sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Inte heller har nybildade efternamn som Nathaliespappa, , Modersveasborg och Liljewråål ansetts vara till sin bild- ning olämpliga från språklig synpunkt vid tillämpningen av 12 § 1 namnlagen. Det bör också uppmärksammas att PBR och åren däromkring ändrade ett stort antal beslut i vilka PRV till stöd för sin negativa bedömning åberopade utlåtanden från språkveten- skaplig expertis. Enligt vad som inhämtats från PRV bidrog detta förhållande till att myndigheten efterhand kom att i stort sett upp- höra med att inhämta språkliga yttranden i ärenden om person- namn. Man fann helt enkelt detta vara meningslöst eftersom PBR ändå inte tog hänsyn till yttrandena i den mån dessa var negativa för sökandena. PRV:s avsaknad av besvärsrätt i mål där PBR nonchalerat ett av PRV åberopat språkligt yttrande gjorde det från myndighetens synpunkt än mer motiverat att upphöra med att inhämta expertutlåtanden över mer tveksamma ansökningar om nybildning av efternamn, eftersom det bara skulle inneburit en för- dröjd handläggning av ärendena. Mot den nu redovisade bakgrunden kan man fråga sig om namn- lagens krav på språklig lämplighet numera alls har någon betydelse för bedömningen av om ett nybildat namn ska godkännas eller inte. Det förekommer visserligen alltjämt domstolsavgöranden som innehåller en analys av namnets språkliga uppbyggnad, men så sker nästan enbart när det är fråga om namn med dubbelstavade vokaler eller med prefix. I övrigt synes domstolarnas språkliga prövning och framåt oftast reduceras till en allmän lämplig- hetsbedömning, som inte sällan utmynnar i att enskilda bör ges en långtgående frihet i sitt val av namn och att namnskicket är föremål för en ständig påverkan utifrån. Så var fallet även i de båda preju- dicerande avgörandena från Regeringsrätten (RÅ 1997 ref. 75 I och II; Beachman, Mortaigne). Man kan också konstatera att de resone- mang som förts av domstolarna om att ett nybildat namn inte bör bedömas som olämpligt annat än om det står klart att en använd- ning av namnet av någon särskild anledning skulle vålla en inte obetydlig olägenhet hamnar nära bedömningskriterierna i namn- lagens 12 § 5 (namn som kan väcka anstöt) och 6 (namn som kan antas leda till obehag för den som bär det). Domstolarna kan i sådana fall, trots att de formellt hänvisar till 12 § 1, knappast sägas göra någon språklig lämplighetsbedömning i egentlig mening utan Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning snarare kan de sägas pressa bestämmelsen till att omfatta mer allmänna lämplighetsöverväganden. Det kan alltså slås fast att språkkravet i namnlagen inte längre fyller sin avsedda funktion att förhindra nybildade efternamn som från språklig synpunkt är olämpliga här i landet. Konstaterandet innefattar i sig inget ställningstagande till frågan om utvecklingen är befogad eller inte från saklig eller samhällspolitisk synpunkt. Det innefattar heller inte någon kritik mot domstolarna, som ju har sin konstitutionellt givna frihet att tolka bestämmelserna på det sätt som de finner ändamålsenligt så länge inte genom lag- stiftning ingriper för att korrigera en oönskad rättsutveckling. Däremot är det helt klart olyckligt att diskrepansen har blivit så stor mellan å ena sidan vad som kan utläsas av lagtexten och de motiv som bär upp denna samt å andra sidan dagens rättstillämp- ning. Medborgarna har berättigade krav på att direkt av lagstift- ningen eller åtminstone av dess förarbeten kunna få en någorlunda korrekt uppfattning om vad som är gällande rätt. Men den som enbart tar del av lagtexten till 12 § 1 namnlagen med dess till synes stränga krav på språklig granskning av nybildade efternamn, får en vilseledande bild av det faktiska rättsläget. Man kan med visst fog hävda att språklämplighetskravet i namn- lagen var fel tänkt och fel utformat redan från början. Det är visser- ligen ofrånkomligt att en bestämmelse av detta slag lämnar ett visst utrymme för skönsmässiga