sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Enligt skäl 8 i rambeslutet bör de berörda myndigheterna vid samråd i ärenden utanför det tvingande samarbetsområdet beakta omständigheter som till exem- pel vistelsens längd eller annan anknytning till den verkställande staten. Om den dömda personen kan komma att överföras till en medlemsstat och ett tredje land enligt nationell lagstiftning eller internationella instrument, bör de behöriga myndigheterna i sam- råd överväga om verkställighet i den verkställande staten förbättrar den sociala återanpassningen i högre grad än verkställighet i det tredje landet. En bestämmelse om samrådsskyldighet kan tas i för- ordning. Enligt artikel 4.4 får den behöriga myndigheten i den verkställ- ande staten under samrådet avge ett motiverat yttrande till den be- höriga myndigheten i den utfärdande staten, enligt vilket verkställ- ande av påföljden i den verkställande staten inte skulle tjäna syftet att underlätta den dömda personens sociala och gynnsamma åter- anpassning till samhället. Inom det tvingande samarbetsområdet är detta yttrande inte bindande för den utfärdande staten, men den behöriga myndigheten har naturligtvis att beakta yttrandet vid sin bedömning om ett överförande bör ske. I ärenden inom det tving- ande samarbetsområdet där något samråd inte har ägt rum mellan de behöriga myndigheterna, kan den behöriga myndigheten i den verkställande staten lämna ett yttrande enligt ovan när domen och intyget har översänts. Den svenska behöriga myndigheten har då att utifrån detta ta ställning till om intyget ska återkallas eller inte, se närmare avsnitt 17.5.1. 17.2.3Den andra statens medgivande Förslag: En svensk dom får sändas över till en annan medlems- stat i Europeiska unionen endast om den behöriga myndigheten i den verkställande staten lämnat sitt medgivande till att domen översänds dit. Medgivande krävs inte om -den dömde är medborgare och bosatt i den verkställande staten, -är medborgare i den verkställande staten och kan komma att utvisas eller avvisas dit efter verkställigheten av påföljden till följd av domen, eller -är bosatt och har vistats lagligt utan avbrott under i den verkställande staten och den staten har anmält att medgivande inte krävs i motsvarande fall. Ytterligare en förutsättning som bör framgå av lagen är att en dom får översändas till en annan medlemsstat endast om den staten läm- nat sitt medgivande till detta. I ärenden utanför det tvingande sam- arbetsområdet krävs den verkställande statens medgivande för att ett överförande ska bli aktuellt. Detta framgår av artikel 4.1 c). Enligt artikel 4.3 får den behöriga myndigheten i den utfärdande staten, innan domen och intyget översänds, på lämpligt sätt sam- råda med den behöriga myndigheten i den verkställande staten. Samråd är obligatoriskt i fall som avses i artikel 4.1. c). I dessa fall ska den behöriga myndigheten i den verkställande staten utan dröjsmål underrätta den utfärdande staten om sitt beslut att sam- tycka eller inte samtycka till översändandet av domen. Kravet på den verkställande statens medgivande krävs däremot inte inom det tvingande samarbetsområdet. Det handlar om fall där den dömde är medborgare och bor i den verkställande staten eller är medborgare där och han eller hon kan komma att utvisas eller avvisas dit efter verkställigheten av påföljden. Dessa fall bör framgå som undantag från kravet på medgivande i lagen. Här kan noteras att har bedömts behöva mer tid än övriga medlemsstater för att bemöta de konsekvenser som rambeslutet innebär och har därför getts ett tillfälligt undantag (skäl 11). Med begreppet bor avses enligt rambeslutet den ort till vilken den dömde har anknytning genom hemvist och faktorer som familj samt sociala eller yrkesmässiga band (skäl 17). Vi bedömer att den prövning av bosättningen som den behöriga myndigheten har att göra i detta sammanhang bör ske på samma sätt som vid prövning av bosättningsbegreppet i förslaget till en ny lag om internationell straffverkställighet, se