sou · H1B37 · 2013-02-01 00:00:00 — Behov av helautomatiska skjutvapen nella lagstiftningen (se artikel 2.2), dels vapen som har gjorts definitivt obrukbara genom åtgärder som medför att skjutvapnets väsentliga delar gjorts definitivt oanvändbara och omöjliga att avlägsna, ersätta eller ändra för någon som helst återanvändning av skjutvapnet (se artikel 1.1 och del III a i bilaga I). Direktivet är genomfört i svensk rätt (se närmare avsnitt 5.2.1). Som en följd av vapendirektivet har helautomatiska vapen för civilt bruk förbjudits i flertalet av EU:s medlemsstater. Sådana vapen är dock tillåtna i bland annat och . Vid genomförandet av vapendirektivet (se prop. 1995/96:52 s. 35 f.) anförde föredragande statsrådet att helautomatiska vapen enligt den svenska vapenlagstiftningen var underkastad samma typ av tillståndsprövning som andra skjutvapen, samt att det för dessa vapen även krävdes synnerliga skäl. Mot bakgrund av kravet på synnerliga skäl i den svenska lagstiftningen gjorde regeringen bedömningen att de restriktiva kraven i artikel 6 i vapendirektivet avseende åtgärder för att förbjuda förvärv och innehav av helautomatiska vapen skulle anses vara uppfyllda. I propositionen hänvisades slutligen till att frågor om tillstånd till innehav av och handel med automatiska skjutvapen även skulle komma att behandlas av den då pågående vapenutredning. I propositionen En skärpt vapenlagstiftning (se prop. 1999/2000:27 s. 39 f.) gjorde regeringen bedömningen att ett förbud för civilpersoner att inneha helautomatiska vapen inte borde införas. I stället infördes i vapenförordningen ett krav på att sökanden, förutom de krav som redan gällde, skulle vara aktiv medlem i en av Försvarsmakten godkänd skyttesammanslutning (se 2 kap. 3 § första stycket 1 vapenförordningen). I propositionen anförde regeringen att det i och för sig kunde sättas i fråga om det var motiverat att civilpersoner överhuvudtaget skulle tillåtas inneha helautomatiska vapen. anfördes att det enligt försvarsbeslut för åren 1997–2001, måste beaktas att de frivilliga försvarsorganisa- Behov av helautomatiska skjutvapen tionerna, däribland Frivilliga skytterörelsen (FSR)2, intog en viktig roll i vårt totalförsvar och att helautomatiska vapen användes inom dessa organisationers verksamhet. Beredningsunderlag till propositionen utgjordes bland annat av vapenutrednings slutbetänkande (se SOU 1998:44, s. 137 f.). För att kunna ta ställning till frågan om det fanns något godtagbart skäl för att tillåta civilt med helautomatiska vapen sammanträffade vapenutredning med Försvarsmakten. Enligt Försvarsmakten hade de uppdrag myndigheten gav till FSR en stor betydelse för totalförsvaret och Försvarsmakten. Det var vidare av väsentligt intresse att skytteinstruktörer inom FSR och hemvärnsmän hade tillgång till egna vapen och kunde skytteträna på sin fritid. Verksamheten hos FSR var också viktig för att upprätthålla och utveckla färdigheten hos medlemmarna, vilket kunde komma att få betydelse vid ett väpnat angrepp och . Försvarsmakten bedömde att en inskränkning av den civila verksamheten med helautomatiska vapen helt klart skulle få negativa konsekvenser för Försvarsmakten. För att formellt följa åtagande i enlighet med vapendirektivet, men framförallt i rent brottsförebyggande syfte, ansåg utredningen i slutbetänkandet att civilt innehav av helautomatiska vapen för borde förbjudas. På grund av att försvarsbeslut för tiden –2001 slog fast att Försvarsmaktens verksamheten i hög grad ska stöttas av de frivilliga organisationerna, krävdes enligt utredningens bedömning en närmare utredning om konsekvenserna för Försvarsmakten för att helt kunna förbjuda civila helautomatiska vapen. Utredningen ansåg därför att ett totalförbud i praktiken inte kunde införas, men att utgångspunkten dock borde vara att det helautomatiska skyttet skedde inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet, det vill säga med deras vapen och under deras ansvar. Med hänsyn till och Försvarsmaktens dåvarande inställning i frågan ansåg utredningen inte att det var realistiskt att förbjuda civilt innehav av helautomatiska vapen. 