bedömningar; vad som är språkligt lämpligt kan aldrig reduceras till enbart en vetenskaplig disciplin. Likaså måste en språklämplighetsbestämmelse ge utrymme för en utveckling av namnskicket i takt med att nya språkinfluenser kommer in i samhället och med att uppfattningen om vilka namn- bildningar som är olämpliga ur språklig synvinkel förändras. För att en bestämmelse med krav på språklig lämplighet ska fylla sin funktion och vara i tillräcklig grad förutsebar måste det emellertid finnas en tydlig ram för rättstillämpningen att förhålla sig till. Utan en sådan ram blir rättstillämpningen alltför beroende av besluts- fattarnas tycke och smak i språkfrågor. Det leder i sin tur till att den enskilde sökanden och dennes eventuella motparter saknar möjlighet att bedöma vilka kriterier som domstolen kommer att lägga till grund för sitt avgörande. I avsaknad av en tydlig legal bedömningsram kommer avgörandena därmed att, från de en- skildes synpunkt, framstå som godtyckliga och oförutsägbara. Avgörandena och domsmotiveringarna i fallen Blackboy och Beachman är några av många exempel på detta. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning En väl så stor olägenhet med språklämplighetsbestämmelsen i 12 § 1 namnlagen är att den har lett till en divergerande praxis mellan de rättstillämpande instanserna. Av praxisgenomgången framgår tydligt att PRV och PBR i stor utsträckning har gjort mot- satta bedömningar av de sökta efternamnens språkliga lämplighet. Att ansökningsmyndigheten och överinstansen så ofta kommer till olika slutsatser är i sig ett allvarligt problem och indikerar, såsom PRV själv framhållit, att det råder osäkerhet om hur den språkliga lämplighetsbedömningen ska gå till, vilka faktorer som ska anses vara relevanta och var gränsen går för vilka namn som vid varje till- fälle ska anses i sådan mån acceptabla här i landet att de bör god- kännas som nybildade. Denna osäkerhet går i första hand ut över den enskilde namnsökanden som tvingas till från sin synpunkt sett onödiga överklaganden för att få sin rätt. Det kan sägas att roten till dagens otillfredsställande rättsläge är den ändring av språklämplighetsbestämmelsens utformning som gjordes i samband med att nu gällande namnlag infördes. Bestäm- melsen ändrades då för att tillmötesgå önskemål från utomlands bosatta svenskar i internationell tjänst och invandrare i , som gärna såg att språkkraven mjukades upp för att dessa katego- rier av människor lättare skulle kunna anpassa sina efternamn på lämpligt sätt. föreslog en formulering enligt vilken som nya släktnamn skulle få godkännas endast namn, som till bildning, uttal och stavning var för svenska förhållanden tjänliga som släktnamn. Formuleringen kritiserades under remissom- gången, starkast av PRV:s språklige rådgivare, professor , som anförde följande: Om man konkret försöker föreställa sig en sådan bedömning enligt lagförslaget, inställer sig emellertid frågan hur den avsedda bedöm- ningen av tjänligheten hos namnet ska prövas. Om nya släktnamns- förslag inte längre sätts i direkt relation till existerande släktnamn- skick, förlorar bedömningen av allt att döma i stadga och stringens. Lagförslagets formulering, enligt vilken de nya namnförslagen skall bedömas i relation till ett så allmänt begrepp som svenska för- hållanden, är påfallande vag. Den utgör inte någon säker ledning för utbildandet av en ny praxis i släktnamnsbedömningen. 