sou · H1B379 · 2013-12-04 00:00:00 — Privatanställda, inklusive anställda i statligt ägda företag, omfattas i normalfallet inte av meddelarskydd i förhållande till arbetsgivaren. De anses vara bundna av sin lojalitetsplikt mot arbetsgivaren vilket medför att de inte har rätt avslöja uppgifter som det ligger i arbetsgivarens intresse att inte ge spridning åt, om avslöjandet är ägnat att skada arbetsgivaren. Denna lojalitetsplikt har i arbetsrättslig praxis ansetts följa direkt av anställningsavtalet. Privata arbetsgivare är således oförhindrade att efterforska vem som lämnat ut uppgifter och kan även, med de begränsningar som följer av kollektivavtal och lagen (1982:80) om anställningsskydd, LAS, vidta olika sanktionsåtgärder mot meddelaren. Utöver lojalitetsplikten som följer av anställningsavtalet förekommer det att anställda i privat sektor inom anställningen ingår avtal om tystnadsplikt. Styrelseledamöter har att iaktta s.k. vårdnadsplikt enligt aktiebolagslagen (2005:551), ABL, vilket kan innebära att ledamoten inte har rätt att yppa det han eller hon fått reda på för utomstående. För fackliga förtroendevalda, skyddsombud m.fl. finns ytterligare bestämmelser om tystnadsplikt. Inhyrd arbetskraft har i vissa fall en delvis oklar rättslig ställning, åtminstone i de fall en myndighet hyr in arbetskraft från ett privat företag. Meddelarskyddet gäller då i förhållande till den faktiska arbetsplatsen, myndigheten, men inte i förhållande till arbetsgivaren, det privata företaget. I formell mening är det inga större oklarheter i denna situation men om arbetstagaren i sådant fall lämnar ut uppgifter om myndigheten och detta sedermera visar sig vara till skada för arbetsgivaren kan arbetstagaren möjligen anses ha brustit i sin lojalitetsplikt mot arbetsgivaren. Det kan då finnas utrymme för arbetsgivaren att vidta åtgärder mot arbetstagaren. 3.3Särskilt om meddelarskydd, vad omfattas och vilka undantag finns? En grundförutsättning för att meddelarskyddet överhuvudtaget ska bli tillämpligt är att man befinner sig inom tillämpningsområdet för TF och YGL. Tillämpningsområdet för TF och YGL bestäms utifrån vissa formella, materiella och territoriella krav1. 1 Jfr SOU 2012:55 s. 166 ff. De formella kraven avser frågor om kommunikationsteknik och spridning till allmänheten. De materiella kraven tar sikte på yttrandenas innehåll och kommer till uttryck i flera undantag från grundlagarnas tillämpningsområden. De territoriella kraven handlar om att det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga systemet gäller fullt ut för yttranden i tryckta skrifter och tekniska upptagningar som både framställs och sprids i samt för radioprogram och databasöverföringar som utgår från . Den särskilda grundlagsregleringen av tryck- och yttrandefriheten har alltså konstruerats så att den bara omfattar vissa kommunikationstekniker. I TF och YGL pekas tre huvudsakliga förmedlingssätt ut: maskinellt framställda skrifter, tekniska upptagningar och elektromagnetiska vågor. Dessa tekniker omfattar i sin tur ett antal olika medieformer. Som exempel kan nämnas böcker, tidningar, cd-skivor, radio, tv och olika webbplatser. För TF:s del är det fråga om två typer av skrifter som omfattas av TF (se 1 kap. 5 § TF). Den första typen avser skrifter som har framställts i tryckpress. Med begreppet tryckpress syftas här på alla metoder för mångfaldigande som innebär att färg överförs från ett tryckmedium (t.ex. en tryckplåt) till en tryckbärare (t.ex. papper) genom en direktkontakt och ett fysiskt tryck mellan dem. Den andra typen av skrifter avser sådana som har mångfaldigats genom stencilering, fotokopiering eller något liknande tekniskt förfarande. I de fallen uppställs det dock även krav på att utgivningsbevis gäller för skriften eller att den har försetts med s.k. ursprungsuppgifter. Avseende YGL är det i huvudsak två olika kommunikationstekniker som omfattas. Den första avser överföringar av ljud, bild eller text som sker med hjälp av elektromagnetiska vågor. Den