sou · H1B36 · 2013-03-08 00:00:00 — Riksgälden gör ingen egen upplåning direkt för islandslånet utan beräknar vad upplåningskostnaden skulle uppgått till vid de tillfällen lånet skulle omsatts. Över tiden har den tänkta upplåningskostnaden uppskattas ligga 1–lägre än den ränta som betalar. Från uppgår den beräknade nettointäkten till . Vid nuvarande lånesumma kan den årliga netto- intäkten uppskattas till . väljer att utnyttja hela det tillgängliga beloppet blir den årliga nettoin- täkten den dubbla. skall börja amortera lånet 2014 och skall det enligt avtalet vara helt återbetalt. Det slutgiltiga utfallet beror på hur mycket lånar, om lånet löper ända till 2021 samt på hur de svenska upplåningskostnaderna utvecklas i förhållande till euri-bor. Ett räkneexempel visar att om lånet bibe- hålls på nuvarande nivå, amorteras i rak takt i enlighet med lånevill- koren och slutbetalas och att statens marginal från kvarstår så skulle statens totala nettointäkt i nomi- nella termer uppgå till . Alla beräkning- arna ovan bygger på att inga kreditförluster uppstår för islandslånet. har inte utnyttjat lånelöftet från på maximalt . Lånelöftet till på har inte heller utnyttjats av irländska staten. 40Lånet var ursprungligen tillgängligt för utbetalning till slutet av 2010. Efter en förfrågan från förlängdes perioden till utgången av 2011. 41Grundprincipen för lånevillkoren är prissättningen skall återspegla lånegivarländernas upplåningskostnader inklusive administrativa kostnader och den ekonomiska risken. Finanskrisens effekter ökade behovet av kreditgivning även från internationella institutioner. Den europeiska investeringsbanken (EIB) upplevde en ökning av efterfrågan på lån. beslutade mot den bakgrunden att rekommendera en höjning av bankens grundkapital. , vilket består av EU- ländernas finansministrar, godkände kapitalhöjningen och deltog med sin andel.42 Kapitalhöjningen finansierades helt ur ban- kens tillgängliga reserver vilket medförde att någon direkt inbetal- ning från inte krävdes. Däremot utökades garanti- åtagande i förhållande till EIB med 1 . Med nuva- rande växelkurs motsvarar det . Några anspråk på garantierna har inte inkommit. tog beslut om kapitalhöjningar i Inter- nationella återuppbyggnads- och (), Euro- peiska () och Nordiska investerings- banken (NIB). Behovet av ytterligare kapital i nämnda institutioner har visst samband med att finanskrisen innebar ökad efterfrågan på lån. Besluten togs emellertid efter finanskrisen och bedöms därför falla i en annan kategori än de insatser som genomfördes i anslutning till krisen. Åtgärderna är därtill styrda av önskemålen från institutionerna själva och insatser är en konsekvens av medlemskapet i dessa institutioner. Dessa åtgärder behandlas därför inte i denna rapport. Under finanskrisen ökade kraven på IMF som fick be sina medlemsstater om bilaterala lån för att klara av alla nya åtaganden. kom G20 överens om att IMF:s resurser skulle tredubb- las genom att New Arrangement to Borrow (NAB) skulle utökas med samt att NAB skulle utvidgas och göras mer flexibelt. som svarar för kapitalinsatser i IMF stödde förslaget och medgav att fick utöka sitt åtagande i NAB. andel av utvidgningen av NAB uppgår till 3,59 miljarder SDR vilket motsva- rar . Därmed uppgår totala åta- gande i det utvidgade NAB till ca 4,44 miljarder SDR, motsvarande . Det utvidgade NAB medför att den överbryggningsfinansiering som genomfördes och som via deltar i med () avvecklas. 42 Proposition 2008/09:116. 