sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — har uttalat att det inte kan uteslutas att ett faktiskt längre fängelsestraff som är markant längre i den verkställande staten skulle kunna strida mot artikel 5 om rätt till personlig frihet. I ett ärende där verkställigheten i skulle innebära att den dömde får avtjäna en markant än i den dömande staten kan det alltså bli fråga om att avslå en begäran. Som framgår i avsnitt 11.2.7 är det oklart hur stor avvikelse som ska föreligga för att det ska vara fråga om ett konventionsbrott. har konstaterat att en tjugoprocentig skillnad i faktisk avtjänandetid inte ska anses utgöra konventionsbrott, se avsnitt 5.2.3. Motsvarande riktlinje som kan tillämpas vid överför- ande från bör även kunna tillämpas vid överförande till . Detta innebär en riktlinje om att ett överförande av verk- ställigheten till bör godtas när avtjänandetiden i domslandet uppgår till hälften eller mer. Som påpekats tidigare är detta dock endast en riktlinje som måste användas tillsammans med andra relevanta omständigheter i ärendet. Exempelvis bör beaktas hur stor skillnaden det blir i den faktiska verkställighetstiden räknat och månader. En väsentlig skillnad torde framför allt gälla när det är fråga om långa straff. Det kan också vara relevant att beakta hur som redan avtjänats i den dömande staten, se vidare avsnitt 12.7.1. Ska det tas in en erinran om i lagen? På motsvarande sätt som vid överförande av verkställigheten av en svensk brottmålsdom till en annan stat kan det ifrågasättas om det i den nya lagen ska finnas en erinran om att en tillämpning av kan innebära att en framställning ska avslås, jfr avsnitt 11.2.7. En uttrycklig avslagsgrund skulle innebära den fördelen att det blir tydligt för tillämparen att dessa frågor ska prövas och att verkställighet i aldrig kan ske om det strider mot . Som beskrivs i avsnitt 5.2.4 har det i flera lagstiftningsärenden diskuterats huruvida en uttrycklig hän- visning till ska göras eller inte. I flertalet fall har regeringen hänvisat till att det skulle leda för långt att i varje författning hänvisa till och därför avstått från att införa en uttrycklig regel som erinrar om tillämplighet. Även om det finns starka skäl för en vägransgrund som hänvisar till bedömer vi även här att det inte finns skäl att i denna lag gå emot den princip som är gällande i På så vis undviks också olika utformning i olika lagar med en risk för felaktiga motsatsslut till följd. Vi bedömer mot det ovan anförda inte heller att det finns anledning att i den nya lagen införa en motsvarighet till 5 § andra stycket 5 om att verkställighet i inte får ske om det skulle strida mot internationella förpliktelser. Detta gäller alltså redan enligt svensk lag. Detsamma gäller den nuvarande bestäm- melsen om att det finns grundad anledning att anta att domen föranletts eller den däri bestämda påföljden skärpts av hänsyn till ras, religion, nationalitet eller politisk åsikt. 12.3.11 Andra möjliga hinder Mot bakgrund av den konventionsneutrala utformningen av lagen är det omöjligt att i en uppräkning i lagen täcka alla de omstän- digheter som enligt olika, både nuvarande och framtida, överens- kommelser kan utgöra hinder för en verkställighet i . Det bör därför i lagen tas in en vägransgrund som grundar sig på att verkställigheten i i något annat hänseende skulle strida mot den överenskommelse mellan och den andra staten som ligger till grund för tillämpningen. Mot bakgrund av hur praxis ser ut torde det bli ytterst sällan som det finns anledning att tillämpa denna grund. En generalklausul gör det dock möjligt att tillämpa de olika överenskommelserna fullt ut i varje enskilt fall. Då dessa hinder kan vara av helt olika karaktär bör bestämmelsen utformas som fakultativ. Bestämmelsen ger alltså den behöriga myndigheten en möjlighet att tillämpa en vägransgrund som anges i den överenskommelse som tillämpas, men inte någon skyldighet. När det gäller en framtida tillämpning av