avsnitt 11.2.2. Se även avsnitt 4.3.2 och 12.2.1 om hemvistbegreppet. Detta innebär att en helhetsbedöm- ning får göras utifrån bl.a. omständigheter som var personen är folkbokförd, personens egna uppgifter samt faktorer som bostad, anställning och familjeförhållanden. Om det i ett ärende är tvek- samt om den dömde bor i den andra medlemsstaten eller i , och eventuellt om den dömde härigenom omfattas av det tvingande samarbetsområdet eller inte, bör den behöriga myndigheten sam- råda med den behöriga myndigheten i den andra medlemsstaten. Vi föreslår i avsnitt 16.3 att ska anmäla ett utvidgat tvingande samarbetsområde enligt artikel 4.7 a) i rambeslutet. En- ligt lydelsen i artikeln handlar det om att medgivande i förhand inte ska krävas för översändande av dom och intyg i förbindelserna med andra medlemsstater som gjort samma anmälan avseende den situa- tionen att den dömda personen bor och är stadigvarande lagligt bosatt i den verkställande staten och kommer att få behålla sitt permanenta uppehållstillstånd i den staten. En undantagsregel bör därför införas i lagen även för denna situation. Undantaget gäller endast i förhållande till en medlemsstat som har anmält att medgivande inte krävs i motsvarande fall. Vi bedömer att undantagsbestämmelsen kan utformas med 3 a kap. 6 § utlännings- lagen (2005:716) som förebild. Enligt denna bestämmelse har en EES-medborgare som har vistats lagligt i utan avbrott under permanent uppehållsrätt. Kravet på att bosättningen ska ha varit stadigvarande, dvs. utan avbrott, kan tolkas utifrån den praxis som finns vid tillämpningen av utlänningslagen. punkt vid tillämpningen är att när rekvisiten är uppfyllda så finns det förutsättningar i den andra staten för permanent uppehållsrätt eller permanent uppehållstillstånd enligt nationell rätt och gemen- skapsrätt. I den mån det framgår, t.ex. genom information från den andra medlemsstaten, att det föreligger omständigheter som trots anknytningen gör att den dömde inte är berättigad permanent uppehållstillstånd eller att den dömde inte kommer få behålla eller är berättigad till permanent uppehållstillstånd i den staten, kan undantagsregeln inte anses tillämplig. 17.2.4Den dömdes samtycke och inställning Förslag: En svensk dom får sändas över till en annan medlems- stat inom Europeiska unionen för erkännande och verkställighet endast om den dömde har samtyckt till att verkställigheten överförs dit. Samtycke krävs inte om den dömde -är medborgare och bosatt i den andra medlemsstaten, -kan komma att utvisas eller avvisas till den verkställande staten efter verkställigheten av påföljden, eller -har flytt till den verkställande staten på grund av ett straff- rättsligt förfarande mot honom eller henne i eller efter en fällande dom här. Den dömde ska tillfrågas om han eller hon samtycker till att verkställa påföljden i den andra staten och i övrigt om sin inställning. Vidare ska den dömde upplysas om innebörden av att samtycke lämnas. En återkallelse av ett samtycke ska beaktas om den görs innan den behöriga myndighetens slutliga beslut vunnit laga kraft. En ytterligare förutsättning för att den behöriga myndigheten ska få sända över domen till den verkställande staten är att den dömde gett sitt samtycke om detta krävs enligt artikel 6 (artikel 4.1). En- ligt artikel 6.1 får en dom tillsammans med ett intyg endast över- lämnas till den verkställande staten för erkännande och verkställig- het med den dömda personens samtycke i enlighet med den utfärd- ande statens lagstiftning. I artikel 6.2 anges tre olika situationer då den dömdes samtycke inte får ställas upp som en förutsättning för erkännande av en dom och verkställighet av en påföljd. Samtycke av den dömde får inte krävas när domen översänds till den medlemsstat där den dömda personen är medborgare och där han eller hon bor (punkt a), till den medlemsstat till vilken den dömda personen kommer att utvisas eller avvisas när han eller hon friges efter verkställigheten av påföljden (punkt b) eller till