sou · H1B339 · 2013-06-03 00:00:00 — ta ställning till i vilken utsträckning bör utnyttja möjlig- heten att göra förbehåll, t.ex. genom att ange att vissa gärningar inte ska vara straffbelagda eller att vissa utredningsåtgärder bara ska kunna tillämpas för vissa brott eller brottstyper (artikel 42 i konventionen respektive artikel 12 i tilläggsprotokollet), att avge förklaring att ytterligare rekvisit uppställs (artikel 40) eller att specificera för vilket eller vilka territorier som konventionen ska gälla (artikel 37), samt lämna förslag till de författningsändringar eller andra förändringar som krävs för att ska kunna tillträda konventionen och tilläggsprotokollet. Utredaren får också lämna sådana närliggande förslag till författnings- ändringar som bedöms nödvändiga för att uppdraget ska kunna genomföras på ett fullgott sätt. I uppdraget ingår inte att överväga ändringar i grundlagarna. De närmare förutsättningarna för uppdraget i fråga om anpass- ningen av den straff- respektive processrättsliga regleringen och den reglering som rör internationellt rättsligt samarbete utvecklas i kom- mande avsnitt. Särskilt om anpassningen av den straffrättsliga regleringen Syftet med de straffrättsliga bestämmelserna i konventionen är att förbättra möjligheterna att förhindra och förebygga it-relaterade brott genom att skapa en gemensam minimistandard för sådana brott. Genom att tillnärma straffrätten minskar risken att brottsligheten flyttas från en stat till en annan med mindre sträng lagstiftning. Vidare underlättas det internationella samarbetet i fråga om utläm- ning och rättslig hjälp. I artiklarna 2–6 behandlas inledningsvis sådana gärningar som är riktade mot datorsystem och datorbehandlingsbara uppgifter. I artik- larna 7 och 8 behandlas s.k. datorrelaterade brott. Datorrelaterad förfalskning regleras i artikel 7 och datorrelaterat bedrägeri be- handlas i artikel 8. Artikel 9 rör barnpornografibrott och artikel 10 brott mot upphovsrätt och till upphovsrätten närstående rättig- heter. Artiklarna 11–13 behandlar försök och medhjälp till brott, juridiska personers ansvar samt påföljder. Av artiklarna framgår i vilken utsträckning en stat får förbehålla sig rätten att inte straff- belägga vissa gärningar eller uppställa vissa begränsande krav i fråga om vilka gärningar som är straffbara. Dessutom får ringa brott undan- tas från kriminalisering, även om detta inte har kommit till direkt uttryck i konventionstexten (p. 37 i den förklarande rapporten till konventionen). Inom EU antogs ett rambeslut om angrepp mot informationssystem. Rambeslutet syftar till att tillnärma medlems- staternas straffrättsliga lagstiftning när det gäller angrepp mot infor- mationssystem och därigenom förbättra samarbetet mellan rättsliga och andra myndigheter och bidra till kampen mot organiserad brotts- lighet och terrorism. Konventionen om it-relaterad brottslighet har till stor del utgjort förebild för rambeslutet. Rambeslutet innehåller bestämmelser om vilka handlingar som ska vara straffbelagda som angrepp mot informationssystem. Dessutom finns bestämmelser om bl.a. påföljder för brotten, ansvar och påföljder för juridiska personer, domsrätt och utbyte av uppgifter medlemsstaterna emellan. Vid genomförandet av rambeslutet i svensk rätt infördes ett utvidgat straffansvar i bestämmelsen om dataintrång i (prop. 2006/07:66). Inom EU pågår förhandlingar om ett direktiv som ska ersätta rambeslutet. har i betänkandet Urkunden i tiden – en straffrättslig anpassning (SOU 2007:92) lämnat förslag som kan innebära att kravet på kriminalisering i artikel 7 i konventionen (datorrelaterad förfalskning) uppfylls. Förslagen bereds för närvar- ande i . Tilläggsprotokollet behandlar frågan om kriminalisering av gär- ningar av rasistisk eller främlingsfientlig natur som begås med hjälp av datorsystem. Tilläggsprotokollet aktualiserar därmed frågor om informations-, yttrande- och tryckfrihet. Både tryckfrihetsförord- ningen och yttrandefrihetsgrundlagen