sou · H1B353 · 2013-06-28 00:00:00 — Om Inspektionen finner att det i verksamhet som står under tillsyn förekommer ett missförhållande som har betydelse för en- skildas möjligheter att kunna få de insatser de har rätt till, får Inspektionen förelägga den som svarar för verksamheten att avhjälpa missförhållandet. Ett föreläggande ska innehålla uppgifter om de åtgärder som Inspektionen anser nödvändiga för att det påtalade missförhållandet ska kunna avhjälpas (13 kap. 8 § första stycket SoL). Inspektionen får även förelägga den kommun eller det landsting som inte har fullgjort sin anmälningsskyldighet enligt 7 kap. 1 § tredje stycket att fullgöra denna skyldighet (13 kap. 8 § andra stycket SoL). Föreläggande enligt denna bestämmelse får förenas med vite. Om ett missförhållande enligt 8 § första stycket är allvarligt och Inspektionens föreläggande inte följts, får Inspektionen helt eller delvis återkalla tillståndet för verksamheten. Om verksamheten inte är tillståndspliktig får Inspektionen i stället helt eller delvis förbjuda fortsatt verksamhet (13 kap. 9 § första stycket SoL). Om missförhållandet innebär fara för enskildas liv, hälsa eller personliga säkerhet i övrigt, får Inspektionen utan föregående föreläggande helt eller delvis återkalla tillståndet för verksamheten. Om verksamheten inte är tillståndspliktig får Inspektionen i stället helt eller delvis förbjuda fortsatt verksamhet (13 kap. 9 § andra stycket SoL). Om det finns sannolika skäl för att ett tillstånd helt eller delvis kommer att återkallas eller om det finns sannolika skäl för att verk- samheten helt eller delvis kommer att förbjudas enligt 9 §, och ett sådant beslut inte kan avvaktas, får Inspektionen tills vidare helt eller delvis förbjuda fortsatt verksamhet (13 kap. 10 § första Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område stycket SoL). Beslut enligt första stycket gäller i högst sex måna- der. Om det finns synnerliga skäl, får beslutets giltighet förlängas med ytterligare (13 kap. 10 § andra stycket SoL). Om underlåtenhet att iaktta skyldigheterna enligt lagen (2007:171) om registerkontroll av personal vid sådana HVB som tar emot barn är av allvarligt slag, får Inspektionen återkalla tillståndet för verksamheten. Om verksamheten inte är tillståndspliktig får Inspektionen förbjuda fortsatt verksamhet (13 kap. 11 § SoL). Tillsyn av verksamhet enligt LSS Inspektionen har också tillsyn över all verksamhet enligt LSS (25 § LSS). Tillsynen omfattar såväl verksamhet som drivs av kommuner och landsting som den som bedrivs som enskild verksamhet. Det gäller både tillståndspliktig och anmälningspliktig verksamhet och sådan verksamhet som varken är tillstånds- eller anmälningspliktig. Tillsynen omfattar både myndighetsutövning, t.ex. ärendehand- läggning, och själva utförandet av stödet eller servicen. Tillsynen omfattar även personlig assistans som tillhandahålls den som bevil- jats assistansersättning enligt socialförsäkringsbalken (51 kap. 2 § andra stycket socialförsäkringsbalken) samt personliga assistenter som anställts direkt av den assistansberättigade.37 Inom område finns bestämmelser om anmälan om missförhållanden i 14 kap. SoL och 24 a–g §§ LSS. har också utfärdat föreskrifter och allmänna råd om (SOSFS 2011:5). Var och en som fullgör uppgifter inom eller SiS samt enligt LSS ska medverka till att den verksamhet som bedrivs och de insatser som genomförs är av god kvalitet (14 kap. 2 § SoL och 24 a § LSS). Anställda och uppdragstagare ska genast rappor- tera missförhållanden till den som driver verksamheten. Rapporte- ringsskyldigheten fullgörs i yrkesmässigt bedriven enskild verk- samhet till den som bedriver verksamheten och i övrigt till berörd 2008/09:160 s. 118 och prop. 2009/10:176 s. 76 f. Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område SOU 2013:53 socialnämnd eller berörda nämnder som avses i 22 § LSS (14 kap. 3 § SoL och 24 b § LSS). Den som i yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet ska ta emot rapporter ska informera berörd nämnd om de rapporter han eller hon tagit emot (14 kap. 5 § SoL och 24 d § LSS). Ett missförhållande eller en påtaglig risk för ett missförhål- lande ska dokumenteras, utredas och avhjälpas eller undanröjas utan dröjsmål (14 kap. 6 § SoL och 24 e § LSS). Ett allvarligt miss- förhållande eller en påtaglig risk för ett allvarligt missförhållande, ska anmälas till Inspektionen för vård och omsorg (14 kap. 7 § SoL och 24 f § LSS). Bestämmelserna syftar bl.a. till att komma till rätta med brister i verksamheten, att förhindra att liknande missförhållanden uppkommer igen, att bidra till att den enskilde får insatser av god kvalitet och att skydda den enskilde från missför- hållanden. Enskilda, anhöriga och allmänheten kan inte göra en anmälan men kan på andra sätt framföra synpunkter på den verk- samhet som bedrivs. 6.5Gränsdragningen mellan statlig tillsyn och det kommunala huvudmannaskapet Utredningens bedömning: Den statliga tillsynsmyndighetens ansvar samt kommunernas och landstingens ansvar som huvudman överlappar delvis varandra. Det saknas dock skäl att ändra de över- gripande principerna för fördelning av ansvar. I utredningens direktiv ingår att tydliggöra gränsdragningen mellan den statliga tillsynen och kommunernas och landstingens roll som ansvarig för uppföljning av verksamhet som bedrivs av privata utfö- rare. Det kan diskuteras vilket ansvar kommunen eller har som huvudman för verksamheten och vilket ansvar som åvilar den statliga tillsynsmyndigheten på hälso- och sjukvårdens samt område. Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område Omfattningen av tillsynsmyndighetens ansvar I regeringens tillsynskrivelse, som nämnts ovan, anges att tillsyn bör reserveras för uppgiften att kontrollera att tillsynsobjekt uppfyller krav i lagar och andra föreskrifter.38 Detta antyder en tämligen snäv och avgränsad uppgift för tillsynsmyndigheterna. Det går inte att ha ett riktigt så snävt synsätt på tillsynsuppdraget inom hälso- och sjukvården och . Det anges visserli- gen i 7 kap. 3 § PSL och i 13 kap. 2 § SoL att tillsyn innebär granskning av att verksamheten uppfyller mål och krav enligt lagar och andra föreskrifter samt beslut som har meddelats med stöd av sådana föreskrifter. Lagstiftningen på detta område är emellertid av ramlagskaraktär och det övergripande kravet är att hälso- och sjuk- vården och ska vara av god kvalitet (2 a § HSL, 3 kap. 3 § SoL). Lagstiftningen innehåller även målbestämmelser som inte är möjliga att konkretisera genom föreskrifter i alla delar och därför ger tillsynsmyndigheten ett något större utrymme för tolkning.39 För sådan tillsyn bör tydliga bedömningskriterier, allmänna råd, riktlinjer och vägledningar tjäna som verktyg. Nationella riktlinjer, nationella kvalitetsindikatorer, register och statistik samt öppna jämförelser kan också ligga till grund för tillsynen.40 Tillsyns- uppdraget blir mot denna bakgrund tämligen omfattande. uppdrag är också bredare än det som ingår i tillsynens primära uppgift, nämligen att kontrollera att gäl- lande föreskrifter följs. I tillsynsmyndighetens uppgifter ryms även andra aktiviteter som kompletterar tillsynen. Enligt 7 kap. 4 § PSL och 13 kap. 3 § SoL ska Inspektionen för vård och omsorg inom ramen för sin tillsyn lämna råd och ge vägledning, kontrollera att brister och missförhållanden avhjälps, förmedla kunskap och erfa- renheter som erhålls inom tillsynen, samt informera och ge råd till allmänheten. I tillsynsrollen ligger alltså mer än att enbart ta ställ- ning till om en enskild verksamhet uppfyller mål och krav reglerade i föreskrifter. 2009/10:79 s. 14. 2008/09:160 s. 73. 2008/09:160 s. 111 f. Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område Krock mellan tillsynsansvar och huvudmannaskap? Det kan konstateras att tillsynsmyndighetens ansvar att utöva till- syn över verksamhet som bedrivs av privata utförare inom social- tjänsten och hälso- och sjukvården är omfattande. I tillsynsuppdra- get ligger även andra uppgifter som kompletterar tillsynen. Även om huvudmannaskapsbegreppet enligt utredningens bedömning är något otydligt reglerat (se avsnitt 4.2) innebär detta dock inte att kommuner och landsting saknar ett ansvar för att kontrollera och följa upp även den del av verksamheten som är reglerad i föreskrifter. Som huvudman för har kom- munen ett ansvar att se till att enskilda får det stöd de behöver (2 kap. 1 § SoL). På motsvarande sätt har ett ansvar att erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom (3 § HSL). Av 6 kap. 7 § KL framgår att nämnderna bl.a. ska kontrollera att verksamheten bedrivs i enlighet med före- skrifter på området, vilket även inkluderar verksamhet som bedrivs av privata utförare. Enligt utredningens bedömning innebär detta att kommunerna och landstingen har ett ansvar att kontrollera att även verksamhet som bedrivs av privata utförare uppfyller kraven i olika föreskrifter. har även tillsynsmyndigheten ett ansvar att granska att de privata utförarnas verksamhet uppfyller de krav och mål som fram- går av lagar och andra föreskrifter samt beslut som meddelats med stöd av sådana föreskrifter. Den statliga tillsynsmyndighetens ansvar och kommunernas och landstingens ansvar som huvudman överlappar således delvis varandra på hälso- och sjukvårdens samt område. När överlappar tillsynsansvaret det kommunala huvudmannaskapet? I vilka situationer föreligger då en överlappning mellan tillsyns- myndighetens ansvar och kommunens eller ansvar som huvudman? Enligt utredningens mening måste man skilja mellan två situationer: när kommun eller landsting ställer upp krav som rör sådana kvalitets- eller andra effektivitetsaspekter som inte hänför sig till lagstiftningen respektive fall när krav härrör från föreskrifter på området. När det gäller den första situationen berör denna inte den stat- liga tillsynen. Om exempelvis Inspektionen för vård och omsorg Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område vid ett tillsynsbesök skulle konstatera att verksamheten hos en privat utförare är mycket ekonomiskt kostsam jämfört med verk- samheten hos andra utförare är inte detta något som inspektionen kan kritisera i ett tillsynsbeslut eftersom detta inte har samband med lagreglerade krav på området. Detta blir enbart en fråga för kommunen som huvudman att avtalsvägen kontrollera och följa upp. När det däremot gäller den andra situationen, att kontrollera att den privata utföraren följer de föreskrifter som finns på området, blir situationen en annan. Om det finns brister hos en privat utfö- rare ska då tillsynsmyndigheten kritisera kommunen som huvud- man eller den privata utföraren för dessa brister? När det gäller hälso- och sjukvården är lagstiftningen enligt utredningens mening tydlig. Den som står under tillsyn är vårdgivaren, oavsett om denna är privat eller offentlig. Uppstår det brister och missförhållanden hos en privat utförare är det dennes verksamhet som blir föremål för tillsyn. Det innebär att kritiken ska riktas mot den privata utfö- raren och inte mot kommunen eller . Det faktum att problemen kan bero på brister i avtalet mellan den privata utföraren och kommunen eller förändrar inte detta förhållande. De krav som vilar på en vårdgivare att exempelvis bedriva ett sys- tematiskt patientsäkerhetsarbete kan inte negligeras med moti- veringen att detta inte reglerades i avtalet eller att vårdgivaren anser att den kommunala ersättningen inte är tillräcklig för att hantera uppgiften. Bedriver kommunen eller verksamhet i egen regi är det den verksamheten – och därmed kommunen eller i egenskap av vårdgivare – som blir föremål för tillsyn. Likaså kan kommunernas och landstingens ansvar att erbjuda befolkningen en god hälso- och sjukvård bli föremål för tillsyn. Det kan t.ex. handla om att kontrollera att följer bestämmelserna i 3–9 §§ HSL. kan bl.a. rikta kritik mot att tillgänglig- heten till hälso- och sjukvården inte är tillräckligt god. I en sådan bedömning kan totala vårdutbud ingå, dvs. både verk- samhet som bedrivs i egen regi och verksamhet som bedrivs av pri- vata utförare på uppdrag av . Vad gäller är lagstiftningen inte lika tydlig. Enligt 13 kap. 1 § SoL och 25 § LSS är det som sådan respektive all verksamhet enligt LSS som står under tillsyn. Av 13 kap. 1 § SoL följer att både tillståndspliktig och upphandlad verksamhet står under tillsyn. Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område ansvar måste här skiljas mellan ärenden som rör enskilda och tillsyn över den privata utförarens verksamhet. Om exempelvis en privat utförare som driver ett HVB blir föremål för en tillsyn av verksamheten är det denna på motsvarande sätt som inom sjukvården som kan bli föremål för kritik av till- synsmyndigheten. Den privata utföraren har ett ansvar att följa de föreskrifter som finns för verksamheten och kan inte hänvisa till att detta borde ha reglerats av huvudmannen i avtalet. Är det fråga om en tillståndspliktig verksamhet kan tillsynsmyndigheten i sista hand återkalla verksamhetens tillstånd. Situationen blir enligt utredningens bedömning en annan när det gäller tillsynen av ärenden som rör enskilda. Kommunen har ett uppföljningsansvar enligt 6 kap. 1 § andra stycket SoL för den enskilde personen.41 I bestämmelsen anges att socialnämnden ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård. I den mån kommunen inte tar sitt ansvar i detta hänseende kan kommunen kritiseras av till- synsmyndigheten. kan även den privata utföraren kritise- ras för hur vården bedrivs. Vidare gäller kraven på dokumentation både offentlig och enskild verksamhet, 7 kap. 3 § SoL. Finns brister i detta avseende måste kritiken från tillsynsmyndigheten riktas mot den privata utföraren och inte mot kommunen, oavsett om det saknas särskild reglering om detta i avtalet mellan kommunen och den privata utföraren. Att tillsynsbeslut kan riktas mot både den privata utföraren och kommunen är enligt utredningens bedömning rimligt, eftersom det tar sikte på kontroll av regelverket ur två olika perspektiv. Medför överlappningen något problem i praktiken? Frågan är dock om denna överlappning kan medföra något pro- blem. Ur den privata utförarens perspektiv kan detta tänkas med- föra att kommunen eller inom ramen för sitt huvud- mannaskap följer upp verksamheten i olika avseenden och förklarar sig vara nöjd med kvaliteten i verksamheten, medan Inspektionen för vård och omsorg inom ramen för sin tillsyn riktar kritik mot 41 Se också 2 a kap. 4 § SoL, 6 kap. 7 b § SoL, 16 d § LSS och 5 kap. 1 c § SoF. I LSS är kom- munernas och landstingens uppföljningsansvar inte uttryckligen reglerat. Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område samma verksamhet för att denna brister i förhållande till föreskrif- ter på området. Ett sätt att hantera denna potentiella konflikt skulle kunna vara att ändra tillsynen så att denna i stället riktades mot kommunen eller som huvudman, på samma sätt som Skolinspek- tionen utövar tillsyn över kommunala entreprenader på skolområ- det (se kapitel 7). Om tillsynsmyndigheten i sin tillsyn finner bris- ter hos en privat utförare, skulle då beslut och föreläggande riktas mot kommunen eller . Fördelen med ett sådant system skulle vara att det skulle vara mycket tydligare att och kommunen har det totala ansvaret för verksamheten som huvud- man och att det är deras ansvar att se till att den privata utföraren följer föreskrifter på området. Den privata utföraren får å andra sidan bara en relation, nämligen den med kommunen eller lands- tinget. Alla krav oavsett om det är kommunens eller tillsynsmyn- dighetens kommer då att komma från en instans. Utredningen har inom ramen för sina direktiv dock inte mandat att föreslå några grundläggande förändringar av den statliga tillsy- nen, vilket en sådan förändring skulle innebära. Det finns även andra skäl som talar emot en sådan