den medlemsstat till vilken den dömda personen har flytt eller på annat sätt återvänt på grund av ett stund- ande straffrättsligt förfarande mot honom eller henne i den utfärd- ande staten eller efter en fällande dom i den utfärdande staten (punkt c). Vi tolkar rambeslutets bestämmelser om den dömdes samtycke på så sätt att samtycke krävs om inte något annat anges i undan- tagsbestämmelsen i artikel 6.2.2 Samtycke får enligt det ovan be- skrivna inte krävas i de tre olika fallen. I jämförelse med nuvarande reglering enligt tilläggsprotokollet till överförandekonventionen innebär rambeslutet en utvidgning av möjligheterna att överföra straffverkställighet utan den dömdes samtycke i och med att sam- tycke inte heller ska krävas när den dömde är medborgare och bor i den andra medlemsstaten. Kravet på den dömdes samtycke bör i lagen framgå som en förutsättning för översändande av domen som gäller som huvud- regel. Vidare bör framgå i vilka undantagsfall den dömdes samtycke inte krävs i enlighet med innehållet i rambeslutet. Det första undantagsfallet är tillämpligt när den dömde är med- borgare och bosatt i den andra medlemsstaten. Se ovan avsnitt 17.2.3 om prövning av den dömdes bosättning. Här kan nämnas att enligt artikel 6.5 fått ett femårigt undantag från denna punkt. Undantagsbestämmelsen vid det s.k. utvisningsfallet bör utfor- mas på så sätt att samtycke inte krävs om den dömde kan komma att utvisas eller avvisas till den verkställande staten efter verkställig- heten av påföljden. Detta ska i enlighet med rambeslutets lydelse i artikel 6.1 b) tolkas på så sätt att det ska vara fråga om ett beslut till följd av domen. Bestämmelsen kan således tillämpas när det i brott- målsdomen finns ett beslut om utvisning på grund av brott enligt 8 kap. utlänningslagen (2005:716). Allmän domstols beslut om ut- visning på grund av brott ska verkställas genom att utlänningen sänds till sitt hemland eller, om möjligt, till det land från vilket 2 Jfr prop. 2007/08:84 s. 26. utlänningen kom till . Om verkställigheten inte kan genom- föras till något av dessa länder får en utlänning i stället sändas till ett land som utlänningen har anknytning till (12 kap. 4 § andra stycket utlänningslagen). Ett beslut om att avvisa eller utvisa en utlänning får verkställas när verkställigheten av fängelsestraffet har flyttats över till ett annat land (12 kap. 9 § första stycket utlän- ningslagen). Vid tveksamheter kring vilket land den dömde kan antas komma att utvisas till kan den behöriga myndigheten samråda med . Slutligen bör undantagsbestämmelsen vid det s.k. flyktfallet ut- formas på så sätt att samtycke inte krävs om den dömde har flytt till den verkställande staten på grund av ett straffrättsligt förfar- ande mot honom eller henne i eller efter en fällande dom här. I enlighet med rambeslutets lydelse i artikel 6.1 c) får de fall som avses anses vara när den dömde återvänder till hemlandet för att undandra sig verkställighet i . Det kan vara fråga om ett undandragande från verkställighet av den aktuella domen, men även på grund av en annan fällande dom mot honom eller henne. Det kan även avse att den dömde undandrar sig ett kommande straff- rättslig förfarande. Oavsett om den dömdes samtycke krävs eller inte ska den dömde, om han eller hon fortfarande befinner sig i den utfärdande staten, ges tillfälle att muntligen eller skriftligen uttrycka sin inställning. Om det anses nödvändigt på grund av den dömda personens ålder eller fysiska eller psykiska tillstånd, ska hans eller hennes juridiska ombud ges tillfälle att yttra sig. Om den dömda personen har fram- fört sin uppfattning muntligen, ska den utfärdande staten se till att den verkställande staten har tillgång till den skriftliga uppteck- ningen av denna (artikel 6.3). Av intyget ska framgå om den dömde har begärt översändande av domen och intyget, om den dömde har samtyckt till översänd- andet eller inte har samtyckt till översändandet jämte skälen för detta. Alternativt kan framgå att den dömde inte