straffbelägger gärningar av rasistisk och främlingsfientlig natur. Motsvarande allmänna brott finns i . Tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihets- grundlagen innehåller också processuella bestämmelser som delvis avviker från regler. Protokollet överensstämmer i många delar med EU:s rambeslut /913/RIF om bekämpande av vissa former av och uttryck för rasism och främlingsfientlighet enligt strafflagstiftningen. Regeringen har gjort bedömningen att svensk rätt uppfyller rambeslutets krav (Ju2008/3200/L5). Särskilt om anpassningen av den processrättsliga regleringen De processrättsliga reglerna i konventionen är indelade i avsnitt med utgångspunkt i typen av åtgärd. Avdelningen inleds med allmänna bestämmelser som är gemensamma för hela det processrättsliga av- snittet (artiklarna 14 och 15). Härefter följer ett avsnitt om skynd- samt säkrande av lagrade uppgifter (artiklarna 16 och 17), skyldig- het att lämna uppgifter (artikel 18), husrannsakan och beslag (arti- kel 19) samt insamling i realtid av uppgifter (artiklarna 20 och 21). Konventionen innehåller bestämmelser om att behöriga myndig- heter ska kunna ålägga t.ex. teleoperatörer att bevara särskilt angivna datorbehandlingsbara uppgifter orubbade. Den som ska bevara upp- gifterna ska kunna åläggas en skyldighet att hemlighålla att åtgärden har ägt rum. Trafikuppgifter ska sedan skyndsamt kunna röjas för behöriga myndigheter (artiklarna 16 och 17). Med trafikuppgifter avses i konventionen varje typ av datorbehandlingsbara uppgifter som hänför sig till ett meddelande som förmedlas med hjälp av dator- system och som genereras av ett datorsystem som ingår i kommu- nikationskedjan och som anger meddelandets ursprung, destination, färdväg, tid, datum, storlek, varaktighet eller typ av underliggande tjänst. Det är alltså uppgifter som svarar på frågor som vem som kommunicerade med vem , var det skedde, på vilket sätt (t.ex. genom e-post) och hur . Den som innehar särskilt angivna datorbehandlingsbara uppgifter ska kunna åläggas att lämna ut dessa (artikel 18). De brottsbekäm- pande myndigheterna ska också enligt konventionen kunna ålägga en person med kunskap om ett datorsystem att lämna uppgifter om lösenord m.m. (artikel 19.4). Utgångspunkten är att de åtgärder som anges i konventionen ska kunna tillämpas på -de brott som omfattas av konventionens artiklar 2–11, -övriga brott som begåtts med hjälp av datorteknik och -bevisning i elektronisk form (artikel 14). I konventionen görs en uppdelning mellan möjligheten att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation i realtid och att inhämta uppgifter som avser förfluten tid. För inhämtning i realtid (artik- larna 20 och 21) gäller att parterna får förbehålla sig rätten att endast tillämpa sådana åtgärder på brott eller brottstyper som anges i för- behållet (artikel 14.3). Motsvarande möjlighet till förbehåll saknas i fråga om inhämtning av uppgifter avseende förfluten tid. I svensk rätt görs normalt ingen skillnad mellan olika typer av bevisning. Det innebär att det inte finns generella legala begräns- ningar förknippade med bevisning i elektronisk form. Till skillnad från konventionens bestämmelser görs i de svenska bestämmelserna om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ingen åtskill- nad vad gäller möjligheten att inhämta uppgifter i realtid respektive uppgifter som avser förfluten tid (jfr dock förslagen i lagrådsremissen De brottsbekämpande myndigheternas tillgång till uppgifter om elek- tronisk kommunikation). Hemlig teleavlyssning förutsätter normalt att det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (27 kap. 18 § andra stycket ). Uppgifter om telemeddelanden är i en brottsutredning åtkomliga med stöd av reg- lerna om hemlig teleövervakning. Även användningen av hemlig teleövervakning är begränsad till vissa brott. Hemlig teleövervakning får användas vid misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , vissa särskilt angivna brott (bl.a. dataintrång