8Sammanfattning av det ekonomiska utfallet av de statliga insatserna Staten har en unik ställning i kristider. Under förutsättningen att de offentliga finanserna är hållbara kan staten ta mer långsiktiga och resurskrävande beslut än den privata sektorn. Investeringar som görs i kriser när riskaptiten är extremt svag blir ofta lycko- samma men det kan . Många av statens insatser under finanskrisen handlade om att på olika sätt ta över risker som den privata marknaden skydde. Sålunda tog såväl Riksgälden som olika värdepapper med högre risk än normalt som säkerhet när de genomförde olika åtgärder för att stärka likviditeten. Staten garanterade även olika lån, framför allt beträffande . Genom att överta dessa risker subventionerade staten olika marknadsaktörer. Ingen av dessa risker medförde emellertid några förluster för staten. tog staten ut avgifter för flera av sina insatser. Majoriteten av de statliga insatserna resulterade därför i en nettointäkt för staten. Sammantaget väntas staten insatser inbringa en nettointäkt på , även om det resultatet är behäftat med osäkerhet. Störst intäkt, , förväntas garantiprogrammet generera. Andra åtgärder staten genomförde handlade om att främja kre- ditgivningen, företrädesvis genom att låta statliga aktörer inom den finansiella sektorn öka sina verksamheter. Det har medfört högre statliga kreditstockar och garantiåtaganden men nettointäkten för- väntas bli positiv. En utestående fråga är vad resultatet av skapandet och hante- ringen av Stabilitetsfonden kommer att bli. Det finns olika syn på huruvida det var riktigt att utnyttja Stabilitetsfonden för att finan- siera statens deltagande i Nordeas nyemission. har i en nyligen presenterad rapport rekommenderat regeringen att överväga om dels startkapitalet på plus ränta, dels värdet av teckningsrätterna kan återföras. Det är således för tidigt att dra slutsatser om utfallet. Lån till /Kaupting Ökning av EIB:s kapital IMF (NAB) 1 Givet att nuvarande investeringsstrategi och dess resultat bibehålls. X Resultatet är helt beroende på vilka förutsättningar som väljs, se avsnitt 5,1. 9De statliga åtgärdernas indirekta intäkter och kostnader De tidigare avsnitten har studerat de direkta kostnaderna och intäkterna för de statliga åtgärderna under finanskrisen. De största effekterna är emellertid sannolikt de indirekta. Hur illa hade mark- naderna fungerat om inga eller mindre omfattande åtgärder genom- förts? Vilka hade effekterna på kreditförsörjningen blivit? Hur stort skulle genomslaget på den reala ekonomin ha blivit? Hur mycket högre hade arbetslösheten blivit? Det har inte ingått i denna rapports uppgift att beröra dessa frågeställningar. Helt klart är att regeringar och myndigheterna världen över uppskattar de negativa effekterna vara av en storleksordning som gör det otänk- bart att inte sätta in åtgärder som stöttar systemet när det hamnar i kris. har därför inte varit om åtgärder skall sätta in utan vilka åtgärder och vilken omfattning som ger bäst utfall. På den framtida kostnadssidan återfinns hur krisbekämpningen påverkar bankernas incitament att ta risker. Ett grundproblem i en finansiell kris är att flera aktörer inte har tillräckligt med kapital givet de risker de tagit och de marknadsförhållanden som råder. Myndigheternas åtgärder under finanskrisen, med garanti- och kapitaltillskottsprogram, innebar att statens implicita garanti för banksystemet blev explicit. Därtill innebar likviditets- insatser att trycket på bankerna att hålla likviditetsreserver mins- kar. Bankerna har under expansionsfasen i allt högre utsträckning blivit beroende av finansiering på marknaden och därtill ofta valt korta lån då dessa varit billiga. Signalen till bankerna är att staten håller dem under armarna om de tar för stora risker. För att motverka att bankerna tar detta till intäkt för att ta nya risker eller ha för låg kapitaltäckning behöver regelverket och kontrollen av dess efterlevnad stärkas. , årsredovisningar 2008–2010 Betänkande 2008/09: FiU16 Stabilitetsstärkande åtgärder för det svenska finansiella systemet. Betänkande 2009/10: FiU Villkoren för kredit till Brunnermeier, M.K. (2009) Deciphering the Liquidity and Credit Crunch 2007–2008, – Volume 23(1) ECB (2008), Recommendations on Government Guarantees on Ekici Bul, Guibourg , Åsberg-Sommar Per, (2009) Ingen allvarlig kreditåtstramning i , : Ekonomiska kommentarer nummer 8 , årsredovisningar 2008–2010 , pressmeddelande Företagarna (2009), Småföretag i