brottmålsdomskon- ventionen är avsikten inte att i och för sig utesluta någon av de vägransgrunder som uttrycks i nuvarande IVL. Vi bedömer dock att samtliga av dessa inte behöver anges uttryckligen utan kan, om det anses behövligt, ingå i den fakultativa generalklausulen. Av 6 § första stycket 4 IVL framgår att en framställning får avslås om gärning som påföljden avser inte har begåtts i doms- landet. Denna bestämmelse grundar sig på artikel ) i brottmåls- domskonventionen och avser alltså situationer där den stat som meddelat domen har grundat sin jurisdiktionsrätt på andra regler än sådana som ger uttryck för territorialitetsprincipen. Mot bakgrund av de föreslagna avslagsgrunderna om dubbel straffbarhet och pre- skription bedömer vi inte att det finns skäl att införa en generell avslagsgrund som innebär att inte godtar en utländsk dom som avser en gärning som begåtts utanför domslandet. Detta över- ensstämmer med våra överväganden vid genomförande av ram- besluten jfr avsnitt 18.3.7 och 23.2.7. Om det i ett enskilt fall anses angeläget kan den fakultativa avslagsgrunden användas. Vidare framgår av 6 § första stycket 6 IVL att vägran kan ske om det kan antas att påföljden kan verkställas i den andra staten. Denna bestämmelse har införts för att ge en möjlighet att ifråga- sätta den dömande statens bedömning av frågan om verkställighet är möjlig i den staten och syftar till att staterna ska samarbeta effektivt för att uppnå den lösning som med hänsyn till den dömdes återanpassning är den lämpligaste. Den ger också möjlighet att beakta ändrade förhållanden efter det att en framställning gjorts. En sådan vägransgrund behöver inte generellt finnas i lagen eftersom det är en grundförutsättning för överförande till att den sociala återanpassningen kan antas underlättas av ett över- förande hit. Om en sådan fråga uppkommer vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen kan alltså generalklausulen i lagen tillämpas. I de särskilda avtal har med och om samarbete rörande verkställighet av straffrättsliga påföljder samt i eventuella kommande överenskommelser med enskilda länder kan det finnas särskilda krav som ska vara uppfyllda för att ett över- förande ska vara möjligt. Exempelvis ska i avtalet med det, vid framställningen om överförande, återstå av den dömdes påföljd och ett överförande är inte möjligt om den dömde även är medborgare i den dömande staten. 12.3.12 Delvis verkställighet av en utländsk brottmålsdom Förslag: En motsvarighet till den nuvarande möjligheten till del- vis verkställighet av en utländsk brottmålsdom i fall då det före- ligger hinder mot något eller några av brotten, förs in i den nya lagen. En förutsättning för detta är att det framgår vilken del av påföljden som avser detta eller dessa brott. Enligt artikel 4.2 och ingressen till artikel 6 i brottmålsdoms- konventionen förutsätts att den dömande staten kan begära partiell verkställighet av brottmålsdom i fall då hinder föreligger mot verk- ställighet såvitt avser något eller några brott. Detta är emellertid endast tänkbart om det framgår av domen eller den dömande staten i samband med framställningen anger att viss påföljd hänför sig endast till det eller de brott i fråga om vilka verkställighetshinder inte föreligger. Bestämmelse härom finns i 7 § IVL.4 Vi anser att en motsvarighet till bestämmelsen i 7 § IVL bör tas in i den nya lagen för att uppfylla detta krav enligt brottmåls- domskonventionen. Möjligheten till delvis verkställighet bör emeller- tid gälla generellt och kunna användas i fall där det bedöms lämpligt. Det bör i första hand bedömas om det finns särskilda skäl att överta verkställigheten av hela domen och först därefter om det finns skäl att överta en del av domen. En förutsättning för delvis verkställighet är naturligtvis att den andra staten går med på en delvis verkställighet i . Som nämns ovan är även en förut- sättning att domslandet kan ange vilken påföljd som gäller för de brott som verkställigheten kan övertas