och barnpornografibrott) och försök, för- beredelse eller stämpling till dessa brott om sådan gärning är belagd med straff (27 kap. 19 § andra stycket ). Hos en teleoperatör får inte andra straffprocessuella tvångsmedel (t.ex. hus- rannsakan och beslag) eller edition användas för att få fram upp- gifter vars åtkomst regleras i bestämmelserna om hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning. Sådana uppgifter om telemeddelanden som finns lagrade hos ope- ratörer och som avser annat än innehållet kan enligt gällande rätt i viss utsträckning även lämnas ut med stöd av lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (6 kap. 22 § första stycket 3), under förutsättning att det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Denna möjlighet har dock i lagrådsremissen De brottsbekämpande myndigheternas tillgång till uppgifter om elek- tronisk kommunikation föreslagits ersättas med annan reglering. Lag- rådsremissen bereds inom . Enligt konventionen ska det också vara tillåtet att framställa och behålla en kopia av datorbehandlingsbara uppgifter som har säkrats (artikel 19.3 b). (Ju 2009:07) har ny- ligen gjort en översyn av hur reglerna om beslag tillämpas i it-miljö och föreslagit en lagreglering i fråga om kopiering av beslagtaget material (SOU 2011:45). Bestämmelserna i konventionen har utarbetats för att motsvara en miniminivå i fråga om behovet av utredningsåtgärder i respek- tive stat för att effektivt kunna bekämpa it-relaterad brottslighet. Vissa av åtgärderna i konventionen motiveras vidare av att de ska erbjuda ett mindre ingripande alternativ till husrannsakan och beslag (förklarande rapporten p. Staterna ska själva ta ställning till på vilket sätt konventionens bestämmelser ska genomföras i nationell rätt och de närmare förutsättningarna för tillämpningen av åtgärd- erna. Staterna ska enligt konventionen se till att de nationella be- stämmelserna ger ett tillfredsställande skydd för mänskliga rättig- heter enligt bl.a. (artikel 15). Bedömningen av i vilken mån de utredningsåtgärder som om- fattas av konventionen kan vidtas enligt svensk rätt och om de kan tillämpas på de förfaranden och under de förutsättningar som anges i konventionen kan påverkas av de förslag som lämnats i lagråds- remissen De brottsbekämpande myndigheternas tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation. Utredaren ska, i den mån analysen föranleder förslag om nya straffprocessuella tvångsmedel eller ändringar i befintliga tvångs- medel, utforma förslagen på ett sådant sätt att befogenheten att använda aktuellt tvångsmedel är proportionerlig i förhållande till det intrång i enskildas integritet som befogenheten innebär. Det är vidare angeläget att åstadkomma en så klar och överblickbar tvångs- medelsreglering som möjligt. Vid utarbetande av förslag till nya bestämmelser ska utredaren ta hänsyn till den grundläggande syste- matiken i regleringen och den vidare beredningen av lagrådsremissen De brottsbekämpande myndigheternas tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation. Särskilt om anpassningen av regleringen som rör internationellt rättsligt samarbete Bestämmelserna om internationellt samarbete utgör en betydande del av konventionen (kapitel tre). De är uppdelade i två avsnitt, ett allmänt avsnitt där de grundläggande principerna läggs fast och ett med särskilda bestämmelser om vissa tvångsåtgärder m.m. Det all- männa avsnittet är uppdelat i olika avdelningar som behandlar all- männa principer för hela det rättsliga samarbetet enligt konven- tionen (artikel 23), principer som gäller för utlämning (artikel 24) respektive rättslig hjälp (artiklarna 25 och 26) samt bestämmelser beträffande förfarandet vid framställningar om rättslig hjälp (artik- larna 27 och 28). Det andra avsnittet är indelat i avdelningar som behandlar rättslig hjälp med provisoriska åtgärder (artiklarna 29 och 30), rättslig hjälp med utredningsbefogenheter (artiklarna 31 och 34) samt nätverk av kontaktpunkter (artikel 