sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Det är endast åklagarens yrkande om påföljd som rätten är begränsad av. I ett mål där målsäganden för ansvarstalan på egen hand gäller inte bestämmelsen. Av förslaget till 45 kap. 4 § RB framgår att åklagaren ska ange ett påföljdsyrkande i åtalet. Av förslaget till 45 kap. 5 § tredje stycket RB framgår att åklagaren kan ändra sitt påföljdsyrkande efter att åtalet väckts. Det är åklagarens slutliga yrkande om påföljd som sätter den övre gränsen för hur sträng påföljd domstolen kan döma ut. Bestämmelsen har utformats på ett sätt som stämmer överens med förbudet mot reformatio in pejus i 51 kap. 25 § RB. Den praxis som finns i anledning av den bestämmelsen och förarbetsuttalan- den avseende omröstningsreglerna i 29 kap. 3 § RB bör kunna vara vägledande för bedömningen av vad som, vid en objektiv bedöm- ning, är att anse som en svårare eller mer ingripande brottspåföljd. bör det stå klart om en påföljd eller påföljdskombination är att anse som mer ingripande än en annan. Påföljdssystemet är emellertid sådant att det inte alltid med exakthet går att avgöra om så är fallet. Avsikten med vårt förslag är att processen ska vara förut- sebar för den tilltalade och att åklagaren ska sätta den övre gränsen för hur ingripande påföljd som är aktuell. Om åklagaren har yrkat att den tilltalade ska dömas till en påföljd och rätten överväger en annan påföljd som är i stort sett likvärdig kan rätten fästa parternas uppmärksamhet på frågan. Parterna kan på så sätt få möjlighet att lämna sina synpunkter på den påföljd som rätten överväger. Det bör leda till att rätten får ett bättre underlag för att bedöma på- följdsfrågan. Av paragrafens första stycke framgår att rätten som huvudregel får bestämma påföljden till överlämnade till särskild vård enligt 31 kap. och 32 kap. oberoende av om åklagaren yrkat en annan påföljd. Det beror på att de s.k. överlämnandepåföljderna inte kan jämställas med t.ex. ett bötesstraff eller ett fängelsestraff i svårhets- hänseende. Det avgörande för om en överlämnandepåföljd ska kom- ma i fråga är i första hand den tilltalades vårdbehov. Om åklagaren yrkat att påföljden ska bestämmas till en överlämnadepåföljd som kan graderas i ingripandegrad, t.ex. ungdomstjänst ett visst antal timmar innebär bestämmelsen i första stycket att domstolen inte kan döma ut ett högre antal timmars ungdomstjänst. Det samma gäller om åklagaren yrkat att en ung tilltalad ska dömas till ungdomsvård med visst innehåll och rätten skulle överväga att även döma ut ungdomstjänst för att ungdomsvården enligt rätten inte är tillräck- ligt ingripande. Av andra stycket framgår att sluten ungdomsvård vid tillämp- ningen av paragrafen inte ska anses som en överlämnadepåföljd utan jämställas med fängelse. Det överensstämmer med regleringen i 29 kap. 3 § RB och 51 kap. 25 § RB. En grundläggande förutsätt- ning för att en tilltalad ska kunna dömas till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § BrB är att påföljden inte kan stanna vid böter. Om åklagaren genom sitt påföljdsyrkande angett att böter är en tillräck- ligt ingripande påföljd ska rätten inte kunna frångå denna bedöm- ning i skärpande riktning. 3 b § Ett beslut om särskild rättsverkan av brott får inte meddelas utan yrkande av part. Rätten får i fråga om sådan rättsverkan inte heller gå utöver vad som har yrkats. Utan hinder av vad som föreskrivs i första stycket får rätten ålägga den till- talade att betala sådan avgift som avses i 1 § lagen (1994:419) om brottsoffer- fond. Paragrafen är ny. Som anges i kommentaren till 30 kap. 3 a § RB är den en del av regleringen som anger att det är åklagaren som ska sätta upp grän- serna för vad domstolen ska pröva i brottmålsrättegången. Bestäm- melsen har behandlats i avsnitt 5.7. Av bestämmelsen framgår att rätten inte kan besluta om särskild rättsverkan som det inte har framställts något yrkande om och inte heller besluta om särskild rättsverkan som är mer ingripande