för. I svensk rätt finns en möjlighet för domstol att vid motsvarande situation när en svensk brottmålsdom ska verkställas i en annan stat, efter anmälan av åklagare undanröja den gemensamt ådömda påföljden och döma till påföljd för den brottslighet som överförandet av verkställigheten avser (34 kap. 18 § ). Motsvarande förfaranden kan antas finnas i vissa andra stater. Förslag: En framställning om verkställighet av en utländsk brottmålsdom i får göras av en utländsk behörig myn- dighet som framgår av en internationell överenskommelse som är bindande för . En svensk framställning hos annan stat om verkställighet här i landet görs av den behöriga myndig- heten. Nuvarande krav på framställningen, vilka handlingar som ska bifogas och vilka språk som godtas ska gälla även i den nya reg- leringen. 1972:98 s. 114. Om en framställning till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för prövningen, ska behörig myndighet i den andra staten ges möj- lighet att komma in med komplettering. Om framställningen, trots att den andra staten beretts tillfälle att komma in med komplettering, är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för prövning av frågan om överförande, får framställningen avslås. Enligt brottmålsdomskonventionen är det endast den dömande staten som kan göra framställning om överförande av straffverk- ställighet (artikel 3.2). Däremot kan enligt överförandekonventionen framställning om överförande göras av antingen den dömande staten eller den verkställande staten (artikel 2.3). Detta hänger samman med att båda staternas godkännande krävs för ett överförande. Ett ärende kan även initieras av den dömda personen, men det är alltså någon av staterna som måste göra en framställning. Enligt gällande rätt ska en framställning om verkställighet i göras av behörig myndighet i den andra staten (5 § första stycket och 25 a § tredje stycket IVL). Det ska på motsvarande sätt i den nya lagen framgå att en framställning får göras av en behörig myndighet som framgår enligt en internationell överenskommelse som är bindande för . Som framgår i avsnitt 10.7.1 ska som huvudregel framställningen ges in till . Om den internationella överenskommelse som tillämpas i det enskilda fallet tillåter det kan framställningen göras direkt till den behöriga myndigheten i . En framställning som ges in till Justitie- departementet enligt lagen ska vidarebefordras till Kriminalvården, om påföljden kan antas komma att verkställas som fängelse eller sluten ungdomsvård, eller , om påföljden kan antas komma att verkställas som rättspsykiatrisk vård. Vid tillämpning av t.ex. överförandekonventionen är det även möjligt för regeringen att själv göra en framställning hos den andra staten om att verkställigheten ska ske i (25 a § tredje stycket IVL och 16 § IVF). Den föreslagna nya beslutsordningen innebär att det istället blir den behöriga myndigheten i som kan göra en framställning hos en annan stat om verkställighet här. Detta ska framgå av lagen. I enlighet med de kommunikationsvägar som gäller ska som huvudregel sända över en sådan framställning till den andra staten. direkt till en behörig myndighet i den andra staten om det framgår av den internationella överenskommelsen. Enligt gällande rätt ska en framställning om verkställighet av utländsk brottmålsdom vara skriftlig och åtföljd av vissa handlingar (4, 15 och 20 b §§ IVF). Motsvarande bestämmelser bör föras in i den nya förordningen. De handlingar som ska bifogas är domen i original eller en bestyrkt kopia av domen och av den lag denna grundas på, intyg om att avgörandet är verkställbart, om detta inte framgår av övriga handlingar i ärendet, bevis om att den dömde eller laglig ställföreträdare för honom eller henne har samtyckt till att verkställigheten överförs till , och övriga handlingar som är av betydelse för frågans bedömning. Bevis om samtycke behövs inte i fall där det inte finns något samtyckeskrav. I fall där det s.k. utvisningsfallet åberopas ska den