35). Artiklarna om internationellt samarbete har på motsvarande sätt som bestämmelserna om bevisinhämtning ett vidare tillämpnings- område än enbart de brott som anges i artiklarna 2–11. Samarbetet i enlighet med konventionens bestämmelser omfattar utredning och lagföring av alla typer av datorrelaterade brott och brott som har be- gåtts med hjälp av datorsystem samt insamling av bevis i elektronisk form. Med utgångspunkt i konventionen, internationella överenskom- melser om rättsligt samarbete och andra överenskommelser samt den nationella lagstiftningen, ska parterna i största möjliga utsträckning samarbeta med varandra för att utreda eller lagföra brott som har nämnts eller för att samla in bevis i elektronisk form. I svensk rätt är reglerna om internationellt rättsligt samarbete uppdelade i olika författningar bl.a. med utgångspunkt i formen av Regler om utlämning för brott finns t.ex. i lagen (1957:668) om utlämning för brott och, när det gäller förhållandet mellan EU:s medlemsstater, i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Överförande av lagföring mellan stater regleras genom lagen (1976:19) om inter- nationellt samarbete rörande lagföring för brott. Det finns också lagar som är tillämpliga på särskilda former av samarbete mellan EU:s medlemsstater, t.ex. lagen (2005:500) om erkännande och verk- ställighet inom EU av frysningsbeslut. Tyngdpunkten i konven- tionen när det gäller det internationella samarbetet rör dock olika aspekter av rättslig hjälp. Regler om rättslig hjälp i brottmål finns bl.a. i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. När svenska åklagare och domstolar lämnar internationell rätts- lig hjälp, ska de regler som gäller för ett motsvarande svenskt för- farande tillämpas med den modifiering som följer av specialreg- leringen för sådan hjälp. Det innebär att ändringar som sker i de ordinarie svenska reglerna också får genomslag för hanteringen av ärenden om rättslig hjälp. I vissa fall leder sådana ändringar också till att den aktuella specialregleringen måste ändras. Det kan även i övrigt finnas behov av ändringar med hänsyn till konventionens krav. När lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål infördes gavs den ett vidare tillämpningsområde än vad som krävdes med hänsyn till då gällande internationella åtaganden. Syftet var att för framtiden skapa utrymme för ett utvidgat internationellt samarbete. Utgångspunkten för regleringen är att alla åtgärder som är möjliga att vidta i en svensk förundersökning också ska vara tillgängliga för en annan stat efter en ansökan om rättslig hjälp, oavsett om bistånd med åtgärden föreskrivs i en internationell överenskommelse eller inte. Eventuella förslag till ändringar i lagen med anledning av till- trädet till konventionen måste vara anpassade till denna grundlägg- ande systematik i regleringen. Utredaren måste också beakta redan ingångna internationella åtaganden som kan beröras av ändrings- förslagen. Lagstiftning i andra länder Utredaren ska, i den utsträckning det bedöms ha betydelse för upp- dragets genomförande, informera sig om genomförandet av konven- tionen i andra med jämförbara länder. Utredaren ska bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och för enskilda. Om förslagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. Utredaren ska också redovisa i vilken utsträckning resursutnyttjandet i rättsväsendet kan bli effektivare genom förslagen. Vid genomförandet av uppdraget ska utredaren samråda med Ut- redningen om vissa hemliga tvångsmedel (Ju 2010:08), Åklagar- myndigheten, , , Säkerhets- polisen, , och samt med andra myndigheter i den ut- sträckning utredaren finner lämpligt. Utredaren ska också följa arbetet inom med bl.a. betänkandena Urkunden i tiden (SOU 2007:92) och Förunder- sökning – objektivitet, beslag, dokumentation m.m. (SOU 2011:45), med (Ju 2009:16) kommande förslag samt med lagrådsremissen De brottsbekämpande myndigheternas till- gång till uppgifter om elektronisk