än vad som framgår av de yrkanden som framställts, t.ex. en högre före- tagsbot eller under vilken en tilltalad som utvisas ur riket förbjuds återvända till . Till skillnad från regleringen i 30 kap. 3 a § RB gäller bestäm- melsen inte bara yrkanden från åklagaren. Normalt sett bör yrkan- den om särskild rättsverkan framställas av åklagaren i sådana mål där denne för talan. Med undantag för företagsbot, som enligt 36 kap. BrB endast kan beslutas på yrkande av allmän åklagare, finns det emellertid inte något hinder mot att ett yrkande om särskild rätts- verkan framställs av en målsägande. Av vårt förslag att målsäganden inte ska kunna biträda åklagarens åtal (se 20 kap. 8 § RB) framgår att målsäganden inte har rätt att framställa denna typ av yrkanden när åklagaren för talan. Det kan dock förekomma i mål som rör ett enskilt åtal. Genom bestämmelsen i andra stycket görs undantag från regle- ringen i första stycket när det gäller beslut att ålägga den som döms för brott att betala avgift enligt lagen (1994:419) om brottsoffer- fond. Sådan avgift kan rätten alltså alltid besluta om, även utan yrkande. 4 § Handläggs i en rättegång flera åtal, får dom ges beträffande något av dem, trots att handläggningen angående de övriga inte avslutats (deldom). Avser åtalen samme tilltalade får dock deldom bara meddelas i fall som anges i andra stycket. Om flera åtal mot en tilltalad handläggs i en rättegång ska deldom med- delas om det är till fördel för handläggningen av målet eller det annars finns särskilda skäl för det. Paragrafen, som reglerar möjligheten att meddela deldom i brott- mål, är ändrad. Motiven till ändringarna har behandlats i avsnitt 11.2.2 och 11.2.4. Paragrafen har ett nära samband med bestämmel- serna i 45 kap. 3 § RB (se författningskommentaren till ändringarna i den paragrafen). Paragrafen delas in i två stycken. I första stycket görs språkliga ändringar i paragrafens första mening. Av pedagogiska skäl förs den etablerade termen deldom in i bestämmelsen. I andra meningen i första stycket klargörs att möjligheten att meddela deldom är be- gränsad om åtalen riktas mot samma person. I sådana fall får deldom bara meddelas om det finns skäl för det enligt andra stycket. När flera åtal avser olika tilltalade är bestämmelsen fakultativ. Av andra stycket framgår att deldom ska meddelas om det är till fördel för handläggningen eller det annars finns särskilda skäl för det. Som framgår av första stycket i paragrafen är huvudregeln att samtliga åtal mot en tilltalad ska avgöras i en gemensam dom. Om förutsättningarna för att meddela deldom enligt andra stycket är uppfyllda ska dock en sådan dom meddelas. Ett alternativ till att meddela deldom är att särskilja åtalen och behandla dem i olika mål enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB. Det kan vara till fördel för handläggningen att dela upp lag- föringen mot en tilltalad. Särskilt gäller det om den tilltalade är åtalad för att ha begått något eller några brott tillsammans med andra tilltalade och andra brott ensam eller tillsammans med ytterligare personer. De åtal som inte kräver omfattande bevisning och som snabbt kan avgöras för sig kan behandlas i en deldom medan den övriga brottsligheten kan behandlas för sig. behöver då inte tyngas av de åtal som kan avgöras tidigare. Lag- föringen kan delas upp på detta sätt både om en viss del av åtalen kan avgöras utan huvudförhandling och när det krävs en huvudförhand- ling. Det kan också vara till fördel för handläggningen att pröva åtalen vid olika tillfällen när all bevisning finns tillgänglig för att avgöra något eller några åtal vid en huvudförhandling, men det finns hinder mot att avgöra något annat. Ett alternativ till att ställa in hela huvud- förhandlingen kan då vara att pröva de åtal som kan avgöras för sig och skjuta upp handläggningen av den del av målet som inte kan avgöras. Det kan t.ex. röra sig om en situation när ett vittne som ska höras i anledning av en åtalspunkt inte inställt