sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — En förutsättning ska därför i lagen vara att det kan antas att den dömdes sociala återanpassning underlättas av att verkställigheten överförs till en annan medlemsstat. Vid prövningen av denna förutsättning ska en helhetsbedöm- ning göras i det enskilda fallet av samtliga faktorer avseende den dömdes anknytning till respektive stat. I denna bedömning bör ingå faktorer som medborgarskap, hemvisttid i de olika staterna, nuvarande bostadsförhållanden samt familje- och arbetsförhållanden. När det gäller dömda personer som faller inom det tvingande sam- arbetsområdet, dvs. när den dömde är bosatt i den verkställande staten och har återvänt eller vill återvända dit, finns en stark pre- sumtion för att den sociala återanpassningen underlättas av att verkställigheten sker i den verkställande staten. När det gäller dömda personer som inte har hemvist i den verk- ställande staten får andra omständigheter vägas in som kan ha be- tydelse för den sociala återanpassningen. Som uttalas i rambeslutet kan det handla om situationer där den dömde ska flytta till en annan medlemsstat på grund att han eller hon erbjudits ett anställnings- kontrakt, på grund av att han eller hon avser att studera eller ut- bilda sig där eller på grund av att han eller hon en har familje- medlem som har hemvist där. När det gäller familjeanknytning i dessa fall bör särskild hänsyn tas till om det finns minderåriga barn i den verkställande staten, jfr avsnitt 11.2.2 och 17.2.2. Det ställs i rambeslutet inte något krav på den dömdes samtycke för att ett överförande av verkställigheten ska kunna ske. Något sådant krav finns inte heller i gällande rätt. Vi bedömer inte att det finns skäl att ställa upp något särskilt krav på den dömdes samtycke i lagen. Den dömdes inställning bör däremot utgöra en del i be- dömningen av den sociala återanpassningen. Samarbetet går inte ut på att tvångsvis överföra den dömde till en annan medlemsstat för verkställighet där. Även om den dömdes inställning bör ha en stor betydelse vid prövningen, bör överförande av verkställigheten inte hindras av att den dömde, i fall där han eller hon redan återvänt till sin hemstat, uttrycker att han eller hon inte önskar verkställa på- följden i den staten. I vissa fall torde den dömdes inställning få betydelse redan i personutredningen och för domstolens möjlighet att i brottmålet kunna döma till en frivårdspåföljd som beräknas kunna övervakas i en annan medlemsstat. I fall där frivården och domstolen bedömt att påföljden bör kunna verkställas i en annan medlemsstat och detta fått betydelse vid påföljdsvalet är det viktigt att ett överförande också i praktiken kommer till stånd. Den påföljd som valts får i dessa fall i sig antas kunna underlätta den dömdes sociala återanpassning. Detta innebär att den bedömning som gjorts bör få stor betydelse vid Kriminal- vårdens bedömning av om ett överförande bör ske. En sådan ut- gångspunkt kan också generellt öka möjligheterna till lika behand- ling vid påföljdsval oavsett den dömdes hemvist. Det bör endast finnas skäl att avvika från bedömningen i påföljdsvalet om förhåll- andena förändrats på ett avgörande sätt. Även om de förutsättningar som redovisats ovan i det enskilda fallet är uppfyllda kan det finnas skäl att ta hänsyn till andra omstän- digheter som kan ha betydelse för om ett överförande är lämpligt. Sådana omständigheter kan uppkomma i vissa fall och vara av olika karaktär. Det bör därför i lagen tas in en förutsättning som innebär att det kan anses lämpligt att verkställigheten överförs till den verk- ställande staten. Som framgår i avsnitt 21.3.1 ska enligt vårt förslag lagen tillämpas på en svensk dom om villkorlig dom, skyddstillsyn eller ungdoms- tjänst samt på ett beslut om villkorlig frigivning. Vi föreslår inte att lagen ska begränsas när det gäller vilka föreskrifter, som en sådan dom eller beslut kan förenas med, som bör kunna överföras för verkställighet till en annan