1981/82:156 bilaga 3 s. 212). I ett försök att undvika de tillämpningssvårigheter som det således restes farhågor kring gavs bestämmelsen i propositionen sin nu- varande lydelse med dess dubbla negation att ett nybildat namn Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning inte får godkännas om det inte är lämpligt här i landet. Härigenom botades dock ingalunda bristen på en tydlig rättslig ram för bedöm- ningen, även om regeringen måhända ville ge intryck härav när den i propositionen framhöll att det måste anses vara av värde att lag- texten ger utrymme för en utveckling mot större internationali- sering av namnskicket inom ramen för vad som kan vara godtagbart för svenska förhållanden (a. prop. s. 59). Därmed kvarstod den otydlighet som lagt grunden inte bara för en oenhetlig och i vissa fall oegentlig rättstillämpning utan också för en utveckling i praxis som blivit långt mer tillåtande än vad lagstiftaren torde ha föreställt sig när lagen utformades. En namntyp som det mellan de tillämpande myndigheterna där- emot råder samsyn om hur den språkligt ska bedömas är efternamn bildade av ett eller flera prefix – såsom af, von, van, de, la, du eller zu – samt ett huvudord. I dessa fall kommer, som framgått av praxisöversikten, PRV och PBR vanligen till samma slutsats och avslår ansökningarna med motivering att en sådan efternamns- bildning har en språklig form som inte är lämplig här i landet. Här uppkommer i stället den berättigade frågan varför denna namntyp inte skulle vara språkligt lämplig när den sedan flera hundra är solitt etablerad här i landet. Förarbetena till nuvarande namnlag ger inte någon närmare ledning för besvarandet av denna fråga. Emellertid torde rätts- tillämpningens avvisande hållning till nybildade namn med prefix bottna i föreställningen att allmänheten i annat fall skulle riskera att vilseledas om namnsökandens ursprung. föreslog i sitt betänkande 1960 en regel enligt vilken en ansökan om namnbyte skulle avslås om det nya namnet giver sken av till- hörighet till visst stånd och anförde i det sammanhanget följande: Visserligen saknar adeln här i landet numera någon offentlig funktion. Emellertid innefatta adelsnamnen ett gammalt kulturarv som är värt att skydda. Det bör därför ej tillåtas, att nytt namn förses med sådana utsmyckningar som kunna giva det sken av att vara adelsnamn såsom de, von, eller af. Man bör också vid själva namnets utformning undvika sådana heraldiska begrepp, som av hävd uteslutande använts i adelsnamn. (SOU 1960:5 s. 175). Departementschefen anslöt sig inte helt till denna bedömning utan anförde följande: Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning Enligt kommittéförslaget skall ett namn ej godkännas, om det lätt kan uppfattas såsom beteckning för utbildning eller befattning, om det ger sken av tillhörighet till visst stånd eller om det är ägnat att uppfattas såsom benämning på järnvägs- eller poststation eller annan sådan i den allmänna samfärdseln och förvaltningen brukad beteckning. För egen del anser jag att den ledande synpunkten bör vara, att namnet icke får vara ägnat att vilseleda allmänheten. Någon närmare exemplifiering härav i lagtexten synes mig ej erforderlig i vidare mån än att däri, med hänsyn till ortnamnens betydelse för släktnamnsbildningen, särskilt bör betonas risken för olägenhet som kan uppkomma om ett släkt- namn förväxlas med benämningar brukade i den allmänna samfärdseln eller förvaltningen. 1963:37 s. 87). Den bestämmelse som återfinns i 12 § 4 namnlagen innebär att som nybildat efternamn inte får godkännas namn som kan uppfattas som en benämning på järnvägsstationer, postkontor eller liknande och därför kan medföra olägenhet eller i övrigt kan vilse- leda allmänheten. I en kommentar till namnlag framfördes uppfattningen att bestämmelsen inte kan anses medföra att de nämnda prefixen skulle vara förbehållna adelsnamn. I stället ansåg författarna, utan att närmare utveckla saken, att namn med tillägg av de, af eller von torde vara uteslutna redan enligt de språkliga krav som ställs på ett nytt efternamn (Bomgren-Gehlin s. 68). Uppfattningen framstår som ganska egendomlig i betraktande av att namntypen i sig är fullständigt accepterad sedan århundraden, men har alltså likväl fått genomslag och vunnit stadga i rättstillämpningen. Även om denna avoga inställning till nybildningar av efternamn med prefix sakligt sett har fog för sig, bör det betraktas som ett problem att dom- stolarna måste stödja sig på den oegentliga rättsgrunden att prefix- bildningar inte är lämpliga från språklig synpunkt. I skarp