sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — SFSU ska bidra till svensk fotbolls utveckling genom ett passionerat och positivt supporterskap och genom att vara en seriös, aktiv och tro- värdig samtalspartner. SFSU är en förening med sedvanligt årsmöte en gång per verk- samhetsår. genomförs fyra till fem styrelsemöten på plats eller via telefonkonferens. Styrelsen är medvetet geografiskt sammansatt med tonvikt på , och . Vid behov förekommer mindre geografiska möten med delar av styrelsen i specifika frågor. En stor del av SFSU:s kommunikation internt och externt sker via internet, hemsida, forum och facebook för att vara uppdaterade om vad som händer i supportervärlden. finansieras verksamheten endast med medlemsavgifter. En översyn och undersökning pågår för att hitta fler intäkts- möjligheter för att kunna utveckla verksamheten. håller det på att byggas upp en mer strukturerad dialog med (SvFF) men framför allt med Föreningen (). SFSU agerar också som remissinstans samt deltar i debatter och workshops. I samband med att supportrar från hela landet samlats tills års- möte genomförs också ett antal aktiviteter såsom föreläsningar, diskussioner och mindre möten i olika arbetsgrupper. genomfördes en tvådagarskonferens och jag hade förmånen att få medverka vid samlingen dagen före årsmötet. SFSU har valt att arbeta med en årlig fokusfråga på årsmötet. har det varit ståplatsreduceringen, 51 %-frågan (röst- andelen i ett IdrottsAB) och TV-bolagens inflytande över fot- bollen. Aktiviteterna för att skapa opinion kring fokusfrågorna har bestått av debattartiklar, läktarkampanjer och uppmaning om att driva frågan föreningsdemokratiskt i respektive förening. SFSU har sedan starten varit drivande för införandet av SLO- funktionen. Detta är en mycket viktig funktion som SFSU länge efterfrågat för att utveckla svensk fotboll. Det är viktigt att SLO är förankrad i supporterleden och att supportrarna har ett förtroende för SLO. SLO-rollen är inte lätt, men SFSU stöder fullt ut de som åtar sig dessa uppdrag. SFSU är också mån om att målgruppen, alltså supportrarna, till fullo är nöjda med det arbete som deras respektive SLO gör. Pyroteknik är en viktig fråga för en stor del av sup- portrar. SFSU är oroad över en ökad polarisering mellan förbund, myndigheter kontra supportrar. SFSU anser att pyroteknik ska legaliseras under kontrollerade och säkra former. har supportrar kunnat ansöka om dispens från förbudet. SFSU anser att denna möjlighet inte bara borde återinföras utan även kon- tinuerligt förbättras. För att supportrarna ska välja pyroteknik på ett lagligt och säkert sätt finns det mycket byråkratiska hinder som måste undanröjas. SFSU arbetar för en positiv, levande och vital supporterkultur som har sin självklara plats på arenorna tillsammans med sittplats- publik, sponsorer och barnfamiljer. Ståplats är av yttersta vikt för att kunna fortsätta utveckla supporterkulturen och upplevelsen kring svensk fotboll. SFSU vill även belysa det faktum att rent historiskt har ståplats fyllt en viktig funktion för att erbjuda billig- are biljettpriser och gynnat nyrekryteringen av åskådare till svensk fotboll. SFSU arbetar för att häva den pågående ståplatsreduceringen . Varje enskild förening, tillsammans med sina sup- portrar, ska utifrån sina förutsättningar få reglera antalet sittplatser kontra ståplatser. God arenastandard handlar inte om fördelningen mellan stå- och sittplatser. Det finns bra och dåliga exempel på såväl stå- som sittplatser. SFSU är för arenor med god standard och precis så många ståplatser som det finns behov av. SFSU deltog i de två seminarier som utredningen anordnade – Positiv supporterkultur och Pyroteknik – och hade då möjlighet att föra fram SFSU:s synpunkter. SFSU:s internationella samarbete framgår av kapitel 10 Inter- nationell samverkan. Ishockeyn har ingen motsvarande typ av organisa- tion som SFSU. Camp , som bildades som förening 2006, är ett initiativ av fotbollsälskare för att stötta det