kris , (2010) Hur har hanterat den finansiella krisen? Penning- och valutapolitik 1 till kreditinstitut (2011), Ärende 1– 2009, Proposition 2008/09:61. Stabilitetsstärkande åtgärder för det svenska finansiella systemet. Proposition 2008/09:116. Kapitalhöjning i Europeiska investerings- banken Regeringens skrivelse 2009/10:104. Utvärdering av statens upp- låning och skuldförvaltning 2005-2009. årsredovisningar 2008–2010 Riksgälden (2010), Utvärdering av regeringens åtgärder till stöd för kreditförsörjningen Riksgäldens årsredovisningar 2008–2010 (2011a) Myndigheternas insatser för finansiell stabilitet, Lärdomar i ljuset av utvecklingen i – 2007, RiR 2011:9 (2011b) Stabilitetsfonden – Gör den skäl för namnet? Sellin (2009), Centralbankernas extraordinära åtgärder under den finansiella krisen, kommentarer nummer 9 , årsredovisningar 2008–2010 Statens risk i det svenska insättningsgarantisystemet Garanterad volym har ökat I denna bilaga utreds hur den insättningsgaranterade inlåningen i sett ut och hur statens risk förändrats. Vi börjar med att konstatera att de garanterade insättningarna mer än fördubblats –2012, (se bild 1). Till viss del beror ökningen på att inlåningsvolymerna ökat kraftigt. Den stora delen av ökningen beror emellertid på lagändringar. Ökningen kan till stor del förklaras av lagändringen under finanskrisen där det bestämdes att även bundna konton skulle omfattas av garantin och att beloppsgränsen skulle höjas från till . Ökningen förklaras till del av höjningen av beloppsgränsen från till . Höjningen av beloppsgränsen till är en följd av ändringen i insättningsgarantidirektivet på EU-nivå som är bundet av. Beslutet att också skydda de bundna kontona var ett inhemskt beslut. Garanterad/total inlåning i % Även risken har ökat Den garanterade volymen inom insättningsgarantisystemet har alltså ökat kraftigt. Frågan är om vi kan säga något om statens risk. Om vi tittar på tabell 1 kan vi se att de fyra svenska storbankerna –2012 alla nedgraderats av kreditvärderings- institutet gör således bedömningen att riskerna i det svenska banksystemet har ökat. 1 Moodys rangordnar kreditvärdigheten från bäst till sämst enligt skalan: Aaa Aa A Baa Ba B Caa Ca C. I klasserna Aa t.o.m. Caa används dessutom en underindelning från 1 till 3 Kreditbetyg (S&P) Kreditbetyg ('s) Den ökade risken för staten kan också illustreras genom de s.k. CDS spreadarna för de fyra svenska storbankerna. Bild 2 visar att priset för att försäkra sig mot kreditrisk i storbankerna har gått upp sen 2007. Fördelning mellan olika typer av företag En intressant fråga är huruvida risken har ökat genom att insätt- ningarna flyttats över från de traditionella bankerna till inlåning i mer riskfyllda kreditinstitut. I bild 3 redovisas olika institut- kategorier och deras andel av inlåningen som täcks av garantin. Av bilden kan utläsas att andelarna har varit relativt konstanta. Sparbankernas andel har minskat något, framförallt för att en del sparbanker ombildats till bankaktiebolag, medan storbankernas andel minskat marginellt. Den stora förändringen gäller kredit- marknadsföretagen. Deras inlåning har nära nog tiofaldigats från 2,9 miljarder till 27,2 miljarder och mer än fyrdubblat sin andel från av det sammanlagda garanterade beloppet år . De fyra storbankerna i % av total Innebär förskjutningen av inlåningsvolymerna mot kredit- marknadsföretagen att risken ökat? En indikation kan hämtas ur statistiken på osäkra fordringar/utlåning till allmänheten för olika typer av institut (se bild 4). Vi kan konstatera att osäkra fordringar i kreditmarknadsföretagen har varit högre än för andra institut . Storbanker (utlåning i Ökad pantsättning av tillgångar En annan faktor som innebär större risker för insättningsgarantin är om instituten väljer att pantsätta en större del av sina tillgångar. Vid ett ersättningsfall får staten en regressfordran på konkursboet. Traditionellt har de oprioriterade fordringsägarna fått tillbaka omkring hälften av sin fordran vid en bankkonkurs. Om en större andel av tillgångarna är pantsatta vid en konkurs finns mindre att dela på för de oprioriterade borgenärerna, däribland staten representerat av insättningsgarantisystemet. Övriga oprioriterade fordringsägare har en möjlighet att kompensera sig genom att kräva en högre ränta. Det gäller inte för insättningsgarantin då den genomsnittliga garantiavgiften är fastlåst i lag och saknar reell riskdifferentiering. Bankerna kan därför minska sina finansieringskostnader på insättningsgarantins bekostnad genom att välja en högre andel säkerställd finansiering. De fyra svenska storbankerna har i allt högre grad finansierats av säkerställda obligationer, där delar av tillgångs- sidan pantsätts som säkerheter mot de emitterade beloppen. Bild 5 visar de säkerheter som ställs mot de egna skulderna, inklusive den s.k. säkerhetsmassan som hålls mot de säkerställda obligationerna, i procent av bankens totala tillgångar. fick Nordea och tillstånd att emittera säkerställda obligationer. Som framgår av diagrammet är en allt högre andel av tillgångsmassan pantsatt för andra borgenärer. Det innebär att risken för insätt- ningsgarantin ökat substantiellt i dessa banker. Slutsatsen av denna genomgång är att staten genom insättnings- garantin har en väsentligt högre risk för förväntade förluster än . Det beror på flera faktorer: Inlåningsvolymerna har vuxit. Den garanterade inlåningen har ökat kraftigt till följd av ett antal regeländringar, bl.a. höjda takbelopp. Bankerna är mer riskfyllda (mätt som extern motpartsrating). Andelen garanterad inlåning i de mer riskfyllda kreditmarknads- bolagen har ökat. Storbankerna har i ökad utsträckning pantsatt sina tillgångar till andra fordringsägare vilket gjort att risken att förlora pengar vid ett eventuellt ersättningsfall ökat. Den förväntade förlusten för staten har således ökat kraftigt. När det gäller volymförändringarna har systemet kunnat kompensera sig i och med att garantiavgifter måste betalas också för de nya volymerna. När det gäller förändringarna i risk finns inga legala möjligheter för insättningsgarantisystemet att kompensera sig med högre avgifter. Centralbanksregleringen ur ett EU- perspektiv Den rättsliga integreringen i den ekonomiska och monetära unionen (EMU) är medlem i Europeiska unionen (EU). Genom att ansluta sig till EU har tillsammans med de övriga medlemsstaterna åtagit sig att upprätta en ekonomisk och monetär union (EMU) som ska ha euron som valuta.1 EMU innebär bl.a. en samordning av medlemsstaternas ekonomiska politik, att ansvaret för euro- områdets valutapolitik har överförts till EU samt en gemensam penningpolitik grundad på euron som valuta och under ledning av ECB. De närmare bestämmelserna finns bl.a. i fördraget om Europeiska unionen (), fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) samt stadgan för Europeiska centralbankssystemet och (ECBS-stadgan).2 deltar 17 av 27 medlemsstater fullt ut i EMU. Tio medlemsstater, däribland , har inte infört euron som valuta och deltar därför inte fullt ut i EMU.3 Av dessa har två medlemsstater – och – formella undantag från att införa euron som valuta. De övriga medlemsstaterna, däribland , förväntas dock vidta de åtgärder som behövs för att kunna delta fullt ut. 1Beskrivningar av och den ekonomiska och monetära unionen finns i prop. 1997/98:25 och prop. 1997/98:40. 2Se bl.a. artikel 3.4 i samt artiklarna 3 och 5 och avdelning VIII i EUF- fördraget. 