sig. Det kan också handla om fall då ett tilläggsåtal har väckts i nära anslutning till huvudförhandlingen. Om inte den tilltalade delgetts tilläggsåtalet och inte kommer till förhandlingen, kan det finnas skäl att genom- föra den i den tilltalades utevaro och då behandla de åtal som del- getts. Ett annat exempel är att åklagaren lägger ned ett åtal där det finns en målsägande. Om målsäganden inte kan nås för att ange om han eller hon vill överta det nedlagda åtalet bör even- tuella övriga åtal i regel kunna avgöras genom deldom. Ett exempel på då det kan finnas särskilda skäl för att dela upp handläggningen kan vara att den tilltalade är i behov vård eller be- handling och är intresserad av att en påföljd med den inriktningen påbörjas så fort som möjligt. Vid bedömningen av om deldom ska meddelas eller inte bör rätten beakta de kostnader och besvär som de olika alternativen inne- bär för de personer som är berörda av rättegången. För den till- talade och dennes försvarare innebär en uppdelad lagföring ofta att det krävs ytterligare en inställelse till domstolen. Det är därför naturligt att rätten beaktar den tilltalades inställning till en upp- delad lagföring. Detta måste dock vägas mot vad det innebär för de övriga personer som är inblandade i rättegången, t.ex. målsäganden och vittnen. För åklagarens del bör besväret av att inställa sig vid ytterligare ett rättegångstillfälle oftast inte ha någon större betydelse. Där- emot är givetvis åklagarens uppfattning om vad som bäst främjar en effektiv och ändamålsenlig process central. bör det vara åklagaren som på förhand har bäst förutsättningar att göra den bedömningen. Särskilt gäller det om åklagaren anser att det för utredningen av den samlade brottsligheten eller för påföljdsfrågan har betydelse att åtalen handläggs . åklagare som under ett pågående mål väcker ett nytt åtal mot en tilltalad kunna uppge att det nya åtalet lämpligen kan avgöras utan samband med det tidigare. I sådana fall kan åklagaren också ange ett påföljdsyrkande för brottsligheten i det tillkommande åtalet. Det bör t.ex. kunna vara lämpligt om åklagaren bedömer att det finns förutsättningar att avgöra det nya åtalet utan huvudförhandling. Tilläggsåtalet kan i sådana fall, om förutsättningarna är uppfyllda, avgöras för sig genom det särskilda förfarandet, medan de tidigare väckta åtalen avgörs vid en huvudförhandling. När rätten tar ställning till om åtalen ska avgöras vid olika till- fällen måste rätten beakta vilka konsekvenser detta får för påföljds- bestämningen beträffande de åtal som är aktuella i målet. Bestäm- melserna i 34 kap. BrB och de principer om påföljdsbestämning vid sammanträffande av brott som utvecklats i domstolarnas praxis har då betydelse. I de allra flesta fall kan dessa användas vid den senare lagföringen för att den samlade påföljden för den tilltalade inte ska bli mer ingripande än om brottsligheten avgjorts . Att en uppdelad lagföring kan innebära att den tilltalade får verkställa flera påföljder parallellt har förstås en viss betydelse. Det bör dock i regel inte vara ett avgörande skäl mot en uppdelad lagföring. Det avgörande bör vara den samlade effekten av de påföljder som den tilltalade döms till. Bestämmelserna i 34 kap. BrB är inte tillämpliga vid alla påföljder. Det gäller t.ex. överlämnadepåföljderna i 31 kap. och 32 kap. BrB. Om rätten bedömer att det kan vara aktuellt att tillämpa en sådan påföljd finns det därför skäl att vara särskilt observant på vilka kon- sekvenser en uppdelad lagföring skulle få. 1 § Döms den tilltalade för brottet i ett mål där åklagaren för talan, ska den tilltalade ersätta staten för vad som betalats av allmänna medel i ersätt- ning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnaden att hämta honom eller henne till rätten och för sådan kostnad för blod- provstagning, blodundersökning, urinprovstagning och urinundersökning som avser honom eller henne och som har gjorts för utredning om brottet. Ersättningsskyldigheten