osv.? Bitvis berör jag denna fråga t.ex. i kapitel 17 Röster från andra sidan (som ett särskilt delkapitel) och i samma kapitel Skidskyttets åskådarkultur och säkerhet vid evenemang (som ett särskilt delkapitel). Frågan kommer också upp i bilaga 4 Det svenska Firmalandskapet – rapport som forskaren skrivit. Jag tror att fortsatta studier på t.ex. akademisk nivå kan vara värt att stödja. Ett annat alternativ kan vara att initiera en utredning ledd av någon med annan kompetensprofil än jag har. I detta slutbetänkande sätts fokus på frågor som positiv supporter- kultur, arenasäkerhet, service och bemötande liksom på förebyggande insatser. Ansvarsfrågor kommer att beröras liksom den idrotts- relaterade brottslighetens omfattning. Enligt mina direktiv ska jag vidare klarlägga hur informationsutbytet sker mellan idrotts- arrangörer och med polisen inför idrottsarrangemang och verka för en likformig modell för informationsutbyte. Jag har löst uppgiften genom att under olika kapitel städse återkomma till denna fråga utifrån olika infallsvinklar. Det gäller speciellt kapitlen om ansvars- frågor och arenasäkerhet liksom kapitlet om polisens strategiska arbetssätt. Ett vanligt utredningsknep är att föreslå olika organisatoriska förändringar. Jag avstår med ett undantag i kapitel 11 Ansvarsfrågor (Behovet av en särskild prövningsinstans, som ett särskilt delkapitel) från sådana förslag, eftersom problemet enligt min mening inte ligger på detta plan. Detta hindrar naturligtvis inte att idrotten själv har anledning fundera över säkerhetsfrågornas uppgradering. Detta i sin tur kan ge upphov till interna organisatoriska förändringar som specialidrottsförbunden (SF) själva är kapabla att bedöma bättre än mig. Jag vill också i detta testamente beröra det hot mot folkrörelse- tanken i svensk idrott som ligger i att aktörer med annan agenda med i och för sig legala metoder infiltrerar delar av idrottsrörelsen och vad detta kan få för konsekvenser. En fälla som måste undvikas är att man låter sig präglas av lik- heter och missar stora skillnader. Det är till exempel uppenbart att huliganismproblemen är mycket större inom fotboll än inom ishockey. Speciellt gäller detta innevarande ishockeysäsong när och spelar i olika serier. Men även bortsett från detta finns strukturella skillnader i form av olika arenor, skilda kulturer och åskådarmängder och så vidare. Det är också uppenbart att man måste vara varse faran att betrakta huliganfrågan via enbart Stockholmsglasögon. Det bedövande antalet matcher jag besökt runt om i landet inom såväl ishockey som fot- boll är lugna och trevliga tillställningar med få poliser och total frånvaro av ordningsstörningar. Att arbeta mot huliganism är en ständigt pågående process som aldrig kan avslutas. Mycket handlar om idrottens inre liv och är inte primärt en fråga för regering och riksdag. Kanske har jag också i detta betänkande som utredare klivit över denna gräns. Men det har i så fall skett i ädelt syfte, eftersom det känns ange- läget att relativt utförligt skildra just detta inre liv inom idrotts- rörelsen för att bättre förstå hur den idrottsrelaterade brottslig- heten ska kunna bekämpas. Förhoppningen är att detta slut- betänkande – liksom det tidigare delbetänkandet – i viss utsträck- ning också ska kunna användas som lärobok och kunskapskälla kring vad som görs på området. När jag utsågs till generaltulldirektör på dåvarande fick jag lära mig ett ordspråk från en gammal tullmästare: En tullare ska ha tre ögon, två att se med och ett att överse med! Han syftade då på skillnaden att ta in ett cigarettpaket för mycket mot att ägna sig åt allvarlig narkotikasmuggling. Över- satt till denna värld vill vi ha våra supportrar och om de högljutt stödjer sitt lag, kanske tar sig en öl eller två före matchen, och ropar en och annan mindre lämplig hejaramsa är det inte det som är huvudfrågan. Det är det organiserade våldet, det individuella kriminella beteendet och förstörandet av spännande idrottsarrange- mang, vi vill åt. Och för det måste alla vi andra upp på barrikaderna. Inledningsvis finns anledning att kort beskriva det uppdrag jag fått av regeringen. En särskild utredare ska – i egenskap av nationell samordnare – löpande lämna förslag till hur brottslighet i samband med idrotts- arrangemang kan motverkas.