2 FSR ingår numera i . Behov av helautomatiska skjutvapen 5.3Civil användning av helautomatiska vapen Enligt det centrala vapeninnehavarregistret fanns cirka 2 400 tillstånd till innehav av helautomatiska vapen för samtliga ändamål. För målskytte och samling fanns omkring 1 900 tillstånd, varav 1 600 tillstånd hade meddelats för målskytte och 300 tillstånd för samlarändamål (resterande 500 tillstånd var uppdelade på olika ändamål). har cirka 200 vapenlicenser för målskjutning utfärdats avseende helautomatiska vapen. Detta innebär att drygt 1 400 tillstånd för målskjutning utgörs av så kallade livstidslicenser, det vill säga tillstånd som inte är tidsbegränsade. De statistiska uppgifterna rör både enskilda personers och sammanslutningar för jakt eller målskyttes innehav av vapen. Målskytte med helautomatiska vapen bedrivs av . Av de cirka 500 föreningar som är anslutna till förbundet utövar uppskattningsvis 220 föreningar med helautomatiska vapen. Vid skyttet används kulsprutepistol och i verksamheten avfyras omkring en miljon skott . På i med kulsprutepistol deltog 160 personer och dessa genomförde ungefär 440 starter. Det finns inom förbundet cirka 1 300 personer som innehar skyttekort för kulsprutepistol och har 75 nya skyttekort beviljats.3 5.4Försvarsmaktens syn på den civila verksamheten med helautomatiska vapen Utredningen har samrått med Försvarsmakten i frågan om det kan finnas berättigade behov som kan medföra att tillstånd till innehav av helautomatiska vapen bör medges. Försvarsmakten har uppgett att de inte ser något behov av att ha kvar möjligheten för en enskild person att få tillstånd att inneha automatvapen. Personal som behöver skjutvapen på grund av sin tjänst i Försvarsmakten, eller på annan grund har en uppgift i krigsorganisationen, får vapen tilldelade av Försvarsmakten. Myndigheten är av den uppfattningen att tillräcklig skjutskicklighet för uppdrag inom Försvarsmakten endast kan uppnås om skytten övar på just det vapen som ska an- 3 Enligt uppgift från . Behov av helautomatiska skjutvapen vändas inom ramen för uppdraget och Försvarsmakten tillåter inte att privata skjutvapen används i tjänsten.4 När det gäller föreningar för målskyttes möjligheter att erhålla tillstånd att inneha skjutvapen har Försvarsmakten uppgett att myndigheten för skjutvapenutbildning har ett behov av de frivilliga försvarsorganisationerna. Myndighetens behov av sådan utbildning avser de skjutvapen som Försvarsmakten använder i insatsverksamheten, såväl i som utomlands. I dessa fall överlämnar Försvarsmakten, som lån, det antal skjutvapen som erfordras för utbildningen till den aktuella föreningen enligt vad som följer av 2 kap. 2 § första stycket 2 vapenförordningen. Försvarsmakten anser därför att möjligheten för en frivillig försvarsorganisation att utan krav på tillstånd inneha ett skjutvapen som har överlämnats av Försvarsmakten enligt förordningen (1994:524) om frivillig försvarsverksamhet bör finnas kvar. Däremot ser Försvarsmakten inte att en frivillig försvarsorganisation för sina åtaganden gentemot Försvarsmakten har behov av att inneha andra automatvapen än de som överlämnas av myndigheten. Försvarsmakten bedömer dock att det kan vara av värde för en sådan organisation att utifrån egna behov kunna förvärva och få tillstånd för andra typer av skjutvapen än helautomatiska vapen. Utredningens förslag: Tillstånd att inneha helautomatiska skjutvapen får endast meddelas för samlingsändamål. De delar av 3 kap. 3 och 4 §§ vapenlagen (1996:67) som rör helautomatiska skjutvapen, ska utgå. Bestämmelserna i 2 kap. 10 d och 16 §§ vapenlagen om tillstånd att driva handel med skjutvapen ska endast gälla helautomatiska vapen för samlingsändamål. Utredningens bedömning: Bestämmelsen om att föra in skjutvapen till , 2 kap. 11 § vapenlagen, kommer endast att gälla helautomatiska skjutvapen för samlingsändamål. 