medlemsstat. Däremot bör det i varje enskilt fall bedömas om det är lämpligt eller överhuvudtaget prak- tiskt möjligt att en svensk föreskrift genomförs eller övervakas i en annan medlemsstat. Samråd bör i dessa fall hållas med den behöriga myndigheten i den verkställande staten för att få information om hur föreskriften kommer att genomföras i den andra staten. Detta kan exempelvis ha stor betydelse när det gäller en föreskrift om vård eller behandling. Det bör även bedömas om ett överförande lämpligen bör ske efter information från den verkställande staten om en anpassning av påföljden. Mot bakgrund av att påföljds- systemen ser mycket olika ut i de olika medlemsstaterna bör man från svenskt vidkommande acceptera att påföljden får en annan form och kanske innehåll än om påföljden verkställts här. Det får dock inte vara fråga om en väsentlig avvikelse. Det kan t.ex. vara fråga om en föreskrift om vård och behandling som i den verkställande staten inte får något reellt innehåll alls. Det ska inte heller accep- teras att den anpassade påföljden blir längre eller strängare än den svenska påföljden jämte föreskrifter. En annan situation där lämpligheten kan ifrågasättas är om det föreligger en sådan situation som gör att den andra medlemsstaten kan antas åberopa hinder, t.ex. avseende ett krav på dubbel straff- barhet. Om Kriminalvården bedömer att det kan finnas förhållan- den som gör att den andra medlemsstaten kan åberopa hinder bör samråd ske i frågan. Rambeslutet ger möjlighet för den verkställande staten att vägra övervakning när den alternativa påföljden eller övervakningsåtgär- den har kortare varaktighet än (artikel 11.1 j). I ram- beslutet uttalas vidare att om alternativa påföljder eller övervak- ningsåtgärder inbegriper samhällstjänst bör den verkställande staten ha rätt att vägra att erkänna domen och, i tillämpliga fall, övervak- ningsbeslutet om samhällstjänsten normalt sett är fullgjord på mindre än (skäl 18). Vi bedömer inte att en viss var- aktighet av påföljden bör föras in som en uttrycklig förutsättning för att ett översändande ska få ske utan denna fråga bör i stället ingå i lämplighetsbedömningen. Här får en bedömning göras i varje enskilt fall och naturligtvis med beaktande av den andra medlems- statens inställning. När det gäller varaktigheten av de svenska på- följder som ska omfattas av den nya lagen får dessa anses löpa under den med påföljden förenade prövotiden. En villkorlig dom är förenad med en prövotid och skyddstillsyn med en prövotid . Efter villkorlig frigivning gäller en prövotid som motsvarar den strafftid som återstår vid frigivningen, dock . Någon motsvarande prövotid finns däremot inte vid ungdomstjänst. I bedömningen bör det ingå hur av prövo- tiden som återstår och vilken verkställighet som redan skett av de föreskrifter som meddelats. När det gäller varaktigheten av en svensk samhällstjänst kan följande anföras. Samhällstjänst enligt svensk rätt innebär en skyl- dighet för den dömde att utföra oavlönat arbete , lägst 40 och högst . Det kan ifrågasättas om en övervaknings- åtgärd som innebär samhällstjänst enligt svensk rätt kan överföras till en annan medlemsstat eftersom verkställighetstiden för denna i sig normalt sett understiger (jfr skäl 18). I godkän- nandepropositionen konstaterar regeringen beträffande föreskrifter om samhällstjänst att den omständigheten att dessa verkställs på ett visst sätt är ett utslag för en praxis som har utvecklats här. Vidare konstateras att samhällstjänst aktualiseras när skyddstillsyn eller villkorlig dom döms ut och att dessa har en längre varaktighet än . Vid verkställighet av den svenska påföljden får de be- stämmelser och den praxis som utvecklats i den verkställande staten beträffande motsvarande påföljder tillämpas. därför att det saknas anledning att tro att andra stater kommer att vägra verkställighet av svenska domar som inbegriper samhälls- tjänst mot bakgrund av den praxis som utvecklats här.3 Vi gör inte någon annan bedömning i denna