lösning. skulle i ett sådant system befinna sig långt från tillsynsobjektet. Detaljerade synpunkter om exempelvis en verksamhet på enskilda vårdboenden skulle inte längre kunna föreläggas de direkt berörda utan tvingas gå en omväg via kommunen vilket riskerar att leda till mer byråkrati. Kommunen har inte heller någon möjlighet att återkalla ett tillstånd givet av en statlig myndighet. Ett annat alternativ skulle vara att inskränka det kommunala huvudmannaskapet till att uttryckligen inte avse den delen av verk- samheten som är författningsreglerad. Att kontrollera denna skulle vara ett ansvar enbart för tillsynsmyndigheten. Argumentet för en sådan ordning skulle vara att det tydliggör gränsdragningen mellan tillsynsmyndigheten och huvudmannen. Det är dock tveksamt om detta verkligen skulle bli fallet. Det är svårt att dra en tydlig gräns mellan vilka krav på verksamheten som faller inom ramen för till- synsmyndighetens tillsyn och vilka krav som enbart är tillkom- mande kvalitets- eller effektivitetskrav från huvudmannen. Ur ett medborgarperspektiv framstår det också som tveksamt att den kommunala nivån inte skulle kontrollera att den verksamhet man handlar upp följer gällande lagar och föreskrifter på området. En sådan förändring skulle också kräva en omfattande resursför- stärkning för tillsynsmyndigheten. Inspektionen för vård och Tillsyn och kontroll på hälso- och sjukvårdens samt område omsorg har cirka 60 000 tillsynsobjekt.42 Tillsynen måste av det skälet vara begränsad i olika avseenden utifrån ett risk- och väsent- lighetsperspektiv. Jämförelsevis kan konstateras att Skolinspek- tionen besöker alla grund- och gymnasieskolor (inklusive särsko- lor) i landet. Detta sker dock och antalet tillsynsobjekt är cirka 6 500.43 Huvudmannaskapet bör även fortsättningsvis inkludera även verksamhet som faller inom ramen för tillsynen Det förhållandet att det kommunala huvudmannaskapet och tillsy- nen delvis överlappar varandra kan diskuteras från principiella utgångspunkter. Det finns en risk för olika bedömningar från huvudmannen och tillsynsmyndigheten. En annan risk med över- lappningen är att privata utförare får en omfattande administrativ börda när både tillsynsmyndigheter och de kommunala utförarna granskar och begär information om samma förhållanden. Slutligen kan det medföra dubbelarbete när två offentliga organ har delvis överlappande uppgifter. Enligt utredningens mening är det viktigt med en dialog mellan tillsynsmyndigheten och den kommunala sektorn för att undvika sådana problem. Det finns ett värde i att kommunerna och landstingen exempelvis får del av tillsynsbeslut som berör verksamhet som upphandlas för att de ska kunna utöva sitt huvudmannaskap på ett bättre sätt. Kommuner och landsting kan i sin tur underrätta tillsynsmyndigheten om missförhållanden som de uppmärksammat. Det finns enligt utredningens mening fördelar med att den kommunala nivån följer upp och kontrollerar att privata utfö- rare följer regelverk på området. Som redan berörts, kommer den statliga tillsynen inte att kunna granska varje enskilt objekt utan vara begränsad i olika avseenden. Kommunerna och landstingen befinner sig också närmare den privata utföraren. Sammantaget finner utredningen att det inte finns tillräckligt starka skäl att ändra på den ansvarsfördelning som gäller . 42Inspektionen för vård och omsorg – en ny effektiv tillsynsmyndighet för hälso- och sjukvård och socialtjänst, Ds 2012:20, s. 172. 43Skolinspektionens årsredovisning 2012, s. 7. 