dömdes inställning om över- förandet bifogas samt en kopia av beslutet om utvisning eller av- visning. Det kan konstateras att den dömdes inställning i frågan torde vara av intresse i samtliga fall, oavsett om samtycke krävs eller inte, och bör därför som huvudregel ingå i underlaget. I fall där den dömde befinner sig i blir det däremot snarare fråga om att de svenska myndigheterna får inhämta denna information. har vid ratificering av brottmålsdomskonventionen och överförandekonventionen lämnat en förklaring om att framställ- ning om verkställighet och bifogade handlingar som är avfattade på annat språk än danska, norska eller svenska, ska vara översatta till svenska eller engelska. Detta framgår av 4 och 15 §§ IVF. Detta är de språk som normalt godtar i olika straffrättsliga sam- arbeten och det finns ingen anledning att i den nya regleringen göra någon ändring i detta avseende. En motsvarande bestämmelse bör därför föras in i den nya förordningen. Det bör av bestämmelsen även framgå att annat språk ska godtas om det framgår av en inter- nationell överenskommelse som är bindande för . För när- varande ska vid tillämpning av avtalet mellan och om verkställighet av straffrättsliga påföljder, framställningar m.m. vara avfattade på spanska (artikel 17.1). För att den behöriga myndigheten ska kunna genomföra sin prövning av framställningen och fatta beslut krävs det att all rele- vant information finns tillgänglig för myndigheten. Om framställ- ningen är bristfällig i något avseende eller om någon handling sak- nas bör Kriminalvården eller kunna ge den behöriga myndigheten i den andra staten tillfälle att inom en rimlig tidsfrist komplettera framställningen. Detta överensstämmer med artikel 17 En sådan begäran får göras genom om det inte bedöms möjligt att direkt vända sig till den andra staten. I ett fall där den andra staten, trots en begäran om komplet- tering, inte kommer in med den information som krävs bör fram- ställningen kunna avslås. Det bör därför i den nya lagen framgå att en framställning om överförande av verkställighet av en utländsk brottmålsdom till , får avslås om framställningen, trots att behörig myndighet i den andra staten beretts tillfälle att komma in med komplettering, är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för prövning av frågan om över- förande. En sådan bestämmelse måste anses vara i överensstäm- melse med samtliga tillämpliga överenskommelser. Även om brottmålsdomskonventionen är tvingande så är den verkställande staten endast bunden att verkställa en utländsk brottmålsdom på de villkor som föreskrivs i konventionen, dvs. exempelvis att fram- ställningen har visst innehåll. Genom en sådan avslagsbestämmelse uppnås vidare en likhet i förfarandena i enlighet med våra förslag till de lagar som genomför rambesluten, se avsnitt 18.5.6 och 23.3.4. Förslag: Motsvarande bestämmelser som gäller om tvångs- medel tas in i den nya lagen. Bestämmelser om tvångsmedel vid tillämpning av överförande- konventionen jämte tilläggsprotokollet eller finns i 25 c–e §§ IVL.5 Dessa tar endast sikte på fall där den dömde genom att fly till försöker att helt eller delvis undandra sig verkställighet av påföljd som dömts ut genom en dom som vunnit laga kraft i den andra staten. Bestämmelserna överensstämmer med artikel 2.2 i tilläggsprotokollet och artikel 68 i Schengenkonven- tionen. Bestämmelserna beskrivs närmare i avsnitt 3.2.1. Vi anser inte att det finns skäl att göra några ändringar i dessa bestämmelser och föreslår därför att motsvarande bestämmelser förs in i den nya lagen. Motsvarande bestämmelser som finns i IVF om vad en begäran om tvångsåtgärd ska innehålla samt att en sådan begäran från den andra staten som görs till ska över- 5 Se prop. 1999/2000:45 s. 39–41. lämnas till Riksåklagaren, bör föras in i den nya förordningen, dock med den ändringen att åklagarmyndigheten i stället anges. Det finns även bestämmelser om tvångsmedel vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen (se 17 § IVL). Som tidigare nämnts ska vissa särskilda förfaranderegler införas i den nya lagen när brottmålsdomskonventionen tillämpas. Frågor om tvångsmedel i denna situation tas upp tillsammans med dessa förfaranderegler i avsnitt 14.5.1. 