del. praxis får utvisa vilken tolkning och användning andra medlemsstater kommer att göra i detta avseende. Även vid lämplighetsbedömningen bör det vägas in om dom- stolen vid påföljdsvalet tagit hänsyn till att den utdömda påföljden kan verkställas i hemlandet. Vid lämplighetsbedömningen kan det även vara relevant att ta hänsyn till de förklaringar enligt rambeslutet som den verkställande staten gjort (se skäl 13). Framför allt kan det finnas skäl att beakta om den verkställande staten gjort en förklaring enligt artikel 14.3 om att den i vissa fall inte avser att fatta de mer ingripande följd- besluten. 22.2Beslut och översändande av en svensk dom om frivårdspåföljd Förslag: Kriminalvården prövar om de förutsättningar som gäller enligt lagen är uppfyllda och beslutar om en svensk dom ska sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verk- ställighet. Kriminalvården ska sända över den svenska domen till en be- hörig myndighet i den verkställande staten. Domen får inte sam- tidigt sändas över för verkställighet till mer än en medlemsstat. Den svenska domen ska skickas skriftligen tillsammans med ett intyg enligt bilaga I till rambeslutet. Intyget ska av den be- höriga myndigheten översättas till den verkställande statens språk eller till ett språk som den staten har förklarat att den godtar. Frågan om en svensk dom om frivårdspåföljd ska sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet kan initieras på olika sätt. Det kan vara fråga om att den verkställande staten tar upp frågan, genom den dömde själv eller genom att en övervak- 2008/09:19 s. 39 f. ningsnämnd eller Kriminalvården initierar frågan. Det skulle även kunna ske genom en anmälan av den domstol som handlagt brott- målet. Det vanligaste torde bli att frågan tas upp av Kriminalvården själv eller efter anmälan av övervakningsnämnd. Enligt gällande rätt ska en övervakningsnämnd som vid handläggningen av ett ärende finner att förutsättningar finns för framställning om verkställighet utomlands enligt IskL, anmäla detta till Kriminalvården (7 § första stycket IskF). En motsvarande bestämmelse bör tas in i den nya regleringen. När en domstol i ett brottmål dömt till en frivårdspåföljd av- seende en person som har hemvist i en annan medlemsstat är det angeläget att Kriminalvården får kännedom härom. En domstol som har dömt en tilltalad till skyddstillsyn eller villkorlig dom med samhällstjänst ska expediera domen till Kriminalvården. Av 17 § förordning (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. framgår att en dom på skyddstillsyn mot någon som har hem- vist i en stat som anges i IskF ska, när den vunnit laga kraft, sändas till Kriminalvården jämte vissa handlingar. Det handlar bl.a. om den personutredning som gjorts i målet samt i vissa fall en kopia av akten i målet. Det bör övervägas om denna bestämmelse bör ändras så att även den här föreslagna lagen omfattas. I fall där Kriminalvården bedömer att det kan finnas förutsätt- ningar för ett överförande till en annan medlemsstat, bör Kriminal- vården underrätta den dömde härom och om innebörden av att verkställigheten överförs. En sådan upplysningsskyldighet kan tas in i förordning, jfr avsnitt 17.4.1 om en motsvarighet gällande fri- hetsberövande påföljder. När den tilltalade döms till ungdomstjänst ska domen sändas till socialnämnden. Därefter får bl.a. utifrån den dömdes inställning ställning tas till om ett ärende ska påbörjas. I fall där den dömde redan lämnat bör upplysningsskyldig- heten inte gälla. Däremot kan det finnas anledning att kontakta behörig myndighet i den dömdes hemland för att undersöka even- tuella förutsättningar för ett överförande. Oavsett hur ett ärende initierats ska Kriminalvården i enlighet med vad som beskrivs i avsnitt 22.2.2 pröva och besluta i ärendet. Endast en upplysning till den dömde om möjligheten att överföra verkställigheten ska emellertid inte innebär att ett ärende initierats. Kriminalvården har att pröva om de förutsättningar som gäller en- ligt lagen