4 Det kan i detta sammanhang nämnas att Försvarsmakten inte längre använder kulsprutepistol i sin verksamhet. Behov av helautomatiska skjutvapen Utredningen har enligt uppdraget att ta ställning till om det finns några behov som kan berättiga att enskilda medges innehav av helautomatiska vapen. Under utredningens arbete har frågan uppkommit om föreningar för målskytte även ska omfattas av ett eventuellt förslag rörande civilt innehav av helautomatiska vapen (se utredningens förslag i avsnitt 3.3 rörande föreningar för jakt eller målskytte). Enligt direktiven kan utredningen ta upp närliggande frågor som har samband med de frågeställningar som ska utredas. Utredningen känner sig därför oförhindrad att överväga om även föreningarnas innehav av sådana vapen ska omfattas av en eventuell reglering. Frågan är om det kan anses finnas behov som kan berättiga att tillstånd att inneha helautomatiska vapen meddelas? För den som utövar med helautomatiska vapen är intresset självklart stort av att kunna fortsätta med sin idrott. Helautomatiska vapen kan dock på grund av sin eldkraft döda eller allvarligt skada ett stort antal människor . Ett sådant vapen kan därför vara mycket farligt i händerna på en person med brottsliga avsikter. är det främst illegala vapen som används vid grova våldsbrott.5 Mot bakgrund av att helautomatiska vapen är att anse som särskilt farliga vapen finns det emellertid ett stort behov av att kontrollera att legala sådana vapen inte missbrukas. Ett förbud mot helautomatiska vapen skulle förhindra att legala helautomatiska vapen hamnar på den illegala marknaden. Ur ett brottsförebyggande perspektiv anser utredningen således att helautomatiska skjutvapen inte bör vara tillåtna för civilt bruk, varken för enskilda eller föreningar. På grund av helautomatiska vapens särskilda farlighet ska EU:s medlemsländer enligt vapendirektivet vidta alla lämpliga åtgärder för att förbjuda förvärv och innehav av sådana vapen. Endast i särskilda fall får, enligt direktivet, tillstånd till innehav av helautomatiska vapen meddelas. Enligt nuvarande reglering tillåts civilt innehav av helautomatiska vapen om det föreligger synnerliga skäl. Möjligheten att inneha helautomatiska vapen finns enligt förarbetena (se prop. 1999/2000:27 s. 40) mot bakgrund av att de frivilliga organisationerna, enligt försvarsbeslut för åren 1997–2001, intog en viktig roll i landets totalförsvar och att helautomatiska vapen användes inom dessa organisationers verksamhet. Försvarsmaktens nuvarande inställning är att den inte ser något behov av att ha kvar möjligheten för en enskild person eller föreningar för målskytte att få 5 Se Brås rapport, Brottsutvecklingen i fram , s. 68. Behov av helautomatiska skjutvapen tillstånd att inneha helautomatiska vapen. Mot bakgrund av Försvarsmaktens förändrade uppfattning har utredningen svårt att se några behov som kan berättiga civilt innehav av helautomatiska vapen. Utredningen anser sammanfattningsvis, främst ur ett brottsförebyggande perspektiv men även på grund av åtagande enligt vapendirektivet och Försvarsmaktens nuvarande inställning, att civilt innehav av helautomatiska vapen inte ska tillåtas. Det bör dock nämnas att Försvarsmakten anser att möjligheten för en frivillig försvarsorganisation att utan krav på tillstånd inneha ett skjutvapen som har överlämnats av Försvarsmakten enligt förordningen (1994:524) om frivillig försvarsverksamhet, bör finnas kvar (se 2 kap. 2 § första stycket 2 vapenförordningen). Utredningen lämnar emellertid inte något förslag till ändring av dessa bestämmelser och denna möjlighet torde oförändrad finnas kvar. Erkända samlares innehav av vapen och ammunition torde normalt falla utanför vapendirektivets tillämpningsområde (se artikel 2.2 vapendirektivet och jämför prop. 1995/96:52 s. 34 ff.). Av vapenlagen framgår att tillstånd att inneha ett skjutvapen får meddelas för samlingsändamål och som huvudregeln får dessa vapen inte användas för skjutning (se 2 kap. 4 §). Särskilda