12.6Den behöriga myndighetens prövning och beslut Förslag: Kriminalvården eller prövar om en utländsk brottmålsdom ska verkställas i enligt lagen. Ett beslut om att överta verkställigheten av en utländsk brottmåls- dom ska innehålla uppgift om påföljdens art och längd och den tid som den dömde redan varit frihetsberövad i anledning av de brott som låg till grund för domen i den andra staten och i . Vidare ska beslutet i förekommande fall innehålla upp- gift om föreskrifter som meddelas eller beslut om överlämnande för påföljdsomvandling. Handläggningen beroende av vem som initierat ett ärende Som framgår i avsnitt 12.4 kan ett ärende om överförande av verk- ställighet av en utländsk brottmålsdom till påbörjas på olika sätt. Handläggningen blir något olika, men själva prövningen ska vara densamma. I första hand handlar det om att en annan stat sänder en framställning till om att verkställigheten ska överföras hit. I fall där den dömde själv eller genom ombud kontaktar Justitie- departementet eller den behöriga myndigheten har den behöriga myndigheten att ta ställning till om en framställning ska göras till den andra staten om överförande hit. Den behöriga myndigheten kan även själv initiera ett ärende om överlämnande till . Enligt artikel 4.4 i överförandekonventionen ska den dömande staten, i fall där den dömde till den verkställande staten anmält önskemål om överförande, på begäran av den verkställande staten lämna information om den dömde samt om de gärningar för vilka påföljden bestämts, påföljdens art och längd samt när verkställig- Om Kriminalvården eller bedömer att det finns förutsättningar för ett överförande till måste den andra statens medgivande inhämtas innan slutligt beslut med- delas, se avsnitt 12.2.3. Den behöriga myndigheten bör, före det att den andra statens medgivande inhämtas, preliminärt ta ställning till om övriga förutsättningar enligt lagen är uppfyllda. Detta får ses som en åtgärd under handläggningen. För det fall den behöriga myndigheten inte anser att förutsättningar föreligger att gå vidare med beredningen av en framställning om överförande meddelas ett avslagsbeslut. Detta beslut är slutligt och ska kunna överklagas, se avsnitt 14.2.1. Oavsett hur ett ärende initierats kan det finnas behov av att komplettera den information som finns om den dömde antingen genom den andra staten eller genom att information inhämtas i . Det kan exempelvis vara fråga om att i en anknytnings- utredning inhämta uppgifter från och Migrations- verket. Det kan också finnas annan utredning hos den andra staten som är värdefull inför en bedömning. Det kan i förekommande fall finnas läkarintyg eller socialutredningar om den dömde, informa- tion om behandling av den dömde i domslandet samt rekommen- dation som avser vidare behandling (jfr artikel 6 i överförande- konventionen). Den behöriga myndighetens prövning Den behöriga myndigheten har att inledningsvis pröva om de grund- läggande förutsättningarna är uppfyllda. Som framgår i avsnitt 12.2 handlar det om att anknytningskraven inklusive att den dömdes sociala återanpassning kan antas underlättas av ett överförande hit är uppfyllda, att den dömde samtyckt till överförandet om det krävs, att domen vunnit laga kraft, att påföljden får verkställas i den stat där domen meddelats, att den dömde befinner sig i den andra staten eller i samt att det återstår av påföljden. När det gäller återstående strafftid kan det bli aktuellt att pröva om det föreligger särskilda skäl att överföra verkställigheten trots att kravet inte är uppfyllt. Som nämnts ovan ska det även kontrolleras att den andra staten godtar ett överförande, i fall där den behöriga myndigheten sänt en framställning om överförande hit till den andra