är uppfyllda och att göra de lämplighetsavvägningar som krävs i det enskilda fallet, se avsnitt 22.1. Kriminalvården har där- efter att fatta beslut om domen ska sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet där. Detta bör framgå av lagen. Enligt rambeslutet bör beslutet om huruvida domen och, i före- kommande fall, övervakningsbeslutet ska översändas till en annan medlemsstat, i varje enskilt fall fattas av den behöriga myndigheten i den utfärdande staten med beaktande bl.a. av de förklaringar som gjorts i enlighet med artiklarna 5.4, 10.4 och 14.3. Detta avser vilka förutsättningar den andra medlemsstaten ställt upp för att ett över- förande ska få ske dit avseende anknytning utanför det tvingande samarbetsområdet, eventuellt krav på dubbel straffbarhet även utanför den s.k. listan och vilka eventuella följdbeslut den andra staten inte kommer att fatta. Detta är omständigheter som ska ingå lämplighetsbedömningen, se avsnitt 22.1.4. Kriminalvården har därför att innan beslut fattas i ett enskilt fall kontrollera vilka förklaringar den aktuella medlemsstaten lämnat. I de allra flesta fall torde det också vara aktuellt att innan beslut samråda med den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten. Detta är nödvändigt när den verkställande statens medgivande krävs för ett överförande. Genom samråd kan även eventuella upplysningar fås om huruvida en anpassning av påföljden är påkallad och hur den kommer att ut- formas. Vi föreslår att Kriminalvårdens slutliga beslut ska kunna över- klagas, se närmare avsnitt 24.2. För Kriminalvårdens handläggning gäller förvaltningslagen (1986:223), om inte annat sägs. Detta inne- bär bl.a. att beslutet ska innehålla de skäl som har bestämt utgången och hur den dömde kan överklaga det. I artikel 6 i rambeslutet finns bestämmelser om översändande av en dom och, i förekommande fall, ett övervakningsbeslut. Domen och övervakningsbeslutet, eller bestyrkta kopior av dem, ska översändas direkt till den behöriga myndigheten i den verkställande staten. bestämmelse om att Kriminalvården har att sända över domen till en behörig myndighet i den verkställande staten bör tas in i lagen. Varje medlemsstat har att till rådets generalsekretariat under- rätta om vilka myndigheter som är behöriga enligt rambeslutet. Om den behöriga myndigheten i den verkställande staten ändå i något fall inte är känd för Kriminalvården ska myndigheten vidta alla nödvändiga efterforskningar för att få sådan information från den verkställande staten (artikel 6.6). Inom EU har inrättats ett rättsligt nätverk med kontaktpersoner i de olika länderna. Kriminalvården kan genom nätverket få upplysningar om vilken myndighet som är behörig i den verkställande staten. Den utfärdande staten får översända domen och, i förekom- mande fall, övervakningsbeslutet tillsammans med intyget, till endast en verkställande stat åt gången (artikel 6.5). Även detta bör framgå av den nya lagen. Domen och, i förekommande fall, övervakningsbeslut ska över- sändas tillsammans med ett intyg, för vilket ett standardformulär finns i bilaga I till rambeslutet (artikel 6.1–2). Intyget ska i princip innehålla all den information som krävs för att den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska kunna ta till ställning till frågan om erkännande och verkställighet. Intyget ska utfärdas av Kriminalvården. Kriminalvården ansvarar också för att intyget är utfärdat på, eller översatt till ett språk som godtas av den verk- ställande staten (artikel 21). Detta kan framgå av förordning. Det kan noteras att det i detta rambeslut inte finns någon motsvarande möjlighet för medlemsstaterna att lämna en förklaring om att domen i vissa fall ska kunna begäras översatt som finns i rambeslutet om frihetsberövande påföljder. Någon översättning av domen ska alltså normalt inte behöva ske utan den information som finns i intyget vara tillräcklig. Domen och, i förekommande fall, övervakningsbeslutet ska enligt rambeslutet översändas på ett sätt