kontrast till den stränghet varmed domstolarna har upp- rätthållit förbudet mot nybildningar med prefix står den liberala praxis som utvecklats när det gäller antagande av nya namn med adelsliknande klang. Det förekom tidigare att PRV avslog ansök- ningar om nya namn som innehöll heraldiska eller i övrigt adels- karaktäristiska begrepp, med motivering att namnen skulle kunna vilseleda allmänheten och därför enligt 12 § 4 namnlagen inte kunde godkännas. Dessa tidiga avgöranden från cirka kom emellertid regelmässigt att ändras av PBR, i följd varav nybildade namn som exempelvis Oxenskjöld godkändes efter överklagande. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning flera av dessa fall avsåg dock ansökan namn som historiskt sett inte var nybildade utan som tillhört för länge sedan utdöda adelssläkter (såsom Silfverstjerna och Sabelsköld), varför det kan ifrågasättas om inte prövningen i stället borde ha skett enligt 13 § namnlagen. Först i senare avgöranden har PBR klart uttalat att någon språk- lämplighetsprövning inte ska ske beträffande namn som varit i bruk (såsom i mål nr 09-036 ). En kraftig ökning har skett av ansökningar om nybildning av namn som kan sägas ha adlig klang. Påhittade namn såsom Rosencreutz, Krusenstråhle och Silverkors blir numera utan vidare godkända av PRV. Utvecklingen kan inte sägas vara för- vånande i betraktande av att, som kommer att framgå av ett följande avsnitt, praxis har kommit att bli i hög grad tillåtande också när det gäller byte till namn som har tillhört utdöda adels- ätter. skepsis mot nybildningar av adels- liknande namn som kan vilseleda allmänheten om bärarens status lever alltså i dagens praxis kvar endast i form av förbudet mot ny- bildade namn med prefix (såsom , 1996, van , 2000, och De Monde, 2005, i vilka fall PBR avslog ansökan av språklämplighetsskäl). Oavsett vad man i sak anser härom framstår rättstillämpningen som inkonsekvent och tillkommen utan egent- ligt stöd i lag. Efternamn som kan väcka anstöt, m.m. Utöver kravet på ett nybildat efternamns språkliga form i 12 § 1 namnlagen upptar paragrafen i punkterna 2–6 ytterligare kriterier som namnet måste uppfylla för att kunna godkännas. Gemensamt för dessa kriterier är att de inte har blivit tillnärmelsevis lika om- diskuterade som språkriktighetskravet och inte heller förorsakat lika stora problem i rättstillämpningen. I 12 § 2 namnlagen anges att namn som är i bruk som förnamn får godkännas bara om det finns särskilda skäl för det. Som sådana särskilda skäl har angivits att någon har gjort sig känd under förnamnet som signatur eller pseudonym eller att någon önskar ta upp ett tidigare i släkten som efternamn använt förnamn som inte finns bevarat som efternamn (Bomgren-Gehlin s. 67). Något behov av att i sak förändra rättsläget har inte framkommit. Däremot förtjänar det att uppmärksammas att den aktuella punkten bryter mönstret i 12 § genom sitt krav på särskilda skäl. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning Kravet bör ses i samband med att det i 14 § andra stycket ges en generell möjlighet att dispensera från vilken som helst punkt i 12 § vid synnerliga skäl. Om den sistnämnda kvalifikationen ersattes av särskilda skäl skulle hänvisningen härtill kunna utgå i 12 § 2, vilket skulle bidra till en enklare och tydligare reglering i fråga om nybildade efternamn. Det hittillsvarande kravet på att ett nybildat efternamn ska ha lämplig språklig form har inte fyllt sin funktion i rättstillämp- ningen och bör därför få en annan utformning. Kommittén betonar att namnskicket är en oskiljaktig del av språket och att endast ord, som enligt namnskicket kan betraktas som namn, får godkännas som nybildade efternamn. I övrigt bör vissa onödiga hinder mot nybildade efternamn slopas. Kommittén föreslår följande ändringar i förhållande till nuvarande 12 § namnlagen. Namn som av språkliga eller andra skäl är uppenbart olämp- liga får inte godkännas som nybildade efternamn. Förbudet mot dubbelnamn slopas. Ett