har kunnat höras eftersom han eller hon redan befinner sig i den verkställande staten (punkt k i intyget). Den dömdes samtycke och inställning i frågan om överförande har stor betydelse för den behöriga myndighetens beslut om över- sändande. Det bör därför av lagen framgå att den dömde, ska till- frågas om han eller hon samtycker till att verkställa påföljden i den andra staten och i övrigt om sin inställning. I samband härmed ska den dömde upplysas om innebörden av att samtycke lämnas. avser även att ett samtycke till överförande innebär att specialitets- principen inte ska tillämpas, se avsnitt 17.8. Om den dömde redan befinner sig i den verkställande staten är det enligt rambeslutet den staten som har att höra den dömde. Den behöriga myndigheten bör i ett sådant fall samråda med den behöriga myndigheten i den verkställande staten om hörande av den dömde. I vissa fall kan den dömde ändra sin inställning och återta sitt samtycke under ärendets handläggning. I fall där den dömde åter- kallar sitt samtycke bör detta beaktas vid bedömningen om det finns förutsättningar för ett överförande. Vi bedömer det rimligt att en återkallelse av samtycke ska beaktas fram till dess den be- höriga myndighetens slutliga beslut vunnit laga kraft. Formerna för upptagande av den dömdes samtycke och inställ- ning samt återtagande av samtycke bör regleras genom förordning. Detta kan ske på motsvarande sätt som i vårt förslag till en ny förordning om internationell straffverkställighet, vilket förslag bygger på gällande rätt, se avsnitt 11.2.4. Förslag: En svensk dom får sändas över till en annan medlems- stat inom Europeiska unionen för erkännande och verkställighet endast om -domen har vunnit laga kraft, -den dömde befinner sig i eller i den verkställande staten, och -det återstår av påföljden att avtjäna eller särskilda skäl talar för att verkställigheten ändå överförs dit. Av rambeslutets definition av en dom i artikel 1 framgår att det förutsätts att domen vunnit laga kraft. Motsvarande gäller vid tillämpning av de konventioner och överenskommelser som om- fattas av IVL. Vi har valt att i den nya lagen om internationell straffverkställighet ange detta krav som en förutsättning i lagen, se avsnitt 11.2.5. Även här bör kravet på laga kraft anges som en grundläggande förutsättning i lagen. Om den svenska domen är verkställbar på grund av preskription eller beslut om nåd, är det naturligtvis inte aktuellt att överföra verkställigheten av domen. Den dömde befinner sig i eller i den verkställande staten I artikel 3 i rambeslutet framgår att rambeslutet ska tillämpas om den dömda personen befinner sig i den utfärdande eller den verk- ställande staten. Vidare framgår av artikel 4.1 att en förutsättning för att den utfärdande staten ska kunna sända över en dom till en annan medlemsstat är att den dömda personen befinner sig i den utfärdande staten eller den verkställande staten. Även denna förut- sättning bör framgå i lagen. Återstående tid för verkställighet Rambeslutet ger möjlighet för den verkställande staten att vägra verkställighet när mindre än av påföljden återstår att avtjäna när domen tas emot av den behöriga myn- digheten i den verkställande staten (artikel 9.1 h). Även om den verkställande staten inte använder sig av denna vägransgrund kan den ses som ett riktmärke för när kvarvarande strafftid är så kort att det kan ifrågasättas om det är lämpligt att verkställighet sker i en annan stat. Som framgår i avsnitt 11.2.5 bedömer vi att det som huvudregel inte är meningsfullt att genomföra ett överförande till en annan stat när än återstår av påföljden att avtjäna. Härvid bör beaktas den tid som är kvar att avtjäna som frihets- berövad med beaktande av tid för villkorlig frigivning. För att uppnå enhetlighet mellan de olika regelverken bör en motsvarande bestämmelse tas in i den nya lagen som genomför rambeslutet. Detta gäller även undantaget om att överförande ändå ska vara möjligt om särskilda skäl talar för att verkställigheten ändå förs över