som lämnar en skriftlig uppteckning och på ett sätt som möjliggör för den verkställande staten att fastställa äktheten (artikel 6.2). Även kravet på skriftlig- het kan framgå av förordning. På vilket sätt handlingarna kan sändas över beror på lagstiftningen i de båda staterna. Det vanliga torde vara att handlingar sänds över per post. Huruvida det är möj- ligt att sända över handlingar per exempelvis telefax eller e-post får avgöras i varje enskilt fall. Kriminalvårdens beslut att översända en svensk dom om fri- vårdspåföljd till en annan medlemsstat ska enligt våra förslag kunna överklagas, se avsnitt 24.2. Domen och eventuella efterföljande be- slut, jämte intyg, bör därför sändas över till den verkställande staten först efter det slutliga beslutet om att sända över domen vunnit laga kraft. Huvudregeln är att en svensk dom om skyddstillsyn eller ungdomstjänst blir verkställbar för domen och en dom om villkorlig dom från laga kraft. När det gäller skyddstillsyn får rätten förordna att övervakningen ska anstå till dess domen har vunnit laga kraft (28 kap. 5 § första stycket ). I fall där Kriminalvården bedömer att det kan finnas förutsättningar för att sända över en svensk dom enligt lagen till en annan medlemsstat, kan det vara angeläget att avvakta med verkställighetsåtgärderna i . Det kan annars bli aktuellt att vidta åtgärder som t.ex. att förordna övervakare eller att upprätta en verkställighets- eller arbets- plan med kostnader till följd. Det kan också redan under person- utredningen planeras för att det är den verkställande statens myn- digheter som ska verkställa påföljden t.ex. innebärande en samhälls- tjänst. I fall där påföljden ska överföras till en annan medlemsstat och övervakning redan anordnats i måste Kriminalvården entlediga övervakaren för den dömde. Detta kan framgå av den nya förordningen. Förslag: Beslut som meddelas i den verkställande staten angå- ende en överförd frivårdspåföljd ska gälla i . Sedan en svensk dom erkänts i den verkställande staten, be- slutas åtgärder med anledning av den överförda påföljden i endast om den behöriga myndigheten i den verkställande staten hänskjuter ärende om sådan åtgärd hit. Kriminalvården ska överlämna ett hänskjutet ärende från den verkställande staten till den övervakningsnämnd inom vars verksamhetsområde över- vakningen bedrevs eller skulle ha bedrivits vid tiden för över- förandet. När den behöriga myndigheten i den verkställande staten har er- känt den översända domen och, i förekommande fall, övervak- ningsbeslutet och har underrättat den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om detta erkännande ska den utfärdande staten inte längre vara behöriga att övervaka de alternativa påföljderna eller övervakningsåtgärderna som påförts eller att vidta de följd- åtgärder som avses i artikel 14.1 (artikel 7.1). Huvudregeln är alltså att den verkställande staten har behörighet att fatta samtliga följd- beslut och att som utfärdande stat förlorar kompetensen att vidta åtgärder med anledning av den svenska påföljden. Sådana följdbeslut kan enligt artikel 14.1 i rambeslutet omfatta a)ändring av skyldigheter eller anvisningar i den alternativa påföljden eller övervakningsåtgärden eller ändring av prövotidens längd, b)upphävande av uppskjutandet av verkställigheten av påföljden eller upphävande av beslutet om villkorlig frigivning, och c)påförande av fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd när det gäller en alternativ påföljd eller en villkorlig påföljd. Följdbeslut kan i ett enskilt fall behöva fattas om villkoren för på- följden behöver justeras. Det kan t.ex. vara fråga om ändringar i eller upphörande av en behandling eller ändringar i en plan för sam- hällstjänst. Följdbeslut kan också behöva meddelas om den dömde missköter villkoren eller begår ny brottslighet. Det kan då t.ex. vara fråga om beslut om att förlänga övervakningstiden eller besluta om nya villkor, att förverka villkorligt medgiven frihet eller att i stället döma ut en