sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — När kompisarna valde att måla graffiti på lagliga väggar så valde jag att klottra på tunnelbaneperrongerna och liknande. Överallt där min tag syntes och kunde dra till sig folks uppmärksamhet sprejade eller skrev jag den. Som 14-åring hade jag gjort mig ett namn i graffiti- värld, jag var respekterad och för många andra ungdomar en före- bild. På nätet spreds det filmer och bilder på mig när jag maskerad drog loss säten i tunnelbanorna och kastade mig igenom tåg- vagnens rutor. Våra lärare på skolan visste precis vad vi gjorde men gjorde inte mycket mer än att peka med pekpinnen och säga att så får man inte göra! Klottrandet tog mer och mer tid och jag började skolka en del. I samma veva blev jag erbjuden att gå med i ett av största klottergäng och jag tog givetvis chansen att visa vad jag gick för. Jag greps och dömdes för skadegörelse efter min 15-årsdag. I områdena runt omkring där jag växte upp var det inte ovanligt att ungdomar från olika skolor möttes och gjorde upp, ibland fanns bakomliggande konflikter, ibland gällde det bara att bevisa vilken förort som var herre på täppan. började snacket gå bland grabbarna på skolan att ville mötas, senare bestämdes det att en uppgörelse skulle ske i ett centrum i ett närliggande område . Jag minns den känslan på vägen dit, hur nervös jag var och hur man var nära på att vända och gå hem. inte vända mina barndomskompisar ryggen och jag fortsatte promenaden med ett 20-tal kompisar och ungdomar från mitt område, vi mötte upp 20-talet till och traskade vidare mot centrumet. När vi väl gått över bron som leder dit ser vi komma gående på håll, någonstans här tappade jag tid och rum. I nästa sekund är centrumet ett slagfält, folk slåss med golfklubbor och basebollträn. Skyltfönster slås sönder och glasflaskor viner genom luften. Man slår mot allt som inte var ens egna, detta håller på innan flertalet polispatruller anländer. Majoriteten av alla ungdomar vänder då på klacken och löper för att undkomma lagens långa arm, andra står kvar och kastar stenar, glasflaskor och annat bråte mot polisen. Jag och mina närmsta kompisar är några av dem som väljer att springa hemåt mot våra kvarter för att slippa bli tagna. Adrenalinet rusade och hjärtat pumpade i 280, känslan var galen minns jag när vi satt där på parkbänken . Vi skrattade och tyckte att det var kul som polissirenerna fortfarande ekade i våra kvarter och polishelikoptern flög uppe i det blå. Här var vi 14–och gick i sjuan eller åttan. I tidningarna rapporterades det flitigt om händelsen som fler bråk inträffade kommande veckor. Sommarlovet mellan 8:an och 9:an gör jag alkoholdebut, men det var inget för mig tyckte jag . Jag spelade ishockey på elit- nivå och det var här som det gick allra bäst för mig, så det fick vänta ett tag till tyckte jag medan andra kompisar festade på. I nian började jag komma i kontakt med en kille från andra sidan . Vi hade en gemensam kompis och den här killen höll på att starta en ny så kallad babyfirma till ett av fot- bollslag. Det fotbollslag jag följt sedan barnsben. Han hade hört att jag inte backade när det gällde och sa att jag var välkommen att följa med om jag ville. Jag tackade nej men fick frågan igen när jag började på gymnasiet. Jag valde då att tillsammans med en kompis komma på ett möte. Väl på det mötet träffade vi gamla kompisar som vi hängt med tidigare. Dessa killar var från samma sida av staden som oss och när vi etablerat oss i gruppen och blivit accept- erade av de mer erfarna började vi kallas för Västerort inom babyfirman. och fritid umgicks vi, Västerort, till- sammans och hade jävligt kul. Vi var lite av en egen grupp inom den här babyfirman och gjorde oss snabbt populära bland de äldre, den riktiga firman med grabbar från arbetslösa 24-åringar till advokater, civilingenjörer på 45–. Att göra sig populär hos de äldre, förtjäna deras respekt och visa vad man gick för hade ett pris. blev vi gripna eller skjutsade ur länet av polisen som hyrt in en . Andra saker som kunde hända var att de grabbar som försökt göra sig ett namn hos de äldre men misslyckats vände sin frustration mot dem som lyckades förtjäna den riktiga firmans respekt. Det var inte ovanligt att två-tre, ibland fyra personer spöade en ensam kille på baksidan av en nattklubb. Jag och mina närmsta grabbar klarade oss ganska bra trots att vår framgång stack i ögonen på en handfull grabbar. Jag behövde inte anstränga mig särskilt hårt för att göra mitt namn känt hos de äldre. Eftersom jag alltid velat vara värst så fanns jag alltid längst fram i ledet med den äldre firman när vi vandrade mot matcherna. Alltid var jag först in i boxen, orädd som en kamikazepilot. Det var precis det som grabbarna ville se. Jag kände mig jävligt bra när jag gjorde mig omtyckt. Fotbollen tog en allt större roll och jag fick mycket förtroende inom klubbens huliganfalang. Bland annat fick jag i uppdrag att ordna kontakter med andra klubbars likasinnade för att styra upp box m.m. Jag var också den som ordnade fram adresser, telefonnummer till högt uppsatta ledare och personer inom klubben om det var så att ett samtal var på sin plats. Jag var också en av kandidaterna till att ta över och styra för den yngre skaran då det högsta hönset flyttade upp till de äldre. Jag spelade ishockey på hög nivå sedan barnsben och lyckades bra, jag blev kallad till uttagningen av , landslagsläger och tog SM-silver med pojkarna födda . Den karriären offrade jag och lade ner eftersom jag tyckte att det här var vad jag ville göra. Jag var fast. Jag tror att alla, oavsett ålder, etnicitet och kön, skulle vara potentiella huliganer med den känslan man får inom sig. Självförtroendet som avgör huvudsakligen hur vi mår som personer skjuter i höjden i den här branschen. Jag kände mig odödlig och njöt när folk backade när vi kom gående på gatorna. När polisen backade för oss och nästan undvek vår blick av rädsla. För det var precis så det var. Vi var fruktade av alla. När jag blev belagd med tillträdesförbud av åklagare efter att ha blivit gripen av polis i samband med ett derby blev jag kallad till ett möte hos klubbens säkerhetsansvarige, en man som i media ofta går hårt åt huliganerna. Dessa ska enligt honom kunna stängas av och otid, straffas med fängelse och dryga böter. När jag klev in på klubbens kontor på en fashionabel adress möttes jag av ett varmt välkomnande. Mannen berättade att klubben sett polisens filmer som visade mig när jag och fem män från den äldre firman klev ut från en pub och tog fighten mot cirka 60 grabbar från det andra laget. Han berättade att han kände igen oss, han visste vilka vi var och vad vi höll på med. Självklart kommer vi i klubbens namn inte att gå vidare med det här för att kräva skade- stånd av dig eller stänga av dig ytterligare från våra matcher. Bakom den här säkerhetsansvariges ord fanns en stor oro och det var knappt att jag kunde hålla mig för garv. I media skulle vi låsas in bakom lås och bom som han kysste våra arslen När jag väl hade etablerat mig i fotbollsvärlden, började dock de riktiga problemen. Dessa var inte enbart fotbollsrelaterade, men jag skulle ljuga om jag sa att jag inte förändrades negativt som person. Utan att dra alla historier greps jag gång på gång. Misshandel, Grovt olaga hot, Ofredande, Grov stöld, Skadegörelse var åter- kommande rubriceringar. fick jag brev från polis och åklagare. Det gick så långt att polisen satte in särskilda spaningsresurser och stoppade mig när jag var ute med mina för- äldrar. kände jag att det började tära på mig. Det var inte lika kul när man kände polisen flåsa i nacken . Själv- klart hade jag under tidens gång också fått en del fiender. Jag kunde dock inte lämna fotbollslivet bakom mig, suget gjorde det omöjligt trots olika försök. blev jag uppringd av polisen. Jag får under samtalet klart för mig att jag ska komma in till stationen dagen för att förhöras kring en urspårad fest. Om jag inte är där då kommer jag att hämtas in av en polispatrull. Kvart över 12 kommer jag in på stationen. Jag vill inte att polisen ska hämta mig hemma hos mina föräldrar som fått lida till- räckligt mycket för mina misstag så jag besparade dem den upp- levelsen. Väl där förs jag in i ett förhörsrum av två poliser och en förhörsledare. Jag anhålls och får senare under förhör uppläst för mig att jag är misstänkt för Misshandel, Grovt olaga hot, Ofreda- nde och Försök till utpressning. Vissa omständigheter kring miss- tankarna som riktas mot mig gör att jag blir tvungen att bryta all kontakt med firman, något annat är omöjligt. När jag släpps fimpar jag därför mitt telefonnummer och raderar alla kontakter jag inte kan lita på ur min kontaktbok. Där och då lämnar jag livet inom fotbollen för gott. Länge var jag tvungen att gå runt med skyddsväst under klä- derna för att personer var ute efter att skada mig. friades jag från alla misstankarna i tingsrätt samt hovrätt. Tyvärr fick mitt uppförande andra konsekvenser också. Jag dömdes i olika omgångar och fick en villkorlig dom, som gjorde att jag var tvungen att ta mig själv i kragen även när det gällde andra problem. Jag valde i början av den onda spiralen bort kompisar jag borde behållit och behöll dom som var skit. Av de sistnämnda sitter dom flesta på kåken eller sysslar med droger och kommer antagligen göra så tills drogerna tar deras liv. Jag kunde också i mitt liv bli förbannad på vissa av mina bästa kompisar för att de inte ställde upp och slogs för mig Det gick så långt att jag sa upp vänskapen med en av dem efter att vi umgåtts . träffades vi igen och började ha kul, det var glömt det som hade hänt sa han. avled han efter en olyckshändelse utan att jag för- klarat för honom hur ledsen jag var för det jag hade gjort tidigare. Detta är den hårdaste konsekvensen jag fick till följd av hur jag blev som person i samband med fotbollsperioden i mitt liv. Jag saknar honom dag och natt. Den villkorliga perioden tog slut och jag har helt bytt sida. Jag är nu och har en egen lägenhet tillsammans med min flickvän, heltidsjobb och drömmer om att arbeta som polis i fram- tiden. Jag vill hjälpa ungdomar som hamnat snett och få in dem på den rätta banan, det är aldrig för sent att ändra på sig. efter jag har lagt den här karriären på hyllan känner jag fortfarande längtan tillbaka till kaoset, slagsmålen. när jag vaknar och när jag ska somna. påminner konsekvenserna mig ! redogörelse är mer reflekterande och lyder med hans egna ord som följer: Vad var huvudanledningarna för mig att börja livet som huligan? Ett första skäl var stoltheten i att själv få representera klubben och dess kultur i en fysisk kamp. Att få gå till en nästa nivå i känslan för och identifieringen med klubben, med den gemenskap som fanns i hela supporterkulturen som helhet och inom firman i synnerhet. Att inte bara vara heja på spelarna utan också repre- Jag ville få känslan av att vara utövare själv, precis som en spelare. Ett andra skäl var en konflikt med den egna klubbens säkerhets- organisation. Konflikten startade med ett engagemang i en tifo- grupp där en del av våra tankar stred mot det som var förbundets och klubbens regelverk. Konflikten rörde en liten del av en helhet med mycket av positiva aktiviteter och hängivet följande av match- erna. Jag upplevde att fokus från säkerhetsorganisationen endast låg i de delar av engagemanget som krockade med reglerna och att hanteringen av problemet skedde på ett provokativt och ofta våld- samt sätt med metoder där kommunikationen var dålig. Konflikten resulterade i att spärrar i tillvägagångssätten för att visa missnöjet förändrades. Jag upplevde att bäst effekt mot de hårda tagen från säkerhetsorganisationen var att själv tillgripa hårda metoder. När känslan blev att vi inte bemöttes seriöst i kom- munikationen, och att vad vi ansåg vara små saker hanterades likt gigantiska världsproblem växte frustrationen och vi övergick till att svara med fysiska metoder. Genom att svara med våld blev det svårare för säkerhetsorganisationen att göra avvägning i sina metoder, och ofta fick de ta steget tillbaka. De förändrade spärrarna inom mig ledde till att klivet in i firmaverksamheten blev enkelt, det kändes mer naturligt. Kunde man ta ett batongslag i huvudet kunde man ta och ge lite smällar i ett box (överenskomna slagsmål mellan främst firmor). Hur tänker man när man agerar i gruppen? Vilka är "fienderna"? Hur känner man sig innan, under och efter en uppgörelse? Ageran- det i gruppen är beroende av vilken roll man har. Det finns ledare, det finns de som har bäst rykte från boxen, det finns de som bara är med . Vissa har större friheter än andra men lojaliteten är viktig. Precis som den är i mycket annat där man infinner sig i ett lag eller grupp som har ett mål. Den främsta fienden var firmorna som tillhörde de rivaliserande klubbarna, främst de inom samma stad. Begreppet fiende kan dock vara missvisande då det ibland även kunde ske umgänge mellan grabbar från olika firmor och en sorts ömsesidig respekt. Det fanns en sorts spelregler i boxen, även om det i perioder också var hård rivalitet med vedergällningar fram och tillbaka. För samtliga ligor (firmor) är polisen en fiende i den bemärkelse att det är den aktör som har till uppgift att förstöra ligornas planer. blir polisen ibland också den extra triggern på så vis att det ger en speciell dimension när ett box har genomförts. resultat mot motståndaren så har då spelet mot polisen vunnits. I vissa fall blir polisen en fysisk motpart och då kan även det vara en extra morot genom att utförda utfall mot polis ofta ses som extra tunga bedrifter. När det gäller polisen så kändes det ibland som att även om de var ute efter att stoppa firmans planer fanns det också en sorts vilja att något skulle kunna hända. kanske till och med en liten tillfredsställelse att något hade hänt och att deras arbete mot olaglig supporterverksamhet därmed legitimerades och rättfärdigades. Det fanns också stunder då jag upplevde poliser återge situationer med supporterbråk som om de funnit tillfreds- ställelse i det. Det var en åsikt som var vanligt förekommande i de mera våldsamma supporterleden och som bidrog till att man inte tog polisens arbete riktigt på allvar. Innan en uppgörelse fanns en blandning av spänning, adrenalin och kaxighet, i vissa delar även oro eller rädsla. Känslorna varierade beroende på motstånd. I vissa lägen var det rätt säkert att det skulle bli vinst varför det då fanns en större kaxighet. I andra lägen var det ganska uppenbart att det skulle bli förlust och därmed mer oro. Under en uppgörelse tog adrenalinet överhanden, omvärlden för- svann nästan helt. Under adrenalinets flöde fanns den instinktiva drivkraften att vilja vinna och undvika att bli skadad. Efter en uppgörelse fanns alla former av känsloliv, från enorm glädje till riktigt missnöje. Kroppen skakade ofta av utmattning, en skakning som gav en känsla av tillfredsställelse. En annan reaktion var en kombination av eufori och misär, och det var när uppgörelsen brutits upp av polis. Hade boxet hunnit pågå fanns tillfredsställelse över det men om det inte hade gjort det fanns missnöjet. Det ska i ärlighetens namn sägas att bland en del per- soner fanns i vissa fall en del lättnad över att fajten inte blev av. Ofta fanns också en stolthet över att ha gjort det som så många andra pratar om och väntar på resultat från, diskuterar, analyserar, spyr skit över, fascineras över osv. Och vad var då min huvudanledning till att sluta? Utvecklandet av firman pågick och konflikten med säkerhets- organisationen spårade ur. Kulmen nåddes under en säsong med flera bråk på matcher och många avstängningar. Oavsett fel och rätt i metoder som valdes från säkerhetsorganisationen så blev till slut även uppfattningen i klubbens ledning att det saknades något från deras håll och att det hade gått för långt för att få igång en ny dialog. Organisationen byttes ut och själva grunden i tänkandet förändrades. För mig uppstod då något av ett vakuum i engagemanget. Meningen med att testa gränser och delta i box hade inte samma innehåll längre. hade verkligheten kommit ikapp det mentala tillståndet och jag mådde inte bra över den utveckling som skett i mitt huvud i synen på metoder att påverka. Vissa saker var kanske berättigade men det hade utvecklats en instinkt i agerandet som skadade mig själv och andra. Det började allt mer kännas som att vägs ände hade nåtts. Kostnaderna hade på flera olika sätt blivit för stora. Framförallt handlade det kanske om de känslomässiga kostnaderna där det bland annat inte gick att vara ärlig inför sin omgivning. Hur gick det till att sluta? Det var ganska odramatiskt genom ett tydligt beslut inom mig att lägga av och att göra det klart för omgivningen. Det gjorde jag och det accepterades utan problem. Det som möjligen kom i kläm var den egna självkänslan! Dessa tre berättelser är naturligtvis inte tillräckligt statistiskt signi- fikanta för att kunna dra vetenskapliga slutsatser. Å andra sidan är de typiska exponenter för varför många går in i firmorna. Bilden av firmamedlemmar är som framgår också av Radmanns redogörelse (kapitel 12 och bilaga 4 Det svenska Firmalandskapet) inte mono- politisk. Vissa kommer från socialt välordnade förhållanden och vissa lyckas lämna firmorna och starta ett nytt och förhoppningsvis bättre liv. Andra fastnar i dessa negativa miljöer med åtföljande allt djupare brottsligt beteende. Det förefaller som att många glider in i verksamheten – från ett positivt supporterskap till ett destruktivt levnadssätt. Känslan att vara med verkar initialt ge positiva vibra- tioner. Att få vara medlem är för många en häftig upplevelse och tillhörigheten förefaller vara beroendeframkallande. Den lydnad och lojalitet som krävs upplevs, åtminstone till en början, som positiv. Många vittnar om att även då man slutat finns suget kvar. Suget att gå ut och ge andra på käften i klubbens namn. Jag tycker mig notera en viss flathet från såväl vissa klubbar som polisens sida. Klubbarna verkar på sina håll undvika att utmana firmorna. Husfriden väger tyngre liksom olusten att gentemot firmorna stå upp för grundläggande värden. Polisen kan kritiseras för att i alltför liten omfattning och tränga in i firma- strukturerna i avsikt att splittra dem. För lite kartläggningsarbete har gjorts och för mycket fokus har riktats mot de personer som av firmorna betecknas som julgranar eller nyttiga idioter. Mer om detta finns i andra delar av detta betänkande. Avslutningsvis bör, som jag har framhållit i tidigare avsnitt, mer satsas på vettiga insatser för att hjälpa individer att ta sig ur firmorna (s.k. exitlösningar). 17.10Skidskyttets åskådarkultur och säkerhetsfrågor vid evenemang Det finns hyllmeter skrivet i artikel- och bokform om huliganism i lagsporter och framförallt inom fotbollen. För mig med rötter i en individuell sport som skidskytte är det frestande att ställa frågan varför huliganismen i huvudsak lyser med sin frånvaro i denna typ av idrott. Det är något som för övrigt gäller flertalet sporter med individuellt utövande. Om man söker efter vad som är skrivet om åskådarkultur eller huliganism i skidskyttevärlden är det svårt att hitta så många probleminriktade skildringar. Trots att publikskaran är över 20 000 åskådare vid skidskytteevenemang är det sällan bråk eller dålig stämning på läktarna eller i skogen runt skidspåren. Vilket är fascinerande, i synnerhet som det dricks en hel del öl och i samband med skidskyttetävlingar. På sin höjd skildrar lokalmedia mindre avgränsade slagsmål vid dessa tillställningar, och då inte i större omfattning än vad som rapporteras från andra publik- tillställningar med alkoholinslag. Vad är det då som karakteriserar kulturen bland skidskytteevenemangens besökare och åskådare? Vilka är de vanligaste beteendena vi hittar på idrottsläktaren? Forskning på grupprocesser har visat att det blir missvisande att bara titta på individuella faktorer för att förstå fenomen som upp- står när större grupper människor samlas. Många socialpsyko- logiska teorier bekräftas om och om igen på så vis att människor tenderar att reagera och agera olika beroende på den sociala kontext de placeras i. En idrottspublik är en av de mest vanligt förekom- mande grupperna i samhället, och gruppmedlemmarna delar ett intresse och gemensamma värderingar angående en idrott, ett lag eller individuella idrottsutövare. Den största delen av forskningen kring våld bland idrotts- åskådare har genomförts inom fotbollen, där termen huliganer ofta används för att beskriva de åskådare som beter sig allra sämst på och utanför läktarna. De positiva elementen, såsom sång, hejar- ramsor, tjoande och glada tillrop, återfinns på ett ytterst tydligt sätt även inom skidskyttet, medan de mer negativa delarna, såsom slagord, hot och våld inte alls finns på samma sätt. Nästan inte alls om man ska vara helt ärlig. Det tillhör definitivt inte sportens kutym att jubla när konkurrenterna till de egna favoriterna missar tavlan. Och misslyckas en svensk favorit hejar supportrarna gärna på en , tysk eller någon med annan nationalitet man fattat tycke för. Aggression i grupp kontra engagerade åskådare – vad är det som gör att skidskyttets åskådare inte börjar slåss med varandra? För att reda ut varför skidskyttepubliken sällan slåss med varandra kan det till att börja med vara intressant att se till de teorier som förklarar varför fotbollshuliganerna utövar våld på och utanför läktarna. Trots att vissa forskare försökt framhävda att imitation är en viktig förklaring till varför våld i grupp uppstår, så har den tanken sina begränsningar; (a) det räcker oftast inte bara med att titta på, man behöver också prova beteendet i praktiken; (b) personen behöver ha upplevt att beteendet lett till framgång och att det kunnat knytas till personliga grundvärderingar; (c) blir beteendet berömt eller bestraffat? ; (d) slutligen är det också viktigt att ens signifikanta andra, som nära familj och vänner kallas på psykologspråk, också står bakom och helst utövar beteendet. Inom fotbollen sammanfaller vanligen alla dessa faktorer, medan man inom skidskyttet sällan uppfyller exempelvis kriteriet (b). Inom fotbollen har forskning visat att en stark socialpsykologisk faktor som gör att unga män är våldsamma i grupp beror på att många av de unga männen har som gemensam bakgrundsfaktor att de – men inte alltid – tillhör skikt i samhället med gemensamma problem. Våldet och aggressionen på och utanför läktarna blir således en slags revansch mot de upplevda orättvisorna i samhället, vilket i det fallet är en stark gemensam grundvärdering. På skidskytteläktarna hittar vi både andra besökarkonstellationer och en annan åldersstruktur i åskådarleden, med exempelvis en större spridning bland samhällsskikten. Medelåldern på ett skidskytte- evenemang är oftast långt högre än på exempelvis en fotbollsmatch. Är det någon skillnad avseende kön? Ålder verkar ha en betydelse för hur mycket våld som utövas i närheten av ett idrottsevenemang, men hur är det med eventuella könsskillnader? I en mängd studier har rapporterats att män och pojkar utövar mer fysiskt våld än kvinnor och flickor. Detta har förklarats med hormonskillnader, en evolutionär tanke om att män slåss för makt och status, socialiseringsprocessen bland unga män etc. I studier avseende kön har man sett tydliga skillnader i bete- ende, där exempelvis kvinnor i mycket större utsträckning lyfter moraliska spörsmål och uttrycker en god etik i och kring idrotts- situationen. Män har en mycket tydligare tendens att utöva fysiskt våld, såväl i tävlingssituationer som på läktarna. Detta gäller även vid musikkonserter, där artister som har merparten män i publiken oftare får dras med fysiskt våld i samband med sina konserter. Ett intressant forskningsfynd är däremot att kvinnor, precis i lika stor utsträckning som män, deltar i verbala attacker och uttalanden mot idrottsutövare från andra länder, lag eller klubbar.