svenska landslaget i fotboll samt bygga en supporter- och läktarkultur kring landslaget. Målsättningen är att stötta landslaget hemma såväl som på bortaplan. Man jobbar för att underlätta för svenska supportrar att samlas före och under landskamperna för att mobilisera detta stöd. Fokus ligger på kvalen och de stora mästerskapen men man finns även på plats på träningsmatcherna. Att vara ett forum för svenska landslagets supportrar. Ett sätt att ena supportrarna, oavsett vilket klubblag man stöttar. Att höja stämningen på läktaren med sång och ramsor och ibland med tifo. Att vara med vare sig det är hemma- eller bortamatch. Att arrangera samlingsplatser innan matcherna. Att få ut information via sin sajt. Att jobba för en positiv supporterkultur. Camp är en ideell supporterförening för de svenska fotbolls- landslagen med sedvanlig stadga och en styrelse. Föreningen hade 7 000 medlemmar 2012, som betalar en årlig avgift. Camp har sin bas i intäkter från medlemsavgifter. När kvalificerat sig till mästerskap har medlemscampingar till- fört extra intäkter som möjliggjort större satsningar. Camp ska vara en förening där alla supportrar ska kunna enas för att gemensamt stödja och bära fram våra svenska fotbollslandslag till segrar. Inom Camp ska man lämna sin klubbtillhörighet och gemensamt stötta de svenska landslagen. Föreningen anordnar supportersamlingar för att alla svenska fans ska kunna mötas, träffas och umgås. I samband med samlingarna anordnar ofta Camp tillsammans med motståndarlaget en fotbollsmatch mellan supportrarna. Ett uppskattat sätt att umgås och lära känna supportrar från andra länder. Camp tar avstånd från all typ av våld, rasism och homo- fobi. Camp deltar i samarbetsorganisationerna Football Supporters Europe (FSE) och SFSU:s arbete kring fotbolls- supportrar. Föreningen har med hjälp av skapat ett stort kontaktnät runt om i bland övriga supportrar. Genom detta nätverk anordnar Camp olika aktiviteter med andra länders supportrar vid landskamper. Camp planering inför började , innan kvalificerat sig till mästerskapet. De första kontakterna med lokala myndigheter i togs direkt efter det att lottningen var genomförd och det första mötet med myndigheterna genomfördes på plats . och volontärer bodde under mästerskapet på en roddklubb vid floden , ett stenkast från föreningens camping på . På campingen bodde cirka 5 000 svenskar/dygn. Totalt var det uppskattningsvis 25 000 svenskar på plats under varje match i gruppspelet under i . Camp hade, förutom alla evenemangen på campingens eventområde, fyra större aktiviteter. Supportersamlingarna inför de tre gruppspelsmatcherna med tillhörande supportermarscher lockade cirka 25 000 deltagare per match. En särskild supportermarsch genomfördes från campingen på till den öppna träningen, som lockade närmare 3 000 personer. Camp anordnande även två stycken tifon vid två första gruppspelsmatcher mot och . Föreningens direkta kontakter med spelare och ledare i lands- laget har aldrig varit särskilt omfattande. Nämnas bör dock att besökte campingen i och med sig hade han bland andra . Camp har alltid uppmärksammat och avtackat spelare och ledare i landslaget när de avslutat sina karriärer. Camp samlade verksamhet på plats i var den sammantaget största föreningen någonsin genomfört, med camping, eventområde, supportersamlingar, supporterambassad och tifo. Ishockeyn har ingen motsvarande typ av sup- porterorganisation som Camp inom fotbollen men ser värdet av en organisation som stöttar landslaget på ett positivt och () försöker med olika insatser, bl.a. genom sociala medier, finna vägar för att etablera en organiserad positiv supportergrupp, då det behövs en motpol till det negativa supportervåldet och de negativa effekter som följer av detta. 17.7Redovisning från tre ordföranden i supporterföreningar Flertalet av fotbolls- och ishockeyklubbarna på elitnivå har sup- porterföreningar. Vissa klubbar har flera föreningar, men i regel finns det en som är den officiella supporterföreningen gentemot klubben. Medlemsantalet i dessa föreningar varierar från ett 50-tal upp till drygt 7 000 medlemmar. Det stora flertalet är män, men 10–är kvinnor. Det kan också finnas ett antal större eller mindre grupper som saknar formell föreningsstruktur. För att få en inblick i hur supporterföreningarna arbetar har jag bett tre supporterordföranden till tre allsvenska fotbollslag (Järn- kaminerna/, Kärnan/och Äng- larna/) att svara på ett antal frågor jag ställt och här kommer en sammanfattning av deras redovisning. Naturligtvis arbetar föreningarna lite olika men förhoppningsvis ger redovis- ningen ändå en relevant bild av hur de fungerar. Supporterföreningarna är organiserade som andra ideella före- ningar med stadgar, årsmöten, valberedning, styrelser som väljs vid årsmötet etc. Styrelserna har i regel månadsvisa möten, och vid behov extra- möten, där mer övergripande frågor behandlas. I några fall finns särskilda arbetsutskott, t.ex. resegruppen och tifogruppen. Mycket av den löpande verksamheten och informationen sker digitalt genom internforum, e-post m.m. All verksamhet bedrivs på ideell basis och inga traktamenten eller andra ersättningar utgår vare sig till styrelsens ledamöter eller annan medlem. Ett antal personer som inte sitter med i styrelsen arbetar nära styrelsen med allehanda uppdrag. De kan t.ex. vara bollplank för strategier och planering, souvenirförsäljning, arbeta med hemsidan etc. Förutom löpande verksamhet styrs aktiviteterna av vad som är aktuellt för stunden. Det kan handla om att haussa speciella matcher, sälja säsongskort, diskutera framtiden på en nya arena, frågan om polisinsatser vid olika typer av matcher m.m. Stommen i arbetet är för det mesta möten och diskussioner med andra supportrar, med moderföreningens anställda och med andra parter som på ett eller annat sätt påverkar supportrarna. Andra aktiviteter som kan nämnas är planering av bortaresor, match- och kringarrangemang, tifoutsmyckning, högtidlighållandet av klubbens grundande, matchtröjans dag, pubträffar, utgivande av supportertidning. Andra sociala exempel är att assistera äldre supportrar med transporthjälp och att vara ledsagare. En viktig aktivitet är medlemsmöten för att informera om såväl klubbens som supporterföreningens verksamhet. Samverkan sker i regel mellan de olika supportergrupperna inom klubben, men formella kontakter med firmorna förekommer normalt inte. Dialogen mellan klubben och supporterföreningen är mycket viktig och det sker regelbundna möten med lite olika intervall. Kontakten med klubben upplevs i regel som positiv, men det kan naturligtvis finnas frågor där uppfattningarna går isär. Förutom ömsesidig information kan avhandlas publik- och supporterfrågor, säkerhets- och andra arrangemangsfrågor såsom reklamkampanjer och prispolitik för årskort. fungerar också som rådgivare i olika frågor och kan delta i projektgrupper initier- ade av klubben. Den nya funktionen Supporter Liaison Officer () upplevs som positiv och förväntningarna är höga på att SLO ska vara en viktig kommunikationskanal mellan klubben och supportrarna. Det är viktigt att rollen beskrivs på ett tydligt sätt, så att alla är inför- stådda med vad funktionen innebär. Det viktigaste av allt är emellertid att rätt man/kvinna tillsätts i denna funktion. Dialogen med polisen upplevs som bristande hos samtliga tre ordföranden. En dialog förutsätter att man lyssnar på varandra och har en ömsesidig respekt för varandras åsikter, men här brister det. I slutändan blir det alltid enligt deras mening som polisen redan bestämt. Supporterpoliserna anses i många fall av supporterföreningarna som vettiga och kompetenta, men de upplevs ha ringa påverkan på insatserna och en svag förankring inom . I några fall har dialogen med supporterpolisen försämrats . Kontakterna med bortalagets supporterförening inför en match är begränsade, men förekommer i enstaka fall. Ofta är det de per- sonliga relationerna som styr informella kontakter. Många