kommunikation. Utredaren ska också följa relevant arbete inom EU, bl.a. förhandlingarna om för- slaget till direktiv om angrepp mot informationssystem (KOM[2010] 517), förslaget till direktiv om en europeisk utredningsorder (2010/C 165/02) och utvärderingen av och rådets direktiv /24/EG om lagring av uppgifter som genererats eller behandlats i samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster eller allmänna kommunika- tionsnät och om ändring av direktiv /58/EG. Utredaren ska slut- ligen följa arbetet i med de vilande lagförslagen i propo- sitionen om genomförandet av sistnämnda direktiv (bet. 2010/11:JuU14, rskr. 2010/11:189) och arbete (dir 2007:76). Uppdraget ska redovisas . Utredningen om tillträde till konvention om it-relaterad brottslighet med tilläggsprotokoll (Ju 2011:12) Utredningen om it-brottskonventionen (Ju 2011:12) ska utöver vad som framgår av redan beslutade kommittédirektiv analysera behovet av och lämna förslag till de författningsänd- ringar som behövs för att genomföra och rådets kommande men ännu inte formellt antagna direktiv om angrepp mot informationssystem och upphävande av rambeslut /222/RIF, och överväga behovet av skärpta straff för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång för att ge ett ökat utrymme att på ett nyanserat sätt beakta allvaret i storskaliga angrepp mot in- formationssystem. Uppdraget ska i stället slutredovisas . Regeringen beslutade kommittédirektiv om tillträde till konvention om it-relaterad brottslighet med tilläggsprotokoll (dir. 2011:98). Utredningen har tagit namnet Utredningen om it-brottskonventionen (Ju 2011:12). I utredningens uppdrag ingår att analysera behovet av författningsändringar för att ska kunna tillträda konventionen och dess tilläggsprotokoll och lämna förslag till de författningsändringar som behövs för att möjliggöra ett svenskt tillträde till instrumenten. EU-direktivet om angrepp mot informationssystem Inom EU pågår förhandlingar om ett direktiv om angrepp mot informationssystem (och rådets direktiv om angrepp mot informationssystem och upphävande av rambeslut /222/RIF). Direktivet syftar till att ytterligare närma med- lemsstaternas strafflagstiftning till varandra på området för angrepp mot informationssystem. Vidare är avsikten att förbättra sam- arbetet mellan myndigheter och brottsbekämpande organ i med- lemsstaterna. Tyngdpunkten i direktivet utgörs av materiella straff- rättsliga bestämmelser. Efter artikel 1 och 2 som innehåller en beskrivning av syftet med direktivet och definitioner av vissa be- grepp, behandlas i artiklarna 3–7 vilka gärningar som ska utgöra brott, om de utförs uppsåtligen och orättmätigt. Dessa gärningar är olagligt intrång i informationssystem (artikel 3), olaglig system- störning (artikel 4), olaglig datastörning (artikel 5), olaglig avlyss- ning (artikel 6) och vissa åtgärder med verktyg som används för att begå brott (artikel 7). I artikel 8 anges att anstiftan av och medhjälp till sådana gärningar som utgör brott enligt direktivet ska straff- beläggas. Det anges även vilka gärningar som ska straffbeläggas på försöksnivå. Artikel 9 innehåller både generella och artikelspecifika bestämmelser om vilka påföljder som ska kunna dömas ut för brotten i direktivet. Artikel 10 har under förhandlingarna utgått ur utkastet till direktiv. I artiklarna 11 och 12 regleras juridiska per- soners ansvar samt påföljder för juridiska personer. Jurisdiktions- frågor regleras i artikel 13. Därefter följer i artikel 14 bestämmelser om informationsutbyte och i artikel 15 bestämmelser om övervak- ning och statistik. Direktivet avslutas med bestämmelser om ersätt- ande av rambeslut, införlivande och om rapporteringsskyl- dighet m.m. (artiklarna 16–20). Förhandlingarna om direktivet är i allt väsentligt slutförda. Det återstår för EU:s institutioner att formellt anta den text som har godkänts av företrädare för rådet och (dok. 11399/12). Efter att direktivet antas har medlemsstaterna på sig att genomföra det. Direktivets