till den andra staten. Som anges i avsnitt 11.2.5 kan särskilda skäl avse humanitära skäl. Det kan även vara fråga om ärenden där verk- ställigheten av ett kortare fängelsestraff ännu inte påbörjats i och där den dömde återvänt till hemlandet eller inte alls har någon anknytning i . Genom att i svensk rätt införa en möj- lighet till överförande av kortare straff möjliggörs en utveckling av systemet för överförande av verkställighet av frihetsberövande på- följder. Härigenom kan det finnas möjlighet för en större grupp av dömda i att få avtjäna sitt straff i hemlandet. av de fängelsestraff som utdömts utländska medborgare avser strafftid som är mindre än . Som nämnts ovan är emellertid den andra medlemsstatens inställning i frågan avgörande och samråd bör alltid hållas med den andra medlemsstaten i dessa fall. Vidare måste frågan om överförande av straffverkställighet tas upp med den dömde i ett tidigt skede efter domen vunnit laga kraft och innan verkställigheten väl påbörjats. Det kan här anmärkas att det bör övervägas om det med anledning härav behövs ändringar i förordningen (1974:286) om beräkning av strafftid m.m. Som fram- går i avsnitt 18.2.4 föreslår vi att på motsvarande sätt ska kunna ta emot kortare straff. Förslag: En svensk dom får sändas över till en annan med- lemsstat inom Europeiska unionen för erkännande och verk- ställighet endast om det kan anses lämpligt att verkställigheten överförs dit. I vårt förslag till en ny lag om internationell straffverkställighet anges som en slutlig förutsättning för att en svensk brottmålsdom ska få verkställas i en annan stat att det kan anses lämpligt att verk- ställigheten överförs till den andra staten, se avsnitt 11.2.6. Det handlar här om att det i vissa ärenden kan finnas omständigheter som gör att den behöriga myndigheten bör ifrågasätta om ett över- förande är lämpligt. Dessa omständigheter kan vara av olika karak- tär. Även i nu behandlad lag bör en slutlig förutsättning för att den behöriga myndigheten ska sända över domen jämte intyg till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet vara att över- förandet bedöms som lämpligt. I avsnitt 11.2.6 finns en uppräkning av olika omständigheter som kan göra att ett överförande inte är lämpligt. Samma omständigheter gör sig gällande vid den prövning den behöriga myndigheten har att göra enligt lagen som genomför rambeslutet. Vi hänvisar därför till vad som beskrivs under av- snittet i 11.2.6. Under avsnitt 11.2.6 diskuteras särskilt under punkten 2 hur verkställighetsreglerna i den andra staten kan påverka lämplighets- bedömningen. Samma överväganden bör göras i ärenden enligt lagen som genomför rambeslutet. Det framgår uttryckligen i arti- kel 17.1 att verkställigheten av en påföljd ska regleras enligt lagen i den verkställande staten. Myndigheterna i den verkställande staten ska ha behörighet att besluta om genomförandet av verkställig- heten och att fastställa alla åtgärder i samband därmed, inklusive grunderna för förtida eller villkorlig frigivning. Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten har enligt artikel 17.3 möjlig- het att begära upplysningar om tillämpliga bestämmelser om för- tida eller villkorlig frigivning. Detta kan göras genom en förfrågan i intyget, men kan även göras genom samråd innan beslut fattas om den svenska domen ska översändas till den verkställande staten. Genom artikel 17.4 ges medlemsstaterna vidare möjlighet att fast- ställa att, som verkställande stat, vid beslut om förtida eller vill- korlig frigivning hänsyn får tas till de bestämmelser i nationell lag- stiftning som den utfärdande staten angivit enligt vilka personen är berättigad till villkorlig frigivning . Huruvida denna möjlighet kommer att användas av de olika medlemsstaterna är osäkert, men utgångspunkten torde för de flesta medlemsstaterna vara att det är deras nationella regler som ska gälla fullt ut efter ett överförande. För att den behöriga myndigheten ska kunna bedöma om förut- sättningen enligt denna punkt är uppfylld torde det i de allra flesta ärenden krävas att samråd hålls med den andra staten innan beslut fattas. Genom samråd kan i vissa fall även förhandsinformation fås om t.ex. den verkställande staten avser att anpassa påföljden och i så fall på vilket sätt. Information som har betydelse för bedömning enligt denna punkt kan emellertid komma den behöriga myndig- heten till handa först efter det att domen och intyget sänts över till den verkställande staten. Det kan i sådana fall bli aktuellt att åter- kalla intyget, se avsnitt 17.5. 