omfattar dock inte kostnader för rådgivning av advokat enligt 21 kap. 3 c §, kostnader, som inte skäligen varit motiverade för utredningen, eller kostnader, som vållats genom vårdslöshet eller för- summelse av någon annan än den tilltalade, hans eller hennes ombud eller försvarare som utsetts av honom eller henne. Den tilltalade är inte i annat fall än som sägs i 4 § första stycket skyldig att betala mera av kostnaden för försvararen än vad han eller hon skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Vad som sägs i den lagen om kostnad för rättshjälpsbiträde gäller i stället kostnad för offentlig försvarare. Vad den tilltalade ska betala får jämkas eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Om det belopp som den tilltalade skulle vara skyldig att ersätta under- stiger en viss av regeringen fastställd gräns, ska ersättningsskyldighet inte åläggas. Paragrafen behandlar skyldighet för den tilltalade att ersätta staten vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. I andra stycket gör ett undantag från ersättningsskyldigheten så att den inte omfattar kostnader för rådgivning av advokat enligt rättegångs- balken. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 3.4.5. Rätten till kostnadsfri rådgivning för den tilltalade införs genom bestämmelsen i 21 kap. 3 c § RB. Av den framgår att sådan råd- givning kan lämnas av advokat i högst och endast om åtalet avser brott för vilket kan följa en strängare påföljd än böter. Rådgivningen ska vara kostnadsfri för den tilltalade också när den lämnas av dennes offentlige försvarare. 6 § Bestämmelserna i 3, 34–38 och 47–51 §§ delgivningslagen (2010:1932) gäller inte delgivning av allmänt åtal eller stämning i brottmål. Bestämmelserna i 24 § delgivningslagen hindrar inte att den tilltalade delges åtalet och övriga yrkanden i samband med det genom förenklad delgiv- ning om han eller hon av polisman, åklagare, tulltjänsteman eller tjänste- man vid vid ett personligt sammanträffande har delgetts information om att sådan delgivning kan komma att användas av åklagaren eller i tingsrätten. Vad som sägs i andra stycket ska också gälla delgivning av andra hand- lingar i ett brottmål. Paragrafen är ändrad. Ändringarna innebär en utvidgning av det undantag som bestämmelsen i andra stycket innebär från 24 § delgiv- ningslagen. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.3.3 och 8.5. Paragrafen i delgivningslagen innebär att förenklad delgivning får användas som delgivningssätt av en myndighet enbart om myn- digheten har informerat om det och förutsatt att delgivningen inte avser en handling som inleder ett förfarande. Av det tidigare undan- taget från delgivningslagens bestämmelser framgår att förenklad delgivning får användas av tingsrätten för att delge den tilltalade stämning och andra handlingar i ett brottmål förutsatt att två krav är uppfyllda. Dels ska information om att förenklad delgivning kan komma att användas i tingsrätten ha lämnats till den tilltalade av polisman, åklagare, tulltjänsteman eller tjänsteman vid Kustbevak- ningen vid ett personligt sammanträffande, dels får det då hand- lingarna skickas till den tilltalade inte ha förflutit än informationen lämnades. Undantaget utvidgas på så sätt att även åklagaren kan delge den tilltalade handlingar i brott- målet och att den lagstadgade tidsfristen tas bort. Första och andra stycket ändras redaktionellt till följd av att stämningsbegreppet utmönstras. Ändringarna som innebär att stäm- ningsinstitutet avskaffas i mål som rör allmänna åtal, har behandlats i avsnitt 8.1. Andra handlingar i ett brottmål än åtalet och övriga yrkanden som framställs i samband med det, såsom kallelse till huvudförhand- ling och information om förenklad delgivning, behandlades tidigare i andra stycket. Dessa handlingar omfattas av bestämmelsens tredje stycke, som är nytt. Andra stycket ändras vidare så att det framgår att information med motsvarande verkan kan lämnas om att åklagaren kan komma att använda