7Tillsyn, kontroll och insyn på skolans område 7.1Skolhuvudmännens och kommunens ansvar för utbildning Skollagen innehåller regler om skolväsendet för barn, ungdomar och vuxna som anordnas av det offentliga eller av enskilda. I skollagen anges att skolväsendet omfattar skolformerna förskola, förskole- klass, grundskola, grundsärskola, specialskola, sameskola, gym- nasieskola, gymnasiesärskola, vuxenutbildning, särskild utbildning för vuxna samt utbildning i svenska för invandrare. I skolväsendet ingår också fritidshem som kompletterar utbildningen vid vissa skolformer (1 kap. 1 §). Skollagen reglerar även andra utbildningsformer än de som ingår i skolväsendet, t.ex. internationella skolor (1 kap. 2 §). I 25 kap. regleras pedagogisk omsorg som erbjuds i stället för förskola eller fritidshem, öppen förskola, öppen fritidsverksamhet och omsorg under tid då förskola eller fritidshem inte erbjuds. Alla ska, oberoende av geografisk hemvist och sociala och eko- nomiska förhållanden, ha lika tillgång till utbildning i skolväsendet, om inte annat följer av särskilda bestämmelser i skollagen (1 kap. 8 §). Utbildningen inom skolväsendet ska vara likvärdig inom varje skolform och inom fritidshemmet, oavsett var i landet den anord- nas (1 kap. 9 §). Ansvaret för en likvärdig utbildning över hela lan- det bärs gemensamt av stat och skolhuvudman.1 2009/10:165 s. 229. Tillsyn, kontroll och insyn på skolans område Barn och ungdomar kan gå i en skola med kommunen som huvudman eller i en fristående skola med enskild som huvudman. Barnen kan också gå i specialskolan eller i sameskolan som har sta- ten som huvudman. Landsting får bl.a. anordna utbildningar på gymnasieskolan som avser naturbruk och omvårdnad (15 kap. 31 §). är huvudman för sådana utbildningar. Huvudmannen, oavsett om det är en kommun, ett landsting, en enskild eller staten, ansvarar för att utbildningen genomförs i enlighet med bestämmel- serna i skollagen, föreskrifter som har meddelats med stöd av skol- lagen och de bestämmelser för utbildning som kan finnas i andra författningar (2 kap. 8 §). Kommunen ansvarar som huvudman för de kommunala skolor- na i sin kommun och för den utbildning som barn och ungdomar får vid skolorna. Kommunen har därutöver ett annat ansvar för ut- bildning i kommunen som beskrivs översiktligt nedan. Hemkommunens huvudsakliga ansvar är att erbjuda utbildning i olika skolformer. Hemkommunen ansvarar för att utbildning i för- skola kommer till stånd för alla barn i kommunen som ska erbjudas förskola och vars vårdnadshavare önskar det. Hemkommunen får fullgöra sina skyldigheter genom att erbjuda barnet motsvarande utbildning i fristående förskola (8 kap. 12 §). När vårdnadshavare har anmält önskemål om förskola med offentlig huvudman ska kom- munen erbjuda barnet förskola . Barn som av fysiska, psykiska eller andra skäl har behov av särskilt stöd i sin ut- veckling i form av förskola ska skyndsamt erbjudas förskola (8 kap. 14 §). Hemkommunen ansvarar också för att utbildning i förskoleklass kommer till stånd för alla barn i kommunen som önskar sådan ut- bildning. Skyldigheten ska fullgöras genom att kommunen anord- nar förskoleklass i den omfattning som krävs för att bereda utbild- ning för samtliga i kommunen som är berörda. Om det finns särskilda skäl får hemkommunen komma överens med en annan kommun om att denna i sin förskoleklass ska ta emot barn vars utbildning hemkommunen ansvarar för (9 kap. 12 §). Tillsyn, kontroll och insyn på skolans område Hemkommunen ansvarar för att utbildning i eller grundsärskolan kommer till stånd för alla som enligt skollagen har rätt att gå i eller grundsärskolan och som inte fullgör sin skolgång på annat sätt (10 kap. 24 § och 11 kap. 24 §). Kommunen ska som huvudman också se till att eleverna i dess grundskola och grundsärskola fullgör sin skolgång (7 kap. 22 § första stycket). Hemkommunen har också ansvar att se till att skolpliktiga barn som inte går i dess grundskola eller grundsärskola på något annat sätt får föreskriven utbildning (7 § kap. 21 §). När en skolpliktig elev börjar eller slutar vid en fristående skola eller utan giltig orsak är frånvarande i betydande utsträckning från obligatoriska inslag, ska huvudmannen lämna uppgift om detta till hemkommunen (7 kap. 22 § andra stycket). Hemkom- munen har alltid ett ansvar för en skolpliktig elevs skolgång, även om den sker i en skola med en annan huvudman än hemkommu- nen.