skäl fordras också för innehav av helautomatiska vapen för samling (se 2 kap. 6 §). Enligt de allmänna råden i 6 kap. föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen (RPSFS 2009:13, FAP 551-3) medför samlingarna i många fall särskilda risker från säkerhetssynpunkt, vilket innebär att särskilda krav bör ställas på en vapensamlares personliga kvalifikationer. Det bör därför enligt råden stå klart att sökanden har ett seriöst intresse för verksamheten. I råden anges att även privata samlingar godtas och att det inte uppställs något krav på att vapensamlingen ska hållas tillgänglig för visning för allmänheten eller annars tjäna ett allmänt intresse. Kulsprutepistoler eller andra helautomatiska skjutvapen bör emellertid enligt råden i regel inte tillåtas ingå i en privat vapensamling. Enligt utredningens mening kan en samling av vapen inom ett avgränsat område ofta ha ett betydande vapenhistoriskt värde. Dessa värden riskerar att gå förlorade om innehav av helautomatiska vapen för samlingsändamål inte alls tillåts. Utredningen anser att risken för att helautomatiska vapen hamnar på den illegala marknaden även gör sig gällande för helautomatiska vapen för samlingsändamål. Risken gäller framför allt vapen i privata samlingar och inte i lika stor utsträckning för samlingar av mer offentlig karaktär, såsom museum. Då polismyndigheten som regel inte bör tillåta helautomatiska vapen i en privat Behov av helautomatiska skjutvapen vapensamling, talar de brottsförebyggande skälen inte fullt lika starkt mot innehav av helautomatiska skjutvapen för samlingsändamål som mot innehav för andra ändamål. Utredningen finner mot denna bakgrund att tillstånd till innehav av helautomatiska vapen ska kunna tillåtas för samlingsändamål. I 2 kap. 10 d och 16 §§ vapenlagen regleras handel med helautomatiska skjutvapen. Då tillstånd att inneha helautomatiska vapen endast ska kunna meddelas för samling föreslår utredningen att det i dessa bestämmelser ska anges att det rör sig om handel med helautomatiska vapen för samlingsändamål. Förslaget om helautomatiska vapen medför att regleringen av tillstånd att föra in skjutvapen till (se 2 kap. 11 § vapenlagen) och utlåning av skjutvapen, endast kommer att gälla sådana vapen som innehas för samlingsändamål. När det gäller utlåning i 3 kap. 3 och 4 §§ vapenlagen reglerar bestämmelserna utlåning av skjutvapen för användning under långivarens uppsikt eller för övning eller tävling. Som huvudregel får ett vapen som innehas för samling inte användas för skjutning, vilket det är frågan om i 3 och 4 §§. Detta innebär att de delar av bestämmelserna som rör helautomatiska vapen ska utgå. Förslaget medför också att bör göra en översyn över de föreskrifter som rör helautomatiska vapen. Efter att den föreslagna bestämmelsen trätt i kraft kommer det inte att meddelas några nya tillstånd att inneha helautomatiska vapen annat än för samlingsändamål. Mot bakgrund av helautomatiska vapens särskilda farlighet är det önskvärt att också redan meddelade tillstånd att inneha sådana vapen, som inte avser samlingsändamål, upphör att gälla. Det kan för den som innehar ett helautomatiskt vapen finnas ett behov av att under en övergångstid trappa ner målskyttet och avyttra vapnen. En lämplig övergångstid bedöms vara från det att förbudet för nya tillstånd införs. Det sagda ska framgå av en särskild övergångsbestämmelse (se kap. 9). I avsnitt 6.6 föreslår utredningen att bestämmelserna om inlösen i 7 kap. 1 § vapenlagen ska gälla för det fall tillstånd att inneha skjutvapen har upphört att gälla, till exempel på grund av att innehav av helautomatiska vapen förbjuds. Det kan därför bli aktuellt med inlösen av helautomatiska vapen. prövar frågor om inlösen och den ersättning som ska betalas är vapnets marknadsvärde (se 7 kap. 4 och 5 §§ vapenlagen). 