andra tekniken avser tekniska upptagningar, som t.ex. filmer, videogram, kassettband, cd-skivor eller DVD-skivor. Webbplatser jämställs under vissa förutsättningar med radioprogram (jfr 1 kap. 9 § YGL). En av förutsättningarna är att det endast är den som ansvarar för webbplatsen som kan redigera innehållet på densamma. En viktig konsekvens av att TF och YGL har kopplats till användandet av viss teknik är att direkt kommunikation inte omfattas av det särskilda grundlagsskyddet. Det innebär att yttranden som framförs vid t.ex. demonstrationer, teaterföreställningar eller konstutställningar inte skyddas av TF och YGL om det inte sker genom någon av de grundlagsskyddade teknikerna. och andra sociala media omfattas inte heller eftersom de i allmänhet saknar utgivningsbevis. Ett annat grundläggande drag hos TF och YGL är att det uppställs ett krav på spridning. Bakgrunden till detta krav är att den särskilda tryck- och yttrandefrihetsregleringen ska skydda friheten att sprida yttranden till allmänheten. Däremot skyddas inte privat kommunikation mellan enskilda personer. Kravet på spridning kommer till uttryck i 1 kap. 6 § TF. Där anges att en tryckt skrift ska vara utgiven. Utgivningskravet är uppfyllt om skriften har blivit utlämnad till försäljning eller för spridning på något annat sätt i . Det innebär i fråga om skrifter som ska säljas, att de anses utgivna om de har nått en bokhandel eller ett annat försäljningsställe och där blivit tillgängliga för allmänheten. Kravet på spridning kan anses uppfyllt även om skriften bara finns i något eller några exemplar. Det förutsätts dock att skriften når eller avses nå andra än dem som befinner sig i en mindre, sluten krets (jfr t.ex. ett tryckt plakat vid en demonstration). När det gäller kravet på spridning av tekniska upptagningar liknar regleringen den som gäller för skrifter. YGL är tillämplig på tekniska upptagningar som är utgivna (1 kap. 10 §). En upptagning anses utgiven då den har lämnats ut för att spridas till allmänheten i genom att spelas upp, säljas eller tillhandahållas på något annat sätt. I fråga om upptagningar som sprids genom utlämning av exemplar krävs det att dessa framställs eller avses framställas i tillräckligt många exemplar för att kunna lämnas ut för spridning till andra än dem som befinner sig i en mindre, sluten krets. Även om kraven på kommunikationsteknik och spridning är uppfyllda omfattas inte all informationsspridning av grundlagarna. I 1 kap. 9 § TF (som även tillämpas på YGL:s område) anges ett antal undantag. De ger möjlighet till förbud mot vissa typer av kommersiella annonser bl.a. i samband med marknadsföring av alkohol och tobak (p. 1–3). Lagstiftaren ges vidare möjlighet att under vissa förutsättningar meddela förbud m.m. som tar sikte på offentliggörande av kreditupplysningar, bl.a. om upplysningen innebär ett otillbörligt intrång i den enskildes personliga integritet (p. Enligt 1 kap. 9 § TF ska regler i vanlig lag gälla i fråga om ansvar och ersättningsskyldighet som avser det sätt på vilket en uppgift eller underrättelse har anskaffats (p. Det här innebär t.ex. att det inte finns någon rätt att straffritt göra inbrott för att anskaffa en uppgift som ska publiceras. Det finns även ett antal andra uttryckliga undantag från grundlagsskyddet. TF och YGL är inte tillämpliga på pornografiska bilder av personer vars pubertetsutveckling inte är fullbordad eller som är (1 kap. 10 § TF och 1 kap. 13 § YGL). Barnpornografi faller alltså under vanlig lag. Vidare kan, något förenklat, viss hantering av pornografiska eller förråande bilder m.m. bestraffas enligt vanlig lag trots att de förekommer i grundlagsskyddade medier. Här kan nämnas bestämmelserna i om otillåten utlämning av teknisk upptagning (16 kap. 10 d §), otillåtet förfarande med pornografisk bild (16 kap. 11 §) och förledande av ungdom (16 kap. 12 §). Ett annat undantag rör upphovsrätten (1 kap. 8 § TF och 1 kap. 12 § YGL). Innebörden av undantaget är att denna inte regleras i grundlagarna