supporterföreningar är medlemmar i supporterunionen (SFSU) och härigenom finns också en viss sam- verkan. Samarbete finns också med internationella supporter- organisationer. Ett par supporterföreningar är med i Positiv läktarkultur och stöttade bl.a. tio tysta minuter, som genomfördes i slutet av förra fotbollssäsongen. Meningarna mellan supporterföreningarna går isär vad gäller pyroteknik, alltifrån att den bör vara tillåten under organiserade former till att det inte ska förekomma pyroteknik med hänsyn till riskerna för främst publiken. Samtliga supporterföreningar anser att ståplats är ett viktigt inslag i den levande supporterkulturen och att det bör vara upp till varje klubb att själv bestämma fördelningen mellan sitt- och stå- platser. I ett fall upplever supporterföreningen sig vara illa sedd och inte som en del av lösningen, utan som en del av ett problem, vilket leder till bristande respekt och tilltro till föreningens erfaren- het och kompetens. De flesta torde vara av uppfattningen att den goda supporter- kulturen måste stödjas. Spännvidden mellan vad man menar med begreppet är dock stor och den vision man säger sig vilja jobba mot är ännu oskriven. Och omvändelsen inom fotbollen att tala för den goda supporterkulturen från att mera ensidigt diskutera hur den onda supporterkulturen ska bekämpas har kommit sent och delvis skett under galgen. Det kan kanske sägas vara symptomatiskt att de önskemål supportrar officiellt anmält till SvFF som önskade samtals- ämnen är kommunikationen med disciplinnämnden, legaliserad pyro- teknik och utformningen till 2014 av andelen ståplatser på läktarna. Det kan förefalla vara en något inskränkt agenda för en i övrigt behövlig dialog. Flera klubbar har dock aktiviteter på området som förvisso känns spännande och nydanande. Om avarter och brottsligt beteende hos risksupportrar ska kunna beivras måste vi ha den goda supporterkulturen med oss och inte mot oss. Det finns ett talesätt som lyder Vi borde syssla med de stora problemen medan de ännu är små problem. uttryckt: Hanterar vi goda supportrar rätt får vi det enklare med marodörerna! Som framgått av det föregående är supporterföreningarna viktiga aktörer att samspela med liksom deras centrala struktur SFSU inom fotbollen. Det är min förhoppning att SFSU fortsätter att ta klart avstånd från brottslighet på och utanför idrottsarenorna och även bidrar till ett mera sunt språkbruk på läktarna. Med så många supporterföreningar i ryggen bedömer jag att SFSU även bör vara en viktig samtalspartner i mer övergripande fotbollsfrågor, såsom ståplats kontra sittplats, 51 %-regeln m.m. Ett mycket positivt initiativ är skapandet av Camp för att stötta svenska landslaget i fotboll samt bygga en supporter- och läktarkultur kring landslaget. Mig veterligt förekommer kring denna ideella förening enbart aktiviteter som kan kopplas till positiv läktarkultur. Vid senaste i fotboll i var antalet till- resande supportrar cirka 25 000 stycken. Ingen form av huliganism från svensk sida förekom såvitt jag vet. Kanske något mer som kuriosa vill jag här peka på att även små steg i dialogen mellan klubbar och supportrar kan vara viktiga. Med viss empati noterar jag att på Nya Parken i har arena- ägaren på egen bekostnad byggt ett särskilt podium för hemma- lagets klackledare. Ett litet steg men likväl ett steg. Inom ishockeyn finns ännu ingen struktur som liknar Camp . Organiserade resor från olika grupperingar förekommer dock till t.ex. VM-turneringar. Inte heller finns någon motsvarighet till SFSU. I övrigt torde det som här anförts kring fotbollen kunna appliceras också på ishockeyn. 