frihetsberövande påföljd. Det är lagstiftningen i den verkställande staten som ska tillämpas på följdbesluten och på alla ytterligare konsekvenser av domen, inbegripet i förekommande fall verkställighet av och, vid behov, anpassning av fängelsestraffet eller den frihetsberövande åtgärden (artikel 14.2). Även om huvudregeln enligt rambeslutet alltså är att den ut- färdande staten, efter ett överförande av övervakningen, inte längre ska fatta några följdbeslut, finns det undantag som gör att den ut- färdande staten i vissa fall ändå behåller sin behörighet att vidta åt- gärder. Den verkställande staten har nämligen en möjlighet att lämna en förklaring om att den inte avser att fatta de mer ingrip- ande följdbesluten. Detta framgår av artikel 14.3 i rambeslutet. sådan förklaring kan avse att staten kommer att i vissa fall vägra att överta ansvaret som avses i punkterna 1 b) och c). Det kan t.ex. handla om fall där det inte finns något fastställt fängelsestraff i domen, när det är fråga om en villkorlig påföljd eller då kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt (artikel 14.3 a–c). Av de med- lemsstater som genomfört rambeslutet har de flesta gjort en förklaring enligt artikel 14.3 innebärande att den staten vägrar att överta ansvaret för beslut enligt punkten 1 b) och c) t.ex. i fall den behövliga åtgärden inte är förenlig med nationell rätt. Detta innebär att som utfärdande stat kan komma att behöva fatta vissa mer ingripande följdbeslut även efter ett över- förande av påföljden. Det kan avseende svenska påföljder handla om beslut om att förverka villkorligt medgiven frihet eller att undan- röja en frivårdspåföljd och döma ut ett fängelsestraff i stället. Den behöriga myndigheten i den verkställande staten har enligt ram- beslutet att när det föreligger förhållanden som kan föranleda ett följdbeslut genast meddela den behöriga myndigheten i den utfärd- ande staten (artikel 17.1). Häri ligger även en skyldighet att lämna alla ytterligare uppgifter och omständigheter som den utfärdande staten begär att få som behövs för att kunna fatta ett följdbeslut i enlighet med den nationella lagstiftningen. I en situation kan som utfärdande stat komma att be- höva fatta samtliga följdbeslut som kan bli aktuella. Det är fråga om fall där den verkställande staten åberopar en vägransgrund, men efter överenskommelse med den utfärdande staten ändå åtar sig att överta övervakningen, men då utan att överta ansvaret att fatta något följdbeslut (artikel 11.4). För svenskt vidkommande handlar det dessutom i dessa fall att kunna ändra eller besluta om ytterligare föreskrifter i enlighet med svensk rätt. I en sådan situation har den behöriga myndigheten i den verkställande staten att underrätta den utfärdande staten om påföljden eller övervakningsåtgärden missköts av den dömde (artikel 17.2). Det är inte alltid helt klart vilka åtgärder som bör vidtas vid den dömdes misskötsamhet dvs. om det bör ske en ändring i gällande övervakningsåtgärd eller om påföljden bör undanröjas. Det är upp till den verkställande staten att göra dessa överväganden och så- ledes, när en förklaring lämnats enligt det ovan beskrivna, vilken stat som ska fatta beslut på grund av misskötsamheten. Detta inne- bär att som utfärdande stat har att fatta följdbeslut när den verkställande staten hänskjuter en sådan fråga hit. I lagen bör tas in bestämmelser dels om vilken giltighet följd- beslut som fattas i den verkställande staten får i , dels att följdbeslut ska fattas, när den verkställande staten hänskjuter ett ärende hit. 22.3.2Nuvarande bestämmelser om följdbeslut Både i NVL och i IskL finns bestämmelser om, efter ett över- förande till en annan stat, giltigheten av beslut fattade i den andra staten samt när följdbeslut ska fattas i . Vid överförande av övervakning av en i utdömd skydds- tillsyn till en annan nordisk stat, gäller att beslut i den andra staten om ändrade bestämmelser med avseende på skyddstillsynen ska äga giltighet här (15 § andra stycket NVL).