utan i vanlig lag, se främst upphovsrättslagen (1960:729). I fråga om brott görs det undantag även för annonser och liknande där det inte av innehållet framgår att meddelandet är straffbart (7 kap. 2 § TF och 5 kap. 2 § YGL). Sådana publiceringar kan bestraffas enligt vanlig lag. Vidare finns det undantag som tar sikte på yttranden i radio och tv-program som består i direktsändningar av dagshändelser eller av sådana gudstjänster eller offentliga tillställningar som anordnas av någon annan än den som bedriver programverksamheten. Av 1 kap. 8 § YGL följer att , inte YGL, ska tillämpas vid straffrättsliga ingripanden mot sådana yttranden. Även om ett uppgiftslämnande i och för sig omfattas av TF och YGL så innebär inte det att det alltid är skyddat från efterräkningar. Brott som begås av en meddelare bestraffas inte heller enligt TF och YGL utan i stället enligt (7 kap. 3 § TF och 5 kap. 3 § YGL). Straffansvar för meddelaren kan bli aktuellt vid en del grövre brott mot rikets säkerhet, uppsåtligt oriktigt utlämnande av allmän handling som inte är tillgänglig för var och en och upp- såtligt åsidosättande av tystnadsplikt i vissa fall. Enligt samma paragrafer är anskaffandet av uppgifter i publiceringssyfte straffbart enligt när det innefattar vissa grövre brott mot rikets säkerhet. I de ovan nämnda situationerna omfattas ett uppgiftslämnande inte av meddelarfriheten och meddelarskyddet, vare sig för offentliganställda eller någon annan. Konsekvensen av detta är att den som lämnat ett meddelande för offentliggörande i vissa fall kan komma ifråga för straffrättsligt ansvar och det även kan vara möjligt att vidta arbetsrättsliga sanktionsåtgärder. De undantagsfall då en person som lämnar uppgifter för offentliggörande kan fällas till ansvar för detta är alltså vid vissa grövre brott mot rikets säkerhet, uppsåtligt oriktigt utlämnande av hemlig handling och uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt. Det innebär att den som genom att lämna ut uppgifter gör sig skyldig till bl.a. spioneri inte skyddas av grundlagarna. Det är inte heller möjligt att med skydd av grundlagarna lämna ut sekretessbelagda handlingar utan det är endast möjligt att referera innehållet i dem. Vad avser uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt så är det fråga om bl.a. uppgift som gjorts tillgänglig med förbehåll om att den inte får lämnas ut samt ett stort antal uppgifter för vilka särskilt kvalificerad sekretess gäller, t.ex. affärshemligheter i vissa fall och uppgifter om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden inklusive uppgifter om hälsotillstånd m.m. Åtal för sådana brott som en meddelare eller arbetsgivare eller myndighetsperson enligt grundlagarna kan göras ansvarig för handläggs som tryck- eller yttrandefrihets mål. JK är ensam åklagare på det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området. Därutöver har JO inom ramen för sina tillsynsuppgifter möjlighet att agera mot tjänstemän som misstänks för sådana brott. Ingen får åtalas eller dömas till ansvar eller åläggas skadestånd för missbruk av tryck- eller yttrandefriheten eller för medverkan till det i annat fall eller i annan ordning än vad grundlagarna medger. Meddelaren eller annan medverkande får inte heller på något annat sätt drabbas av någon påföljd från det allmännas sida, t.ex. i form av disciplinpåföljd. Efterforsknings- och repressalieförbuden å sin sida har varit straffsanktionerade enbart genom tjänstefelsansvaret men numera har straffbestämmelser införts i grundlagarna, jfr 3 kap. 5 § TF och 2 kap. 5 § YGL, och i 14 kap. 1 § OSL. 3.3.4Sammanfattning av meddelarskyddets räckvidd Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att det finns vissa inskränkningar i vilka situationer som en meddelare eller upphovsman omfattas av meddelarskyddet. Dessa inskränkningar avser både i vilken form som uppgifter sprids, hur det går till när man sprider dem och typer av uppgifter som får spridas. För att omfattas av meddelarskyddet ska det vara fråga