17.9Röster från andra sidan Om man framgångsrikt ska bekämpa huliganism och idrottsvåld är det viktigt att man försöker sätta sig in i varför den livsstilen attraherar många, framför allt yngre män. I kapitel 12 Det svenska Firmalandskapet finns en sammanfattning gjord av forskaren kring hur så kallade firmastrukturer ser ut som är aktiva på detta område. För folk i till exempel min generation gäller det också att för- söka förstå vilka krafter som ligger bakom att vissa dras till dessa strukturer. Detta i sin tur gör det möjligt att bättre förstå vilka brytvinklar som kan vara intressanta när det gäller att skapa krafter att kunna bryta sig loss från dessa miljöer. Av dessa skäl har jag bett tre personer med tidigare bakgrund i firmakulturen att med egna ord redovisa varför de attraherades och vad det var som gjorde att de kunde bryta sig loss. Låt oss för enkelhetens skull kalla dem , och (fingerade namn). Jag kommer inte göra något längre utlägg om barndom och upp- växt, men en kort sammanfattning är nödvändig för att förklara mina val senare i livet. Jag var väldigt hämmad och blyg, och väldigt innesluten, när jag var barn och fram till tonåren. När jag vid 15–började dricka släppte dessa hämningar. En ny värld öpp- nades för mig och helt plötsligt vågade jag till och med prata med tjejer. Problemet var att min tidigare tillslutenhet hade liksom inkapslat känslor av oförrätter, skam och annat. Detta började komma fram i samband med alkohol, i form av aggressivitet. I högstadieåldern var jag lite av en tönt (enligt någon slags definition utifrån sociala regler) och umgicks mest med personer inom samma kategori. I början av mitt drickande umgicks jag inte heller direkt med coola människor utan det kom senare när jag var 17–. Då började jag umgås med en gammal klasskompis med invandrarbakgrund och via honom började jag hänga med ett ganska så stort invandrargäng. I det här gänget började jag succes- sivt anamma regler för hur man bör bete sig för att inte vara nördig. Detta var ju något som var väldigt förbjudet i detta gäng, att vara nördig. I det här gänget började också våldet komma in i bilden. De berättade ofta om slagsmål de hade deltagit i och snart nog började jag själv slåss. Jag minns väl den första personen jag slog, jag kände en enorm tillfredsställelse och kände att jag aldrig mer skulle låta någon trampa på mig. senare insåg jag att jag egentligen alltid låtit folk trampa på mig, men jag projicerade känslorna genom våld och skadegörelse mot annat. Som ensam svensk i detta gäng började jag känna mig mer och mer förbannad, kränkt i min stolthet, då det snackades mycket om hur fega och töntiga (svenskar) var. blev syno- nymt med tönt. Jag började umgås mer med vanliga svenskar och det här var den tid (runt 1993) som vikingavågen med i spetsen svepte över . De patriotiska texterna attra- herade mig. Till saken hör att när jag var så var min syster skinhead och jag var då väldigt fascinerad av skinheads, tyckte de var skithäftiga. Det blev mer legitimt att dricka alkohol när jag var med svenskar. När jag hängde med invandrargänget var det inte OK att bli alltför berusad då det ansågs vara svennigt. Att umgås med vanliga svenskar kändes dock ändå otillfreds- ställande, otillräckligt, på något vis. Jag ville mer än att bara dricka mig full och lyssna på rock med nationalistiska texter. Så , nationaldagen 1994, gick jag i när plötsligt en grupp på cirka tio svartklädda skinheads kommer gående genom centrumet med en stor svensk flagga och skanderar ! Jag kände igen en av killarna (vi hade gemensamma kompisar) och gick fram till honom och frågade vart de skulle. Han sa att de skulle in till stan på demonstration. Jag frågade om jag fick följa med och det fick jag. Jag fick en enorm kick av att vara i den gruppen och efter blev jag själv skinhead. Det var väldigt blandade känslor. Jag var ganska nervös med tanke på de invandrare jag umgåtts med tidigare samt att jag visste att vara skin- head är att utsätta sig för stora risker att drabbas av våld. Och talar vi om brutalt våld. Kicken och tillfredsställelsen var dock större, som en drog nästan, och den största kicken låg i att jag upp- täckte att folk flyttade på sig när jag kom gående. Och jag kunde alltid skrämma dem bara genom mitt utseende. All tidigare social kontroll att hålla igen på alkoholen försvann också