3Eftersom inte uppfyllde det konvergenskrav som rörde växelkursen fick landet ställning som en medlemsstat med undantag genom ett beslut av rådet ; rådets beslut 98/317/EG av i enlighet med artikel 109j.4 i fördraget (EGT L 139, , s. 30). Se även beskrivningen om förhållande till EMU i prop. 1997/98:25. De medlemsstater som ännu inte har euron som valuta kallas för medlemsstater med undantag. För att en medlemsstat med undantag ska kunna införa euron som valuta krävs att den uppfyller vissa ekonomiska och rättsliga kriterier, s.k. konvergenskriterier. Det är rådet, som på förslag av kommissionen, fattar det formella beslutet om att en medlemsstat uppfyller konvergenskriterierna. För att underlätta rådets bedömning ska kommissionen och ECB minst eller på begäran av en medlemsstat med undantag rapportera till rådet om hur en medlemsstat med undantag fullgör sina förpliktelser när det gäller att förverkliga EMU. Dessa rapporter kallas för konvergensrapporter.4 och andra medlemsstater med undantag, undantas tills vidare från att tillämpa vissa (men inte alla) bestämmelser i fördraget och i ECBS-stadgan.5 Av undantagen följer bl.a. att centralbanker i medlemsstater med undantag behåller sina befogenheter på den monetära politikens område enligt nationell lagstiftning.6 Detta innebär bl.a. att en medlemsstat med undantag behåller sin nationella valuta och att dess nationella centralbank behåller ansvaret för penningpolitiken i stället för att överlämna ansvaret till eurosystemet under ledning av ECB. Medlemsstater med undantag förutsätts dock redan nu ha anpassat sin nationella lagstiftning inför ett kommande införande av euron. Det lagstadgade krav om den nationella fullständiga integrering i eurosystemet behöver dock inte träda i kraft förrän medlemsstaten infört euron.7 Det europeiska centralbankssystemet (ECBS) är samlings- beteckningen för ECB och de nationella centralbankerna i EU:s medlemsstater. Eurosystemet däremot består bara av de medlems- stater som har infört euron som valuta. tillhör alltså ECBS men inte eurosystemet.8 I denna bilaga beskrivs med utgångspunkt från fördragen och ECBS-stadgan några av de aspekter som är viktiga att beakta vid utformning eller ändring av den svenska riksbanksregleringen. Fokus ligger på de områden som är av särskilt intresse för kommitténs ställningstaganden. Avsikten är att skapa en förståelse 4Några konvergensrapporter upprättas inte för och eftersom de inte är skyldiga att införa euron som valuta. 5Artikel 139 i EUF-fördraget och artikel 42 i ECBS-stadgan. 6Artikel 282.4 i EUF-fördraget och artikel 42.2 i ECBS-stadgan. 7Artikel 131 i EUF-fördraget, ECB:s konvergensrapport s. 32 och yttrande /2012/44. 8Artikel 282.1 i EUF-fördraget och artikel 1 i ECBS-stadgan. för nationella manöverutrymme. I beskrivningen hänvisas i vissa fall till uttalanden i ECB:s konvergensrapporter eller till yttranden som ECB har lämnat över nationell lagstiftning enligt artikel 127.4 i EUF-fördraget. Dessa uttalanden och yttranden ger vägledning om hur ECB tolkar fördragen och ECBS-stadgan. Om ECB anser att en nationell centralbank bryter mot fördragen eller ECBS-stadgan får dock ECB föra ärendet vidare till EU- domstolen. Detsamma gäller om kommissionen anser att en medlemsstat bryter mot fördragen.9 En centralbanks mål och uppgifter I EUF-fördraget beskrivs det europeiska centralbankssystemets mål och uppgifter. I ett kapitel som har rubriken politik finns artikel 127 med följande lydelse.10 1.Huvudmålet för Europeiska centralbankssystemet, nedan kallat ECBS, ska vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål ska ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom unionen i syfte att bidra till att förverkliga unionens mål enligt artikel 3i fördraget om Europeiska unionen. ECBS ska handla i överens- stämmelse med principen om en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens som främjar en effektiv resursfördelning, och iaktta de principer som anges i artikel 119. 2.ECBS:s grundläggande uppgifter ska vara att –utforma och genomföra unionens monetära politik, –genomföra valutatransaktioner enligt bestämmelserna i artikel 219, –inneha och förvalta medlemsstaternas officiella valutareserver, –främja ett väl fungerande betalningssystem. 3.Punkt 2 tredje strecksatsen ska inte beröra medlemsstaternas regeringars innehav och förvaltning av rörelsemedel i utländsk valuta. –om varje förslag till unionsrättsakt inom Europeiska behörighetsområde, –av nationella myndigheter om varje förslag till rättsregler inom Europeiska behörighetsområde, dock inom de ramar och på de villkor som fastställs av rådet enligt förfarandet i artikel 129.4. får i frågor inom sitt behörighetsområde avge yttranden till behöriga institutioner, organ eller byråer inom unionen eller till nationella myndigheter. 9Artiklarna 258 och 271 i EUF-fördraget. 10Liknande bestämmelser finns i ECBS-stadgan. 5.ECBS ska medverka till att de behöriga myndigheterna smidigt kan genomföra sin politik när det gäller tillsyn över kreditinstitut och det finansiella systemets stabilitet. 6.Rådet får, genom förordningar i enlighet med ett särskilt lag- stiftningsförfarande, med enhällighet och efter att ha hört och , tilldela särskilda uppgifter i samband med tillsynen över kreditinstitut och andra finansinstitut med undantag av försäkrings- företag. och andra medlemsstater med undantag behöver ännu inte tillämpa artiklarna 127.1–3 och 5 om målen och uppgifterna för ECBS. Dessa bestämmelser är alltså bara tillämpliga på central- banker inom eurosystemet. ska dock ändå ha ett prisstabilitetsmål.11 Förutom de uppgifter som är ECBS-relaterade, dvs. som framgår av fördraget eller stadgan, får en centralbank utföra andra uppgifter om uppgiften inte strider mot ECBS mål och funktioner.12 Det är i stället en sådan nationell centralbanksuppgift som en centralbank får utföra enligt artikel 14.4 i ECBS-stadgan, dvs. om inte med en majoritet av två tredjedelar av de avgivna rösterna finner att dessa uppgifter strider mot ECB:s mål och funktioner. Sådana uppgifter skall utföras på de nationella centralbankernas eget ansvar och egen risk och skall inte betraktas som en del av ECBS funktioner. Denna bestämmelse är även tillämplig på i egenskap av medlemsstat med undantag. För vårt uppdrag är det inte nödvändigt att i detalj gå igenom de olika uppgifter som beskrivs i artikel 127. Artiklarna 127.1, 127.2 och 127.5 är dock av särskilt intresse för kommitténs arbete. Det bör noteras att det är med stöd av artikel 127.6 som ECB tilldelats särskilda uppgifter angående ESRB:s verksamhet, bl.a. att ansvara för ESRB:s sekretariat och föreslås få tillsynsansvar för kredit- institut.13 Artikel 127.1 innehåller huvudmålet för ECBS, nämligen ett prisstabilitetsmål. Utan att åsidosätta prisstabilitetsmålet ska ECBS dessutom stödja den allmänna ekonomiska politiken inom unionen. Även har ett prisstabilitetsmål, och ska även stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken i syfte att uppnå 11Detta följer av att artiklarna 119 och 282.2 i EUF-fördraget och artikel 2 i ECBS-stadgan är tillämpliga på medlemsstater med undantag. Se även ECB:s konvergensrapport s. 21 f och prop. 1997/98:40 s. 53. 12Artikel 14.4 i ECBS-stadgan. Se även ECB:s konvergensrapport s. 20. 13KOM(2012) 511 slutlig. hållbar tillväxt och hög sysselsättning. Att ska stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken framgår dock inte uttryckligen av riksbankslagen eller regeringsformen utan framgår av förarbetsuttalanden.14 Enligt artikel 127.2 fjärde strecksatsen i EUF-fördraget ingår det i ECB:s grundläggande uppgifter att främja ett väl fungerande betalningssystem. Av artikeln och artikel 22 i ECBS-stadgan15 framgår att det ingår i en centralbanks roll att övervaka clearing-, avvecklings- och betalningssystem.16 Enligt dessa artiklar ingår i uppgiften alltså inte något uttalat ansvar att värna finansiell stabilitet i vid bemärkelse. I ECB: årsredovisning anges att det i ECBS uppgift enligt EUF-fördraget ingår att 1.spela en operativ roll, dvs. att ställa anordningar till förfogande för att säkerställa effektiva och sunda clearingsystem,[1] 2.bedriva övervakning av betalningssystem, system för värdepappers- avveckling, centrala motparter som hanterar euro, betalnings- instrument, viktiga tjänsteleverantörer och annan kritisk infra- struktur,[2] och 3.att ha en pådrivande roll. För ingår dessa uppgifter i uppgiften att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende.17