om spridning, eller syfte till spridning, i ett grundlagsskyddat media. Ett exempel på skyddat uppgiftslämnande är att lämna uppgifter till en nyhetsredaktion. Att medverka i radio eller genom att ge ut en bok är exempel på skydd för upphovsmän. Undantaget från det meddelarskyddade området är bl.a. spridning genom media som inte omfattas av TF eller YGL, vilket bl.a. medför att många sociala media inte omfattas, direktkommunikation, t.ex. demonstrationer, spridning av dokument, vilket dock inte hindrar att innehållet i dokumentet återges muntligen och diverse brottsliga förfaranden, såsom brott mot tystnadsplikt eller brott mot rikets säkerhet. Meddelarskyddet innefattar som nämnts ovan meddelarfriheten, dvs. att det står var och en fritt att lämna uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för offentliggörande i de grundlagsskyddade medierna om inte något annat är föreskrivet i TF eller YGL. Meddelarfriheten innebär som regel frihet från bl.a. straffansvar också när ett uppgiftslämnande innefattar brott mot sekretessregler. Möjligheten att använda sig av meddelarfriheten styrs ofta av möjligheten att vara anonym och att vara skyddad från repressalier. Anonymitetsskyddet är ursprungligen infört inte enbart för att skydda meddelare och författare utan mer för att det som framförs av en anonym källa i äldre tider ansågs vara mer trovärdigt än om det framfördes av någon som talade i egen sak2. Syftet med anonymitetsskyddet, i nu aktuell del, är uttryckligen att skydda 2 , Yttrandefrihetsgrundlagarna, 2012, s. 155. den som lämnar meddelanden för publicering. För att trygga en väl fungerande yttrandefrihet räcker det inte alltid att det i sig finns en frihet att uttrycka sig utan det är ofta nödvändigt att den som gör det kan vara helt säker på att inte drabbas av återverkningar av något som helst slag. Det skyddsbehov som anonymitetsskyddet är tänkt att tillfredsställa är därför inte bara riktat mot det allmänna utan mot alla i meddelarens närhet som kan tänkas ha synpunkter på att t.ex. viss information blir allmänt känd. Som nämnts ovan ligger det huvudsakliga anonymitetsskyddet i att den som mottagit ett meddelande för publicering är skyldig att skydda sin källa. Denna reglering kompletteras av efterforskningsförbudet, som medför hinder för myndigheter och andra allmänna organ att efterforska t.ex. den som har lämnat ett meddelande enligt bestämmelserna i och YGL i vidare mån än som krävs för åtal eller annat ingripande mot honom eller henne som inte står i strid med TF respektive YGL (3 kap. 4 § TF och 2 kap. 4 § YGL). Efterforskning i strid med dessa regler är straffbar i enlighet med vad som närmare anges i 3 kap. 5 § andra stycket TF och 2 kap. 5 § andra stycket YGL. Något hinder för privaträttsliga arbetsgivare att vidta efterforskningsåtgärder finns inte, även om god sed på arbetsmarknaden ska iakttas. Enligt 9 kap. 2 § första stycket TF är Justitiekanslern ensam åklagare i mål om tryckfrihetsbrott. Någon annan än Justitiekanslern får inte inleda förundersökning rörande tryckfrihetsbrott eller besluta om tvångsmedel. Av bestämmelsens tredje stycke framgår att Justitiekanslern är ensam åklagare även i andra tryckfrihetsmål än mål om tryckfrihetsbrott liksom i mål som annars avser brott mot någon bestämmelse i TF. Det innebär att Justitiekanslern är ensam behörig åklagare när det gäller brott mot tystnadsplikt enligt 7 kap. 3 § TF. Detsamma gäller för brott mot efterforsknings- och repressalieförbuden. Enligt 7 kap. 1 § YGL gäller bestämmelserna i 9 kap. 1–4 TF om tillsyn och åtal också överträdelser av YGL. Det innebär att efterforskning inom det offentliga är tillåten bara i den begränsade utsträckning som anges i TF och YGL och att det endast är Justitiekanslern som är behörig att besluta om efterforskning för det fall sådan är tillåten. Av förarbetena framgår att den berörda myndigheten eller polis och åklagare inte är för- hindrade att vidta vissa utredningsåtgärder till dess det är klart att ärendet ska handläggas av Justitiekanslern3. Efterforskningsförbudet hindrar inte heller en myndighet från att vidta åtgärder till förhindrande att sekretesskyddade uppgifter kommer ut i massmedia, t.ex. i form av översyn av handläggningsrutiner och säkerhetssystem. Det gäller även om åtgärderna vidtas med anledning av att det har förekommit läckor. Gränsen mellan att i syfte att säkerställa sekretesskyddet ta reda på hur uppgifter kommit ut och efterforskning av en eventuell källa får inte överträdas. En myndighet måste alltid respektera meddelarskyddet och inte vidta efterforskningsåtgärder4. Det är enligt utredningens mening inte möjligt att påvisa några mer exakta gränser för vad som kan anses utgöra otillåten efterforskning. Klart är dock att det för att vara brottslig efterforskning krävs uppsåt. Av JK:s praxis, se nedan, framgår också att en enstaka fråga till en journalist om vem som lämnat ut viss information i normalfallet inte utgör otillåten efterforskning. Det går inte heller att fastställa några exakta gränser för vad som utgör en repressalie utan detta får avgöras från fall till fall. Av praxis framgår att i stort sett allt som kan påvisas vara till nackdel för den enskilde och som grundar sig på medverkan i ett grundlagsskyddat medium ska anses utgöra otillåtna repressalier. I detta inbegrips i princip varje form av kritik mot en arbetstagare för att denne haft kontakter med massmedia5. För privatanställda gäller att repressalier i allmänhet måste ha stöd i kollektivavtal och att det måste finnas saklig grund för att vidta allvarligare åtgärder, såsom uppsägning6. För mindre ingripande repressalier krävs att det finns godtagbara skäl för att vidta dem7. Skillnaden mellan de privatanställda och de offentliganställda är i praktiken betydande, såvitt avser både de mindre ingripande och de mer allvarliga repressalierna. Vid avskedande, uppsägning, meddelande av disciplinpåföljder samt vissa andra jämförbara allvarliga repressalieåtgärder, t.ex. vissa fall av fråntagande av arbetsuppgifter eller uteblivna löneökningar, kan åtal mot en arbetsgivarrepresentant bli följden i offentlig verksamhet. Inom det privata området är sanktionsmöjligheterna begränsade till skadestånd när saklig grund saknas, eller att en uppsägning förklaras ogiltig och anställningen består. 1975/76:204 s. 145 och 176. 4Axberger, Yttrandefrihetsgrundlagarna, 2012, s. 163. JO 1975/76 s. 314 och s. 317 samt JK beslut dnr 4322-10-30. 6Jfr 62 § MBL. 7Jfr AD 1978 nr 89. de mindre allvarliga repressalierna kan en offentlig arbetsgivarrepresentant komma ifråga för kritik från JO och JK medan en arbetsgivare i det privata området sannolikt kan känna sig relativt fri att vidta åtgärder så länge det inte är fråga om uppsägning eller en annan åtgärd som är att jämställa med uppsägning. Liksom för efterforskningsförbudet innebär inte repressalieförbudet att det finns något absolut hinder för en offentlig arbetsgivare att vidta olika åtgärder till följd av uppgifter som framkommit i media. En offentlig arbetsgivare som genom media blir uppmärksammad på t.ex. missförhållanden i verksamheten måste givetvis kunna vidta åtgärder för att komma till rätta med dessa missförhållanden. Det är dock nödvändigt att utforma åtgärderna så att efterforsknings- och repressalieförbuden respekteras. Gränsdragningen mellan vad som kan anses utgöra en otillåten repressalie respektive en godtagbar arbetsledningsåtgärd får avgöras från fall till fall men Arbetsdomstolen har, avseende förflyttning inom en verksamhet, uttalat att det finns anledning att ställa särskilt höga krav på de skäl som kan läggas till grund för en förflyttning i en situation där en arbetstagare nyttjat sin yttrandefrihet8. I det aktuella fallet fann domstolen att arbetsgivaren kunnat påvisa att det fanns andra tungt vägande skäl för förflyttningen. Det är således så att en åtgärd som upplevs vara till nackdel för arbetstagaren närmast ska presumeras vara en repressalie och det är arbetsgivaren som i detta fall hade att visa