6Förutsättningar för innehav av halvautomatiska skjutvapen Halvautomatiska skjutvapen används vid jakt och målskjutning. Ett halvautomatiskt vapen är relativt sett farligare än ett vapen som måste laddas om manuellt efter att ett skott har avlossats. Det finns därför skäl att se mer restriktivt på innehav av halvautomatiska vapen än sådana som saknar automatisk funktion över huvud taget. Enligt är det även möjligt att bygga om ett halvautomatiskt vapen till ett helautomatiskt med vapendelar som inte kräver tillstånd. Detta talar enligt kommittédirektiven för att särskilda regler bör gälla för att få tillstånd till innehav av sådana vapen. I uppdraget ligger därför att utreda under vilka förutsättningar enskilda bör kunna medges tillstånd till innehav av halvautomatiska vapen. Ett halvautomatiskt skjutvapen definieras i bilagan till vapenförordningen (1996:70) som ett skjutvapen som laddar om automatiskt varje gång ett skott avfyras och som endast kan avfyra ett skott per tryck på avtryckaren. Tillstånd att inneha enhandsvapen får enligt 2 kap. 6 § första stycket vapenlagen (1996:67) meddelas endast om det finns synnerliga skäl. Start- och signalvapen undantas från kravet. Under vilka förutsättningar synnerliga skäl ska anses föreligga utvecklas inte i förarbetena (se dock RÅ 2004 ref. 32). Ett tillstånd för en enskild att inneha ett enhandsvapen för flerskott, ska enligt huvudregeln tidsbegränsas till att gälla i högst (se 2 kap. 6 § andra stycket vapenlagen). Förutsättningar för innehav av halvautomatiska skjutvapen Enligt övergångsbestämmelserna, SFS 2000:147, punkten 2, gäller bestämmelsen om tidsbegränsade tillstånd endast tillstånd som meddelas efter ikraftträdandet . I vapenförordningen finns regler om vilka särskilda krav som ställs på en person för att han eller hon ska anses ha visat sig kunna handha ett visst skjutvapen. För att få tillstånd att inneha ett enhandsvapen, som inte är ett jaktvapen och som inte heller är effektbegränsat, ska den sökande vara aktiv medlem i en skytteförening eller motsvarande organisation, ha visat prov på särskild skjutskicklighet och som huvudregel ha fyllt . (Se 2 kap. 3 §.) Tillståndsgivningen bör enligt de allmänna råden i 5 kap. föreskrifter och allmänna råd om vapenlagstiftningen (RPSFS 2009:13, FAP551-3) vara mycket restriktiv för enhandsvapen. Utredningen i dessa ärenden bör därför vara särskilt noggrann och följa strängare normer än vad som gäller i fråga om andra skjutvapen. Den restriktiva bedömningen bör omfatta samtliga de krav som uppställs för vapeninnehav och innefatta, förutom sökandens kvalifikationer och behov av vapnet, även vapnets lämplighet för det angivna ändamålet. Enhandsvapen för flerskott är, enligt de allmänna råden, mycket eftertraktade i kriminella kretsar. Vapnen anses därför som särskilt stöldbegärliga och särskilt farliga. Syftet med tidsbegränsningen av tillstånd till innehav av dessa vapen är att få en kontinuerlig kontroll av att förutsättningarna föreligger för fortsatt innehav av vapnen. En vapeninnehavare med ett tidsbegränsat tillstånd bör enligt de allmänna råden göra en ny ansökan i så god tid att denna hinner behandlas av polismyndigheten före giltighetstidens slut. Även om ansvaret för en ny ansökan vilar på tillståndshavaren bör polismyndigheten underrätta vederbörande innan tillståndet upphör att gälla. Underrättelsen bör även innehålla upplysning om att vapnet inte får innehas sedan tillståndstiden upphört samt att vapnet i sådana fall kommer att tas i beslag och att ansvar för olagligt innehav aktualiseras. Vapenlagstiftningen innehåller inte några regler som särskilt tar sikte på innehav av halvautomatiska vapen som inte är enhandsvapen. Förutsättningar för innehav av halvautomatiska skjutvapen föreskrifter och allmänna råd (NFS 2002:18 och 2010:9) om jakt och statens vilt, innehåller bestämmelser om vilka vapen som får användas vid jakt.1 Kulgevär av halvautomatisk eller pumprepeterande typ får enligt 9 § NFS 2002:18 inte ha vik- eller fällbar kolv eller kolv av teleskopisk typ. Enligt 11 § NFS 2010:9 får halvautomatiska kulgevär av civil typ, ursprungligt konstruerade och tillverkade för jakt, och som till