17.2.7Hinder mot att överföra verkställigheten Bedömning: Det bör inte införas en bestämmelse som erinrar om att hinder mot att överföra verkställighet föreligger om ett överförande står i strid mot . I vissa fall kan förhållandena vara sådana att ett överförande av verkställigheten till en annan medlemsstat inom EU inte är möjlig. Ett överförande av verkställigheten får aldrig ske om förhållandena är sådana att det enligt utlänningslagen (2005:719) föreligger hinder mot att verkställa avvisning eller utvisning till den staten.3 Ett överförande av verkställigheten får inte heller ske om det skulle strida mot svensk grundlag eller internationella förplik- telse såsom . Sådana fall torde vara mycket ovanliga i förhållandet mellan medlemsstaterna inom EU. Som närmare beskrivs i avsnitt 11.2.7 kan det som exempel råda hinder mot överförande om den verkställande statens bestämmelser om villkorlig frigivning innebär att den dömde får avtjäna en väsentligen större del av påföljden och detta kan antas utgöra ett brott mot artikel 5 i . Vidare kan det råda hinder om anstaltsförhållandena i den andra medlemsstaten är så oacceptabla att det innebär en kränkning av artikel 3 i Europa- konventionen, se även avsnitt 5.2. Om den behöriga myndigheten antar att det kan finnas hinder mot att överföra verkställigheten av en svensk dom till en annan medlemsstat, ska yttrande inhämtas från . Denna skyldighet kan regleras i förordning. I förslaget till en ny lag om internationell straffverkställighet har vi gjort bedömningen att även om mycket talar för att i lagen ta in en erinran om tillämplighet, så bör en sådan inte tas in i den nya lagen. Detta mot bakgrund av att lagstiftaren i flera fall avstått att införa uttryckliga regler som hänvisar till grund- lag och , se närmare avsnitt 11.2.7. Av samma skäl bör det inte heller i den nya lagen som genomför rambeslutet tas in någon sådan erinran. Förslag: I fall där den dömde befinner sig i den verkställande staten får den behöriga myndigheten begära att den verkställ- ande staten anhåller den dömda personen eller vidtar någon annan åtgärd för att säkerställa att han eller hon stannar kvar på dess territorium i avvaktan på den verkställande statens beslut om erkännande och verkställighet. 3 Jfr prop. 1972:98 s. 92. Enligt artikel 14 får den utfärdande staten, när den dömda personen befinner sig i den verkställande staten, begära att den verkställande staten ska anhålla den dömda personen eller vidta någon annan åtgärd för att säkerställa att den dömda personen stannar kvar på dess territorium. En sådan begäran kan ges innan domen och in- tyget anlänt eller före beslutet att erkänna domen och verkställa påföljden och åtgärden får ske i avvaktan på ett beslut om erkän- nande av domen och verkställighet av domen. Påföljden får inte förlängas till följd av att någon period tillbringats i häkte på grund härav. Det kan här handla om situationer när den dömde återvänt till sitt hemland innan han eller hon påbörjat att avtjäna den svenska påföljden eller i fall där den dömde flytt till hemlandet under på- gående verkställighet. Om den behöriga myndigheten i en sådan situation bedömer att det finns förutsättningar att sända över den svenska domen för verkställighet i den andra medlemsstaten bör den behöriga myndigheten i enlighet med artikel 14 kunna begära om tvångsmedel när det finns skäl att säkerställa att personen stannar i den andra medlemsstaten. Detta bör framgå av lagen.