nybildat efternamn får, om det inte är ett dubbelt efter- namn, inte bestå av mer än ett ord. Förslaget innebär i denna del en kodifiering av praxis. Förbudet mot nya efternamn som kan uppfattas som benäm- ning på järnvägsstationer, postkontor eller liknande slopas. Det formella kravet på särskilda skäl för att få bilda ett efter- namn som är i bruk som förnamn slopas. När ett krav på språklig bedömning av nybildade efternamn först infördes i lagstiftningen, vilket skedde i och med antagandet av namnlag, innebar det en kodifiering av den praxis som då hade utvecklats. Språkkravet syftade till att säkerställa att nybildade efternamn med avseende på namnens bildning, uttal och stavning överensstämde med inhemskt – dvs. svenskt, finskt eller samiskt – språkbruk. skulle således vara det inhemska språkbruket. Nya namn skulle kunna bildas endast i den mån de var förenliga med de inhemska släktnamnssystemen och inhemsk språkkänsla, Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning varvid naturligen svenska språket med sin kvantitativa dominans stod i förgrunden. framhölls att språkkänslan undergår ständiga förskjutningar och att de svenska släktnamnens byggnad har varit föremål för stora förändringar. Det framhölls som viktigt att namnmyndigheterna skulle ha möjlighet att, i samråd med språklig expertis, uppmuntra nybildningstendenser, vilka skulle kunna berika namnskatten, något som dock borde ske i närmast möjliga anslutning till rådande mönster (SOU 1960:5 s. 160). De språkkrav som sålunda uppställdes namnlag finns till stor del kvar i dagens lagstiftning. Endast en liten men, som det skulle visa sig, betydelsefull förändring gjordes i nu gällande namnlag. Ändringen bestod i att hänvisningen till inhemskt språkbruk ersattes med föreskriften att namnet inte får vara olämpligt som efternamn här i landet. Syftet angavs vara att ge utrymme för en utveckling mot en större internationalisering av namnskicket inom ramen för vad som kan vara godtagbart för svenska förhållanden. Lagtexten ger vid en normal läsning närmast bilden av att en sträng och allsidig språklig prövning ska motverka att namn god- känns om de till bildning, uttal eller stavning har en sådan språklig form att de inte är lämpliga som efternamn här i landet. Som emellertid praxisgenomgången visar stämmer denna bild av hur prövningen går till dåligt överens med verkligheten. Med undantag för några mycket speciella namnkonstruktioner (prefix och dubbel- tecknade vokaler) förekommer knappast någon reell språklig prövning vad avser de sökta namnens bildning, uttal och stavning. Vill någon ha belägg för detta kan hänvisas till att namnmyndig- heten numera godkänner svåruttalade och svårstavade namn såsom Seydayéebdulcelil, Dîclekahraman, Bouzhanieilam, Shakibimomtaz och Ciisaxaaji, treledade namn som Lindmajstråhle och Modersveaborg och namn som är bildade på slutleder som -pappa, -jänta och -fru. När ett sökt efternamn undantagsvis befinns olämplig, såsom var fallet i PBR 2008 beträffande det sökta namnet Ogift, underkänns det inte med hänvisning till språklämplig- hetskravet utan till någon annan punkt i hinderskatalogen i 12 § namnlagen. Att språkkravet sätts så lågt att det i praktiken knappast betyder något alls måste till viss del förklaras med att de rättstillämpande myndigheterna inte längre uppfattar lagstiftningen som relevant. Man har inte velat eller ansett sig kunna ge legitimitet åt lagstift- ningens ändamål att med hjälp av en ganska sträng språklig pröv- Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning ning bevara ett inhemskt namnskick någorlunda fritt från främ- mande influenser. I takt med att en allt större del av befolkningen har efternamn som inte knyter an till en svensk namntradition har de rättstillämpande myndigheterna haft svårt att finna hållbara argument för att ett nybildat efternamn som till bildning, uttal eller stavning bär utländsk prägel inte skulle fylla kravet på att vara språkligt lämpligt här i landet. har motsvarande genero- sitet kommit att visas mot nybildningar som inte bär utländsk prägel men som på annat sätt avviker från det inhemska namn- skicket. Eller som PBR uttryckte saken i ett tidigare nämnt avgör- ande 2008: Praxis när det gäller den språkliga utformningen av ett efternamn har numera väsentligen liberaliserats. Kommitténs bedömning måste bli att det nu gällande språk- lämplighetskravet i 12 § 1 namnlagen har spelat ut sin roll. Att låta detta språkkrav kvarstå oförändrat i lagstiftningen skulle för det första vara meningslöst; det är en fåfäng förhoppning att rätts- tillämpningen alldeles av sig självt skulle ta ett steg tillbaka och åter börja respektera kravets ursprungliga, substantiella innebörd. För det andra skulle det vara direkt skadligt att lämna språkkravet i 12 § 1 oförändrat. Som framgått vilseleder nämligen lagens for- muleringar allmänheten om vad som gäller och bidrar dessutom till en oenhetlig rättstillämpning såväl inom som mellan de rätts- tillämpande instanserna. I våra nordiska grannländer har man kommit till slutsatsen att det inte är någon mening med att i namnlagstiftningen upprätthålla specifika språkliga krav på anpassning till inhemska namntraditioner. I både och har man sålunda, i de nya namnlagar som infördes respektive 2005, tagit bort eller modifierat de språkliga krav som tidigare ställdes på nybildade efternamn. I gällde tidigare att som nybildat efternamn inte fick godkännas namn med utländsk klang eller stavning. Bestämmelsen togs bort när den nya namnlagen infördes. Förklaringen angavs delvis vara en strävan att kodifiera praxis, som hade utvecklats i riktning mot att ingen med utländsk bakgrund längre nekades att anta ett nybildat efternamn av ett slag som var vanligt i sökandens hemland, en utveckling som ju ägt rum även i den svenska rätts- tillämpningen. Men man menade också att språkrestriktioner som särbehandlar utländska namn inte hör hemma i ett mångkulturellt samhälle. Med hänvisning till likabehandlingsprincipen framhölls dessutom att alla, även personer av etniskt norskt ursprung, borde ha rätt att ta ett nybildat efternamn också då namnet präglades av Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning utländsk klang eller stavning (Ot.prp.nr.31 [2001-2002] NB Om lov om personnavn). Denna inställning innebar likväl inte att man i ansåg sig kunna avvara varje spärr mot nybildade namn som är olämpliga från språklig eller annan synpunkt. I lagen infördes därför en allmän begränsningsregel som säger att ett namn inte får godkännas om det finns andra starka grunder som talar i motsatt riktning. Den danska lagstiftningen föreskrev tidigare att nya efternamn inte får strida mot danskt språkbruk. Vid de överväganden som gjordes i samband med den nya lagstiftningen, ansågs en relevant förutsättning för godkännande av ett nybildat namn vara att det inte får ha en sådan främmande utformning att namnet i realiteten är ett hinder vid kommunikation med och om namnbäraren. Dock framhölls – med hänvisning till den praxis som hade utvecklats i och som innebar att nya namn med exempelvis engelsk, tysk eller turkisk språkton i allt större utsträckning hade godkänts – att den omständigheten att ett namn står i strid med danskt språkbruk inte bör vara avgörande för bedömningen om namnet har en sådan karaktär att det försvårar kommunikationen med och om namnbäraren. Kravet på överensstämmelse med danskt språk- bruk togs alltså bort och ersattes, liksom i , med en allmän bestämmelse om att nybildade namn inte får vara olämpliga att använda som efternamn i landet. (Forslag til Navnelov 2004/2 LSF 27). Kommittén gör följande överväganden. Namnskicket är en oskiljaktig del av språket. I står själv- fallet det från svenska språket utgående namnskicket i förgrunden. Lika givet är att de officiella minoritetsspråken och andra i landet brukade språk har sina normer för hur ett efternamn ska vara konstruerat för att namnet till bildning, uttal och stavning ska harmoniera med språket i övrigt.