konstruktion och utseende avser att efterlikna konventionella, manuellt omladdade kulgevär för jakt – förutom vad gäller omladdningsfunktionen – användas vid jakt. I bestämmelsens andra och tredje stycken anges att halvautomatiska kulgevär för jakt får ha en magasinskapacitet om högst två eller fem patroner, samt en patron i vapnets patronläge. Antalet patroner är beroende av vilken djurart som jagas. Ett halvautomatiskt hagelvapen får endast laddas med tre patroner, varav två i magasinet och en i patronläget (se 5 § NFS 2002:18). Magasinet ska vara reducerat eller spärrat så att det inte går att ladda med flera patroner. Regeringen tillkallade en särskild utredare med uppdrag att bland annat göra en genomgripande översyn av vapenlagstiftningen med inriktning på att förebygga våldsbrott – vapenutredning. överlämnade utredningen slutbetänkandet En samlad vapenlagstiftning (SOU 1998:44). I den efterföljande propositionen En skärpt vapenlagstiftning (prop. 1999/2000:27 s. 31 ff.) lämnade regeringen förslag på att tillstånd till innehav av enhandsvapen för flerskott och helautomatiska skjutvapen skulle tidsbegränsas till att gälla i högst om inte särskilda skäl talade emot det. Förslaget antogs av och trädde i kraft . Enligt den tidigare ordningen fick ett tillstånd tidsbegränsas om det med hänsyn till särskilda omständigheter kunde förutses att vapnet inte skulle komma att behövas varaktigt. Enligt allmänna råd tog bestämmelsen i första hand sikte på tillstånd för enhandsvapen och helautomatiska vapen. Det förslag vapenutredning lämnade innebar att tillstånd till innehav av skjut- 1 Bemyndigandet till ges i 10 § jaktförordningen (1987:905). Förutsättningar för innehav av halvautomatiska skjutvapen vapen för målskytte och skydd2 samt enhandsvapen för jakt skulle tidsbegränsas till att gälla i högst . Enligt regeringen var det emellertid viktigt att ytterligare skärpningar av vapenlagstiftningen verkligen var motiverade och att de uppnådde avsett syfte samt inte onödigtvis försvårade vapenhanteringen för de seriösa vapeninnehavarna. Flera remissinstanser hade pekat på att utredningens förslag kunde leda till vissa praktiska olägenheter för vapeninnehavarna, inte minst för dem som praktiserade målskytte på högre nivå. Mot den bakgrunden ansåg regeringen att de vapenkategorier för vilka tidsbegränsade tillstånd borde komma i fråga kunde begränsas ytterligare i förhållande till utredningens förslag. En lämplig avgränsning var enligt regeringen att låta tidsbegränsade tillstånd komma i fråga främst för sådana skjutvapen som var särskilt stöldbegärliga eller särskilt farliga. Av befintlig statistik framgick att enhandsvapen i förhållande till sitt totala antal var mycket stöldbegärliga. Eftersom de var lätta att ta med sig och gömma utgjorde de också enligt regeringen en särskild fara samt torde vara mycket eftertraktade i kriminella kretsar.3 Regeringen anförde mot bakgrund av detta att en begränsning av antalet enhandsvapen framstod som väl motiverat. Alla typer av helautomatiska skjutvapen utgjorde enligt regeringen, på grund av sin eldkraft, en särskild fara och med hänsyn till dessa vapens särskilda farlighet ansåg regeringen att tillstånd att inneha helautomatiska skjutvapen som huvudregel alltid skulle tidsbegränsas. När det gällde jaktvapen, inte minst hagelgevär, anförde regeringen att de var stöldbegärliga och inte sällan användes i samband med våldsbrottslighet. Vid prövning av tillstånd till innehav av sådana vapen ansågs kravet på behov av vapnet normalt sett uppfyllt i och med att sökanden hade avlagt jägarexamen. En sådan examen gällde enligt regeringen utan begränsning i tiden och det skulle således endast bli fråga om en lämplighetskontroll vid en förnyad prövning i dessa fall. Regeringen var av uppfattningen att kontrollen av en innehavares lämplighet borde ske på andra sätt än genom att tillstånden tidsbegränsades. Av detta skäl ansåg regeringen att tillstånd för innehav av jaktvapen4 inte skulle tidsbegränsas.