bestämmelser, i synnerhet på straffrättens område, överensstämmer till stor del med dem som finns i konvention om it-relaterad brottslighet. De lagändringar som kan föranledas av direktivet är därför sådana att de sannolikt behövs även för att tillträda konventionen. Mot denna bakgrund och med beaktande av den tid som har på sig att genomföra direk- tivet efter att det antas, finns det skäl att ge Utredningen om it- brottskonventionen i uppdrag att även analysera behovet av och lämna förslag till de författningsänd- ringar som behövs för att genomföra det kommande men ännu inte formellt antagna direktivet om angrepp mot informations- system. Straffskalorna för angrepp mot informationssystem Artikel 9 i direktivet innehåller, till skillnad från konventionen, specifika bestämmelser om straffskalornas utformning när det gäller olika former av angrepp mot informationssystem. Förutom att brotten i direktivet generellt ska ha påföljder som är effektiva, pro- portionerliga och avskräckande fordras att samtliga brott, undan- taget osjälvständiga brottsformer, ska ha en straffskala med ett lägsta maximistraff . För brotten olaglig systemstörning (artikel 4) och olaglig data- störning (artikel 5) krävs dessutom ett lägsta maximistraff när ett stort antal informationssystem har påverkats genom an- vändning av ett verktyg som har utformats primärt för detta syfte. För dessa brott ställs slutligen ett krav på ett lägsta maximistraff på fängelse under tre förutsättningar: -(a) att brottet har begåtts inom ramen för en kriminell organisa- tion, -(b) att brottet har orsakat allvarlig skada, eller -(c) att brottet har begåtts mot ett kritiskt informationsinfrastruk- tursystem. I finns primärt två brott som bedöms som centrala när det gäller att uppfylla flera av de olika former av angrepp mot informationssystem som beskrivs i direktivet: brytande av post- eller telehemlighet (4 kap. 8 § ) och dataintrång (4 kap. 9 c § ). Dessa brott har straffskalor som sträcker sig från böter till fängelse i högst . Det finns redan mot den bak- grunden ett behov av att göra överväganden om straffskalornas utformning för dessa brott. Straffskalan för brytande av post- eller telehemlighet har varit oförändrad sedan tillkomst. Även dataintrångs- bestämmelsen har samma straffskala som när bestämmelsen först infördes i datalagen (1973:289), även om den ändrats i sak vid ett flertal tillfällen. Sedan och datalagens tillkomst har det skett en betydande samhällsutveckling och informationssystem har en ojämförligt större betydelse i samhället än när bestämmelserna infördes. Det finns tecken på att utvecklingen går mot allt farligare och mer storskaliga angrepp mot informationssystem, till exempel intrång i eller överbelastningsattacker mot bankers och myndig- heters informationssystem. Angreppen begås med sofistikerade metoder och kan orsaka betydande ekonomiska skador på grund av avbrott i informationssystemens drift och kommunikation. De kan också leda till förlust eller förvanskning av hemlig eller i övrigt integritetskänslig information. kan ett sådant be- teende träffas av straffansvaret för sabotage i 13 kap. 4 § brotts- balken. Beroende på omständigheterna, t.ex. att skadan i och för sig är omfattande men av tillfällig karaktär eller att den infrastruktur som skadas inte utgör för samhället viktig egendom, kan emellertid vissa mycket straffvärda beteenden falla utanför sabotagebestäm- melsens tillämpningsområde. Regeringen anser därför att det finns anledning att – även vid sidan av vad som bedöms nödvändigt för att genomföra direktivet – överväga att skärpa straffskalorna för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång. Utredaren ska mot den bakgrunden överväga behovet av och – om det finns anledning till det – lämna förslag till skärpta straff för brytande av post- eller tele- hemlighet och dataintrång för att ge ett ökat utrymme att på ett nyanserat sätt beakta allvaret i storskaliga angrepp mot infor- mationssystem, och