och jag kunde nu dricka ohämmat. Jag kunde också bete mig i princip hur jag ville; dricka alkohol, röka varsomhelst, skrika och gorma, sparka på saker, t.ex. papperskorgar. Inte många vågade göra något när vi drog fram. Detta pågick men jag träffade en tjej och blev knivhuggen så jag beslutade mig för att lämna livet som skinhead. gick med perioder av korta jobb och arbetslöshet och studier på komvux. Kraschade relationer och en period då jag började använda tyngre droger som amfetamin, ecstasy och kokain. Jag började dock få nog av detta liv. Konsekvenser av alkohol, rättegångar med mera blev allt tydligare så när jag var runt 28–började jag ta tag i mitt liv. Jag slutade missbruka, gick i terapi och NA-möten (Nyktra Alkoholister). Jag började jobba inom handikappomsorgen och ville sedan plugga och kom in på socionomprogrammet i . Under mina studier började jag uppleva en ambivalens i mitt nya vägval och mitt tidigare liv, som hade mest med identifikation att göra. Alltså bilden av mig själv, vad jag är för typ av människa. Att bli socionom och den typ av yrkesval som följer med det skapade hos mig en ångest att bli en stereotyp . En tönt med andra ord. I mitt tidigare liv och sociala sammanhang fanns det mycket av sociala koder; vilken musik man ska lyssna på, vilka kläder man ska ha och – framför allt – vilka signaler man sänder ut i form av språkbruk och kroppsspråk. Jag tillbringade också en del tid under mina studier med nostalgiska tillbakablickar, men mycket av mitt tillbakablickande gav mig också en hel del ångest. Främst då den rasism som var tongivande jag var skinhead. Jag åkte hem till på sommarloven och jobbade. Jag började också gå på fotboll, vilket jag inte gjort . Jag hade redan hört talas om DFG (Fina Grabbar, huliganfirma) och började nu bli intresserad av denna grupp. Vid kom det också en del filmer som , Fotball Factories, med mera, vilket gjorde att mitt intresse för den livsstilen ökade ännu mer. Det som attraherade var att jag tyckte mig här kunna skapa en syntes i den ambivalens jag kände. Jag kunde ha ett jobb som yrkes- verksam socionom men också gå på fotboll och slåss med likasinnade från andra klubbar och tillfredsställa mitt (som jag upplevde) behov av sociala koder som jag kände mig mer hemma i. Dessutom tänkte jag att jag där kunde få utlopp för aggressioner, som ett slags ventil. lyckades jag få en viss kontakt med DFG och började hänga på dem innan och efter matcher. Min ambivalens fort- satte dock, den här livsstilen var svår att sammanfoga med mig som socialarbetare. Dessutom märkte jag att aggressionen avsåg inte bara matcherna utan jag bar med den även i mitt övriga liv. Jag började mer och mer hamna i tankar att strunta i allt och bli huligan, fullt ut, och strunta i om jag hamnar i fängelse. Att hamna i fängelse skulle förstärka min identifikation som ligist ännu mer. har jag lagt allt det där bakom mig och lägger allt fokus på att leva ett normalt liv. Ett frihetsberövande i samband med ett derby fick mig att inse att huliganism inte är ett liv för mig. Jag växte upp i en av förorter, längst ut och sista håll- plats på en av tunnelbanelinjerna. Här tog jag mina första steg, gick i skolan och lärde mig om vänskap och respekt. Redan när jag gick i tvåan i hade jag lärt mig att konflikter löstes med knytnävarna. Detta gällde många av pojkarna på skolan och verkade inte som något konstigt i våra små barns huvuden. Redan här hade man fått lära sig att man backade upp varandra i bråk, alltid och oavsett. Utöver detta så var jag ganska duktig, jag var alltid klar först med uppgifterna och fick bra omdömen. Till sexan och högstadiet bytte jag skola till en som låg ett par stationer bort. Den var nyöppnad och jag hade även lyckats locka med några av kompisarna från förra skolan. Ganska så snart så var alla grabbarna av någon anledning intresserade av graffiti. Det var något coolt och spännande. Det blev det även för mig men jag började här någonstans bli den som ville vara värst.