förenklad delgivning för att delge den tilltalade åtalet och övriga yrkanden i samband med det. Ändringen innebär att delgiv- ning kan ske genom åklagarens försorg i stället för av tingsrätten om information om delgivningssättet har lämnats på sätt som före- skrivs i bestämmelsen. Vi upphäver det tidigare kravet i paragrafens andra stycke sista mening att det då handlingarna skickas till den till- talade inte får ha förflutit än informa- tionen lämnades. Ändringen innebär att det inte i lag anges en be- stämd tidsfrist inom vilken förenklad delgivning kan ske efter att information om delgivningssättet har lämnats till den enskilde. Det betyder inte att förenklad delgivning kan användas utan tidsbe- gränsning. Liksom i övriga delgivningsärenden måste tingsrätten i varje enskilt fall pröva frågan förenklad delgiv- ning lämpligen kan användas i målet med hänsyn till omständig- heterna i ärendet. Vid bedömningen bör särskild vikt läggas vid hur som gått sedan någon av rättsväsendets myndigheter kom- municerade med den tilltalade i målet eller ärendet. Den tilltalades kontakter med Polis, åklagare eller frivården i ärendet bör alltså kunna beaktas vid den lämplighetsbedömningen. Hur som det rimligen kan begäras att en person bevakar ett beslut i åtals- frågan detaljregleras alltså inte i lag. Av tredje stycket framgår att förenklad delgivning även ska kunna användas för att delge den tilltalade andra handlingar i ett brottmål om information om delgivningssättet har lämnats enligt andra stycket. Det innebär att kallelser och andra handlingar vid tingsrätten kan delges av åklagare eller tingsrätten med förenklad delgivning, om information om att det kan ske har lämnats av t.ex. en polisman eller åklagare. 6 § Det ankommer på parterna att svara för bevisningen. Rätten får själv- mant inhämta bevisning endast i tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten och i mål om brott som hör under allmänt åtal enbart i fråga om påföljd. Paragrafen innehåller bestämmelser om inhämtande av bevisning. Den ändras så att rätten självmant i mål om allmänt åtal för brott får inhämta utredning enbart i fråga om påföljd. Av bestämmelsen följer att rätten inte på eget initiativ får inhämta bevisning rörande skuldfrågan i brottmål som väckts genom allmänt åtal. Det innebär att rättens möjligheter beskärs att agera utan yrkande av part för att fullständiga utredningen i skuldfrågan. Ändringen innebär ingen begränsning av rättens skyldighet att utöva materiell processled- ning. Övervägandena avseende materiell processledning finns i av- snitt 4.3.2. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.4.2. 17 § Ett vittnesförhör ska inledas av den part som åberopat förhöret, om inte rätten bestämmer annat. Vid förhöret ska vittnet först beredas tillfälle att på egen hand eller, om det behövs, med stöd av frågor avge sin berättelse i ett sammanhang. Motparten ska sedan få tillfälle att höra vittnet. Om motparten inte är närvarande eller om det av annan anledning behövs, bör rätten leda denna del av förhöret. Därefter får rätten och parterna ställa ytterligare frågor till vittnet. Den part som åberopat förhöret bör först få tillfälle till detta. Har ingen av parterna eller båda åberopat förhöret, ska detta inledas av rätten, om det inte är lämpligare att någon av parterna inleder förhöret. Frågor, som genom sitt innehåll, sin form eller sättet för deras fram- ställande inbjuder till visst svar, får inte ställas annat än om det vid förhör enligt andra stycket behövs för att undersöka i vad mån vittnets berättelse stämmer med det verkliga händelseförloppet. En målsäganden får ställa de frågor som har betydelse för dennes rätt till skadestånd eller annan talan om en- skilt anspråk som förs i målet även om talan om ansvar förs av åklagaren. Rätten ska avvisa frågor, som uppenbart inte hör till saken eller som är förvirran- de eller på annat sätt otillbörliga. I paragrafens femte stycke, som reglerar otillåtna frågor, har ett tillägg gjorts. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.5. En motsvarande bestämmelse förs in i 40 kap. 10 § RB som gäller förhör med sakkunnig. Bestämmelsen är även tillämplig vid förhör med den tilltalade. Det framgår av hänvisningen i 37 kap. 1 § RB. Genom tillägget förtydligas målsägandens frågerätt i ett mål där åklagaren för talan om ansvar. En målsägande som för talan om skade- stånd eller annat enskilt anspråk får alltid ställa de frågor som har betydelse för målsägandens talan. Till exempel har en målsägande som yrkar skadestånd och som grund för det åberopar att han eller hon utsatts för den gärning som åtalet gäller, rätt att ställa frågor som syftar till att styrka den skadeståndsgrundande handlingen. 20 § Uteblir ett vittne som kallats enligt 7 §, ska rätten, i stället för att före- lägga nytt vite om målet utsätts till senare dag, förordna att han eller hon ska hämtas till rätten antingen eller till den senare dagen, om det inte finns särskilda skäl mot det. Paragrafen är ändrad på så sätt att det införs en presumtion för att rätten ska förordna att ett vittne som, utan att ha laga förfall, uteblir från förhandling vid rätten ska hämtas dit antingen eller till en senare dag. Motiven till bestämmelsen har behandlats i av- snitt 11.7.3. Bestämmelsen innebär att rätten ska besluta om en mer ingri- pande åtgärd än vite redan vid första tillfället då ett vittne som vid vite förelagts att inställa sig uteblir från en förhandling inför rätten. Möjligheten att på nytt förelägga ett vite ska användas först i andra hand. Vid rättens övervägande av om det finns särskilda skäl mot att hämta vittnet ska beaktas förutsättningarna för att ett hämtnings- försök kan lyckas. Dessutom ska en avvägning göras om hämtning är ett proportionerligt ingrepp i den enskildes frihet med hänsyn till målets beskaffenhet och vad det rör, den enskildes person och omständigheterna i övrigt. Om hämtning framstår som en utsikts- lös eller en alltför ingripande åtgärd finns således särskilda skäl mot att vittnet hämtas. Om ett mål inte kan avgöras utan att han eller hon kommer till huvudförhandlingen bör det i de allra flesta fall ses som ett proportionerligt beslut att hämta den enskilde till rätten. Övriga ändringar i bestämmelsen är språkliga. 10 § Då sakkunnig höres muntligen, företages förhöret av rätten. Med rättens tillstånd må dock sakkunnig höras av parterna. Rätten och parterna äge ställa frågor till den sakkunnige. En målsäganden får ställa de frågor som har betydelse för dennes rätt till skadestånd eller annan talan om enskilt anspråk som förs i målet även om talan om ansvar förs av åklagaren. Rätten ska avvisa frågor, som uppenbart inte hör till saken eller som är förvirrande eller på annat sätt otillbörliga. Har den sakkunnige avgivit skriftligt utlåtande, må, om rätten finner det lämpligt, utlåtandet helt eller delvis uppläsas. I paragrafens andra stycke, som reglerar otillåtna frågor, görs ett tillägg. Genom tillägget förtydligas målsägandens frågerätt i ett mål där åklagaren för talan om ansvar. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.5. En likadan bestämmelse förs in i 36 kap. 17 § femte stycket RB (se vidare författningskommentaren till den paragrafen). I andra stycket görs även vissa språkliga ändringar. 1 § Åtal väcks genom att åklagaren ger in i åtalet till rätten. Åtal ska anses väckt när det kom in till rätten. Nytt åtal får inte väckas mot den tilltalade för gärning för vilken han eller hon redan står under åtal. Paragrafen är ändrad. Ändringarna, som innebär att stämnings- institutet avskaffas i mål som rör allmänna åtal, har behandlats i av- snitt 8.1. Bestämmelsen reglerar hur talan väcks i de fall då strafföre- läggande inte utfärdats. Av den nya bestämmelsen i 45 kap. 1 a § RB framgår hur talan väcks när ett utfärdat strafföreläggande inte godkänts. Enligt bestämmelserna i 45 kap. i dess nuvarande lydelse väcks allmänt åtal genom att åklagaren ansöker om stämning hos rätten.