att det inte var det. Samma fall har, i begränsad omfattning, även varit föremål för granskning av JK som fann skäl att rikta viss kritik mot arbetsgivaren. Repressalieförbudet har inte alltid varit uttryckligen stadgat utan ansågs tidigare vara en utlöpare av exklusivitetsprincipen, dvs. att det endast är JK som får beivra överträdelser av TF och YGL. Först infördes en särskild bestämmelse om repressalieförbud och tillhörande straffrättsliga sanktioner9. hade överträdelser av repressalieförbudet beivrats genom tjänstefelsansvaret. Eftersom många offentliga anställningar kommit att regleras på annat sätt än genom lagen (1994:260) om offentlig anställning, , då de åtgärder en arbetsgivare vidtog i förhållande till de anställda ofta grundades på avtal eller civilrättsliga regler så utgjorde de inte myndighetsutövning och kunde därmed inte heller ligga till grund för ett tjänstefelsansvar. 8AD 2011 nr 15. 2009/10:81 s. 36 f. åsidosättande av Justitiekanslerns behörighet som ensam åklagare på tryck- och yttrandefrihetens område kan, om handlingen eller underlåtenheten inte omfattas av något av TF:s eller YGL:s direkta straffstadganden, innefatta tjänstefel. Även inom arbetsrätten finns en särskild reglering om repressalieförbud i 62 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, MBL. Regleringen innebär att om en arbetstagare bryter mot bestämmelser i eller annan lag och till följd därav kan bli skadeståndsskyldig kan inte arbetsgivaren vidta någon annan åtgärd än skadeståndstalan mot arbetstagaren, om det inte finns stöd för det i författning eller kollektivavtal. Bestämmelsen omfattar således bara ett förbud mot repressalier i vissa situationer och är dessutom dispositiv. JK är ensam åklagare när det gäller tryck- och yttrandefrihetsbrott, dvs. när det är fråga om otillåtna uttalanden i tryckta skrifter, radio- och televisionsprogram samt s.k. tekniska upptagningar, dvs. DVD- och CD-skivor, videogram m.m. JK har också andra åklagaruppgifter enligt TF och YGL. Den viktigaste är att värna om meddelarfriheten och anonymitetsskyddet för uppgiftslämnare till massmedierna och att beivra överträdelser av dessa regler. JK ska även enligt lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn vaka över att de som utövar offentlig verksamhet efterlever lagar och andra författningar och i övrigt fullgör sina åligganden. Det är således i första hand statliga och kommunala myndigheter och deras tjänstemän som står under JK:s tillsyn. Under tillsyn står även andra som har en tjänst eller ett uppdrag varmed följer myndighetsutövning, såvitt avser denna verksamhet. Statliga eller kommunala bolag berörs alltså inte av tillsynen i den mån bolaget inte har anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning. JK kan inom ramen för sin tillsynsverksamhet uttala kritik mot myndighetsföreträdare. Detta kan t.ex. bli fallet om en myndighetsföreträdare vidtagit efterforskningsåtgärder, utsatt en arbetstagare för repressalier p.g.a. uttalanden som arbetstagaren gjort i massmedia men det inträffade inte är av så allvarligt slag att åtal ska väckas10. JK är också behörig att i vissa fall pröva frågor om skadeståndsanspråk mot staten11. Det kan t.ex. vara fråga om anspråk på ersättning enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207), SkL, om anspråket grundas på ett påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhet att meddela beslut eller fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Ett sådant fel kan vara överträdelse av efterforsknings- och repressalieförbudet, vilket typiskt sett är att betrakta som ett integritetskränkande brott för vilket skadestånd till följd av kränkning kan medges. Av kan utläsas att antalet inkomna ärenden relaterade till tryck- och yttrandefriheten uppgår till knappt 500 per år12. Av dessa utgör emellertid en betydande del anmälningar om hets mot folkgrupp och anmälningar om förfaranden som ligger utanför det grundlagsskyddade området och som därför inte är av intresse för utredningen.