staten. Det kan i undantagsfall uppkomma frågor kring hinder mot verkställighet i enligt någon av de grunder som beskrivs i avsnitt 12.3. Den behöriga myndigheten har då att pröva om omständigheterna i fallet är sådana att de utgör hinder mot verk- ställighet här. Den behöriga myndigheten har vidare att bedöma om den utländska påföljden kan överföras genom fortsatt verk- ställighet eventuellt med föreskrifter eller om det krävs en påföljds- omvandling, se nedan avsnitt 12.7. För de behöriga myndigheternas handläggning av ett ärende följer vad som gäller enligt förvaltnings- lagen (1986:223). Oavsett om beslutet innebär att ett överförande av verkställigheten ska ske till eller att ett sådant överförande inte kan ske, ska beslutet innehålla uppgift om skälen för beslutet och hur det över- klagas. Detta följer av förvaltningslagen. Beträffande överklagande se avsnitt 14.2.1. Vid beslut om att verkställighet ska ske i krävs därutöver vissa andra uppgifter. För att den utländska påföljden ska kunna verkställas i behövs uppgift om påföljdens art och längd. Om den behöriga myndigheten meddelar närmare föreskrifter om påföljden för att den ska kunna verkställas här ska även detta fram- gå i beslutet, se avsnitt 12.7.2. Som framgår nedan i avsnitt 12.7.3 kan den behöriga myndigheten i undantagsfall överlämna åt åklagar- myndigheten att ansöka hos rätten om påföljdsomvandling. I be- slutet ska även framgå om den behöriga myndigheten bedömer att ett sådant överlämnande ska ske. Vidare ska det i förekommande fall framgå den tid som den dömde redan avtjänat i anledning av det brott som låg till grund för domen och som ska avräknas från påföljdens längd. Det kan vara fråga om tid som han eller hon varit frihetsberövad i den dömande staten med anledning av den aktuella domen och tid som han eller hon varit frihetsberövad efter beslut om tvångsmedel i . 12.7Anpassning av den utländska påföljden Förslag: Om det krävs för att en utländsk brottmålsdom ska kunna verkställas i , får den behöriga myndigheten antingen själv meddela de närmare föreskrifter som behövs, eller över- lämna åt åklagarmyndigheten att göra en ansökan hos rätten om att ny påföljd ska bestämmas (påföljdsomvandling). Vid påföljdsomvandling ska rätten bestämma en frihets- berövande påföljd som motsvarar den utländska påföljden, sär- skilt i fråga om dess art och längd. Vid bestämmandet av på- följdens längd ska även frihetsberövanden som föregått domen beaktas. Den nya påföljden får inte vara strängare än den ut- ländska påföljden. Det gäller även om den utdömda påföljden är lindrigare än den lindrigaste påföljd som enligt svensk lag kan följa på brottet eller brotten. Rättens prövning ska inte omfatta frågan om den som dömts begått gärningen och hur denna ska bedömas. För rättens handläggning gäller i tillämpliga delar rättegångs- balkens bestämmelser om rättegången i brottmål, om inte annat följer av lagen. Rättens avgörande av saker sker genom dom. I nästan alla de ärenden som handläggs av regeringen beslutas om fortsatt verkställighet av den utländska påföljden, dvs. påföljdens art och längd följer vad som bestämts i domslandet. Regeringen har möjlighet att enligt § IVL efter omständigheterna antingen själv meddela de närmare föreskrifter som behövs för verkställig- heten i , eller överlämna åt Riksåklagaren att göra ansökan hos rätten om att ny påföljd ska bestämmas enligt vad i svensk lag är föreskrivet om påföljd för motsvarande gärning. Det är endast undantagsvis som regeringen använder sig av denna bestämmelse. I vissa ärenden är emellertid den utländska påföljden sådan att en anpassning måste ske för att den ska kunna verkställas här. Bestämmelser om möjlighet för de behöriga myndigheterna att anpassa påföljden genom föreskrifter eller att överlämna för på- följdsomvandling ska därför tas in även i den nya lagen. Dessa be- stämmelser är delvis utformande genom hänvisningar till vad som gäller vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen.