sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Vi be- dömer att bestämmelserna i den nya lagen i stället bör utformas utifrån artikel 10 om fortsatt verkställighet och artikel 11 om omvandling av påföljd i överförandekonventionen. bestämmelser finns i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder, se avsnitt 18.8. Vi bedömer att samma utformning kan användas i de båda lagarna och att den utformning som finns i 7 kap. 3 § lagen om en europeisk arresteringsorder kan användas som förebild. Tolkningen av bestämmelserna i den här behandlade nya lagen får ske utifrån överförandekonventionen eller eventuell annan överenskommelse som tillämpas i det enskilda fallet. Det kan redan här betonas att huvudregeln enligt över- förandekonventionen (artikel 10.1) är att den verkställande staten är bunden av påföljdens rättsliga karaktär och längd såsom den fastställts i domslandet. Möjligheten att meddela föreskrifter eller att använda ett förfarande för påföljdsomvandling ska alltså endast användas i undantagsfall om det är nödvändigt för att verkställighet ska kunna ske i . Det särskilda förfarande och bestämmelser om att rätten ska bestämma en ny påföljd vid tillämpning av brottmålsdomskonven- tionen behandlas i avsnitt 14.5. 12.7.1Långa fängelsestraff och skillnad i reglerna om villkorlig frigivning Inledningsvis kan övervägas om det kan finns skäl för den behöriga myndigheten att anpassa mycket långa straff. I uppdraget ingår att överväga vilka behov det finns av att justera strafftiden för mycket långa straff och att föreslå hur dessa behov ska tillgodoses. Verkställighet av en utländsk brottmålsdom får ske i utan hinder av att påföljden är strängare än vad som enligt svensk lag hade kunnat följa på brottet eller brotten (25 § andra stycket IVL). Detta föreslår vi ska gälla även fortsättningsvis. I praxis är det mycket ovanligt vid fråga om överförande av straffverkställig- het till att den dömde i den andra staten dömts till ett mycket långt fängelsestraff eller straff som överstiger . När förut- sättningarna i ett sådant fall varit uppfyllda för ett överförande har regeringen som regel överfört det utdömda straffet. I något enstaka fall har regeringen genom att meddela föreskrifter reducerat längden på straffet. Verkställigheten sker efter överförandet på sedvanligt sätt enligt svenska verkställighetsregler och med möjlighet att an- vända nådeinstitutet. Det kan anses strida mot svenska grundläggande rättsprinciper att en utomlands dömd person ska kunna avtjäna ett tidsbestämt fängelsestraff vars längd väsentligt överstiger vad som kunnat dömas ut i . Detta talar för att möjligheten att anpassa den ut- ländska påföljden ska användas till att justera långa fängelsestraff. För detta talar även att långa verkställighetstider kan vara svåra att hantera för både den dömde själv och för Kriminalvården. Häremot får vägas att en anpassning av långa straff i en större utsträckning kan komma att påverka möjligheterna att kunna få personer som dömts utomlands överförda till , dvs. det kan finnas utrikespolitiska skäl som är svåra för den behöriga myndig- heten att beakta. Det är inte heller ovanligt att den dömande staten ställer som krav, för att straffverkställigheten ska få överföras till , att straffet inte får sättas ned. Det har i tidigare lagstiftningssammanhang föreslagits att per- soner som dömts utomlands till fängelsestraff och överförts hit ska ha möjlighet till frigivningsprövning på samma sätt och efter samma kriterier som gäller för livstidsdömda.6 Detta har emellertid inte bedömts som lämpligt när det gäller utomlands dömda tidsbestämda straff utan endast livstidsstraff.7 Det bör även vara möjligt med ett överförande i de enstaka fall där fråga är att överföra verkställigheten av ett mycket långt fängelsestraff till . Det är inte ovanligt att det i sådana fall finns starka humanitära skäl för att ett överförande ska kunna ske hit. Eftersom domslandet normalt inte godtar en anpassning av påföljden på så sätt att längden sätts ned och den behöriga myn- digheten inte i övrigt ska behöva beakta relationer med andra stater, bedömer vi att den behöriga myndigheten som ut- gångspunkt inte ska anpassa påföljden i dessa fall. Särskilda om- ständigheter i ett framtida enstaka fall kan emellertid innebära att andra överväganden bör göras. Det bör då övervägas om ärendet lämpligen bör överlämnas till regeringen för avgörande, se avsnitt 10.6. Det kan här även övervägas om en nedsättning av påföljdens längd bör ske i fall där det kan konstateras att de olika reglerna om villkorlig frigivning innebär att den dömde efter ett överförande till i praktiken kommer sitta frihetsberövad än om verkställighet skett i domslandet. Som framgår i avsnitt 5.2.3 skiljer sig olika länders regler om villkorlig frigivning eller frigiv- ning åt väsentligt. I många fall kan det vara omöjligt att på förhand veta när frigivning i den dömande staten skulle kommit till stånd om verkställigheten fortsatt där. Olika länder har vidare olika 6SOU 2002:26 s. 163. 2005/06:35 s. 28 ff. system för utslussningsåtgärder. Mot bakgrund av de svårigheter som kan föreligga vid jämförelse av hur en verkställighet i prak- tiken skulle sett ut i den dömande staten och en kommande verkställighet i , bedömer vi att den behöriga myndigheten inte bör sätta ned påföljden för att kompensera skillnader i reglerna om villkorlig frigivning. Samtliga konventioner och överenskom- melser gällande frihetsberövande påföljder som regleras i IVL bygger på att det är den verkställande statens regler som gäller för verk- ställigheten. Detta gäller även vid tillämpning av NVL.8 En annan sak är att det är mycket viktigt att den dömde alltid informeras om detta och då särskilt när samtycke krävs. Situationen är dock en annan om det i ett ärende klart framgår att en verkställighet i kan komma att bli markant längre än i den dömande staten, och det således kan ifrågasättas om en verk- ställighet här kan anses förenlig med . Under sådana förhållanden kan det föreligga hinder mot verkställighet här, se avsnitt 12.3.10. Om det i ett sådant ärende finns starka humani- tära skäl för ett överförande kan det finnas skäl att sätta ned på- följden för att överhuvudtaget möjliggöra ett överförande. En an- passning av påföljdens längd kan även behövas i andra undantagsfall om resultatet av ett överförande av verkställigheten annars skulle framstå som stötande. Så skulle exempelvis kunna vara fallet om fråga om överförande av verkställigheten av ett långt fängelsestraff aktualiseras först i slutet av verkställigheten när tiden för villkorlig frigivning närmar sig i domslandet och de svenska bestämmelserna om villkorlig frigivning innebär att den dömde ska avtjäna ytter- ligare av straffet. Enligt artikel 10 i överförandekonventionen kan den verkställande staten genom ett beslut av domstol eller en administrativ myndig- het anpassa påföljden till det straff eller den åtgärd som dess egen lag föreskriver för likartat brott. När det gäller påföljdens natur, ska straffet eller åtgärden i den utsträckning det är möjligt, mot- svara den påföljd som ska verkställas. Straffet eller påföljden får inte genom sin natur eller längd vara strängare än den påföljd som 8 Se rättspraxis t.ex. Kammarrätten i , dom , i mål nr 5206-12 och 2287-12 och dom i mål nr 8395-11. utdömts i domslandet och straffet får inte heller överstiga straff- maximum i den verkställande statens lag. Som framgår ovan föreslår vi att bestämmelser om anpassning ska tas in i den nya lagen. Detta innebär bl.a. att den behöriga myndigheten ska ha möjlighet att meddela de närmare föreskrifter som krävs för att verkställighet ska kunna ske i . Möjligheten att ge föreskrifter används i mycket få fall. Möjligheten kan behövas om det i och för sig till den utländska påföljden finns en motsvarighet i svensk lag, men där den utländska påföljden inte direkt låter sig verkställas i någon av de verkställig- hetsformer som förekommer enligt svensk lag. Det kan t.ex. krävas föreskrifter om att ett straff på ungdomsfängelse som har med- delats i en annan stat ska verkställas som sluten ungdomsvård i . Även fortsättningsvis bör det vara i dessa situationer som möjligheten att meddela föreskrifter används. Som berörts i avsnitt 12.7.1 anser vi att den behöriga myndig- heten som huvudregel inte ska anpassa påföljdens längd genom föreskrifter. Det går emellertid inte att utesluta att det finns ärenden där en justering bör ske. Om det t.ex. i ett särskilt ärende finns en överenskommelse mellan staterna om hur verk- ställigheten ska ske i bör detta kunna komma till uttryck genom föreskrifter. Om det i ett undantagsfall blir fråga om att anpassa längden av ett mycket långt fängelsestraff bör detta som utgångspunkt bestämmas till det maximala tidsbestämda fängelse- straffet enligt svensk rätt, dvs. Detta överensstämmer med det krav som ställs i artikel 10.2 i överförandekonventionen. Vidare kan det i ett fall där det i ärendet framgår att den dömande statens och bestämmelser om villkorlig frigivning skiljer sig åt på ett sådant sätt att det innebär att den dömde får avtjäna en markant här än vad som skulle blivit fallet i domslandet, innebära att straffets längd bör sättas ned genom en föreskrift. Som framgår i avsnitt 12.7.2 ska en sådan föreskrift endast meddelas i undan- tagsfall om det kan antas att verkställigheten här annars kan stå i strid mot eller om resultatet av ett över- förande skulle framstå som stötande. Den behöriga myndigheten kan inte meddela föreskrifter som innebär att påföljden blir strängare. Detta följer av artikel 10.2 i överförandekonventionen. Detta bör framgå i lagen. Enligt artikel 11 i överförandekonventionen ska vid påföljdsomvand- ling den behöriga myndigheten vara bunden av den bedömning av vad som är styrkt i målet som uttryckligen eller underförstått framgår av den i domslandet meddelade domen. En frihetsberövande påföljd får inte omvandlas till böter. Vidare ska hela den tid, var- under den dömde varit berövad friheten avräknas. Myndigheten får vidare inte försämra den dömdes ställning i straffrättsligt hän- seende och den är inte bunden av de minimistraff som kan vara föreskrivna i den verkställande staten för det eller de brott som begåtts. Vidare framgår att om ett omvandlingsförfarande ska äga rum efter den dömdes överförande, ska den verkställande staten hålla denne i häkte eller på annat sätt säkerställa han eller hennes närvaro i landet i avvaktan på resultatet av förfarandet. En anpassning av den utländska påföljden genom påföljds- omvandling sker mycket sällan. Det rör sig i princip ute- slutande om ärenden där det är fråga om påföljdsformer för psykiskt störda lagöverträdare. I en förklaring med stöd av artikel 9.4 i över- förandekonventionen anges att påföljdsomvandling ska tillämpas när det är fråga om påföljdsformer för psykiskt störda lagöverträdare. Även fortsättningsvis bör förfarandet för påföljdsomvandling i princip endast användas när det är fråga om särskilda påföljder för psykiskt störda lagöverträdare som kan antas ska verkställas i som rättspsykiatrisk vård. Detta innebär för Socialstyrel- sens del att i ärenden där förutsättningar finns för ett överförande till ska beslut fattas om att påföljdsomvandling ska ske. beslut om att verkställighet av en utländsk brott- målsdom ska överföras till bör vinna laga kraft innan för- farandet för påföljdsomvandling påbörjas. I lagen bör framgå att rätten har att bestämma en frihets- berövande påföljd som motsvarar den utländska påföljden, särskilt i fråga om dess art och längd. När det gäller påföljdens art avses bl.a. hur ingripande den utländska påföljden är. I den mån det rör en utländsk frihetsberövande åtgärd för en psykiskt störd lagöver- trädare torde detta innebära att, om förutsättningarna härför är uppfyllda, påföljden bestäms till överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Den nya påföljden ska avse en frihetsberövande påföljd, vilket innebär att omvandling inte kan ske till böter. Detta krav motsvaras av artikel 11.1 b) i överförandekonventionen. Vidare bör av lagen framgå att frihetsberövande som föregått domen ska beaktas. motsvaras av artikel 11.1 c) i överförandekonventionen om att hela den tid, varunder den dömde varit berövad friheten ska avräknas. Härmed avses både tid som frihetsberövad i domslandet som tid i . I lagen bör även anges att den nya påföljden inte får vara strängare än den utländska påföljden och rätten inte är bunden av att påföljden blir lindrigare än den lindrigaste påföljden som enligt svensk rätt kan följa på brottet eller brotten. Enligt artikel 11.1 d) i överförandekonventionen får inte den dömdes ställning i straff- rättsligt hänseende försämras och den verkställande staten är inte buden av de minimistraff som kan vara föreskrivet i den verkställ- ande staten för det eller de brott som begåtts. I enlighet med arti- kel 11.1 a) ska det också framgå att rättens prövning inte ska om- fatta frågan om den som döms begått gärningen och hur denna ska bedömas. När det gäller handläggningen i rätten bör på motsvarande sätt som bestämmelser om rättegången i brott- mål gälla i tillämpliga delar och att rättens avgörande av saken sker genom dom. När det är fråga om en utländsk frihetsberövande påföljd avseende en psykiskt störd lagöverträdare och om rätten överväger att meddela en svensk dom som innebär överlämnande till rätts- psykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § , så torde det krävas att det även i först företagits viss utredning av den dömdes psykiska tillstånd. Bestämmelser om sådan utredning finns i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. I 1 § första stycket denna lag anges att rätten i brottmål får besluta om rättspsykiatrisk undersökning i syfte att kunna bedöma om det finns medicinska förutsättningar att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § , eller om den misstänkte har begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykisk störning och så fall tillståndets betydelse för frågan om påföljdsvalet enligt 30 kap. 6 § . Uttrycket brottmål i denna bestäm- melse får anses omfatta mål om påföljdsomvandling enligt den här behandlade nya lagen. Som tidigare redovisats får domstolen, inom ramen för förfarandet för påföljdsomvandling, inte på nytt pröva skuldfrågan. Den dömde har sålunda enligt den utländska domen bedömts skyldig till de brottsliga gärningarna. Härigenom får förutsättningarna att inhämta en rättspsykiatrisk undersökning enligt 2 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning anses uppfyllda. 12.8Överförande av den dömde Förslag: Kriminalvården ska även fortsättningsvis se till att den dömde förs till . Kriminalvården får begära hjälp av polis- myndigheten. Enligt gällande rätt ska Kriminalvården, när en frihetsberövande påföljd som har meddelats utomlands ska verkställas i , se till att den dömde förs hit (22 § tredje stycket IVF), se avsnitt 3.2.1. Utredningen om transporter av frihetsberövade personer har föreslagit att ansvaret för transporter av frihetsberövade personer enligt IVL regleras i lag. Vidare innebär förslaget att rätt till polis- handräckning, som finns vid transporter från , även ska gälla vid transporter till Sverige.9 Vi gör samma bedömning gällande att frågor kring hantering av frihetsberövade personer ska reglers i lag. En gemensam bestäm- melse om transporter vid överförande till och från bör därför tas in i den nya lagen, se även avsnitt 11.8. Vid överförande av verkställighet till ska, liksom , Kriminalvården se till att den dömde förs hit. Det är rimligt att Kriminalvården även vid överförande till kan begära hjälp av polismyndigheten, vilket ska framgå av lagen. Förslag: Verkställighet av en utländsk brottmålsdom ska ske enligt vad som gäller vid verkställighet av en svensk påföljd av närmast motsvarande art, om inte annat följer av lagen. Ska verkställighet i ske utan att ny påföljd har bestämts av domstol, får verkställigheten ske utan hinder av att påföljden är strängare än vad som enligt svensk lag hade kunnat följa på brottet eller brotten. Den tid som den dömde i den andra staten och i redan varit frihetsberövad med anledning av de brott som låg till grund för domen ska dras av från påföljden. Verkställighet av påföljd som beslutats genom dom ska ske i enlighet med vad som i allmänhet är föreskrivet om verkställig- het av svensk brottmålsdom. 9 SOU 2011:7 s. 463 f. Bedömning: Någon motsvarighet till 25 § tredje stycket första meningen internationella verkställighetslagen (IVL) om att verk- ställighet inte i något fall får ske på sådant sätt att påföljden blir att anse som strängare än den påföljd som utdömts i den främ- mande staten, förs inte in i den nya lagen. 12.9.1Verkställighet i av en utländsk brottmålsdom Enligt artikel 9.3 i överförandekonventionen ska verkställigheten av påföljden ske enligt den verkställande statens lag och endast denna stat ska vara behörig att fatta de för verkställigheten erforderliga besluten. Detta gäller även enligt avtal med och . När det gäller en utländsk brottmålsdom som enligt tillämp- ning av överförandekonventionen ska verkställas i hänvisas i § tredje stycket till 25 § andra och första styckena IVL som behandlar verkställighet i när ny påföljd av domstol inte bestämts. En utländsk brottmålsdom som ska verkställas i ska, liksom , verkställas enligt vad som gäller vid verkställighet av en svensk påföljd av närmast motsvarande art. Det torde i majoriteten av fall handla om de verkställighetsregler som gäller för fängelsestraff. I fall där det är aktuellt att tillämpa verkställighets- reglerna för sluten ungdomsvård torde detta normalt framgå av föreskrifter i Kriminalvårdens beslut om verkställighet i . Med svenska verkställighetsregler avses samtliga regler för verk- ställighet, dvs. även regler om villkorlig frigivning. Som nämnts i avsnitt 12.7 kan den utländska brottmålsdomen avse en påföljd som är strängare än vad som kunnat dömas ut i svensk rätt. ska, liksom , kunna verkställa sådana domar. Det ska därför i lagen framgå att verkställighet av en utländsk brottmålsdom får ske utan hinder av att påföljden är strängare än vad som enligt svensk lag hade kunnat följa på brotten eller brottet. Detta motsvaras av vad som föreskrivs i 25 § andra stycket IVL. På motsvarande sätt som ska vid verkställigheten av på- följden räknas av den tid som den dömde redan varit frihetsberövad med anledning av domen. Detta avser frihetsberövande i den andra staten och i , jfr 25 § tredje stycket andra meningen IVL. Av 25 § tredje stycket första meningen följer att verkställighet inte i något fall får ske på sådant sätt att påföljden blir att anse som strängare än den påföljd som bestämts i domslandet. arbetena får denna föreskrift aktualitet endast i de sannolikt säll- synta fall då den utländska domen avser en typ av frihetsberövande påföljd som rent allmänt sett framstår som mindre ingripande i den dömdes personliga frihet än motsvarande påföljd enligt svensk lag eller när verkställighetsreglerna i den andra staten i något avseende medger större förmåner eller lättnader än som här i landet till- kommer den som undergår motsvarande påföljd.10 Några exempel vad som avses härmed anges inte i förarbetena. Det kan tänkas att det t.ex. avser fall där den utländska påföljden avser frihetsberövande genom hemarrest och att verkställigheten här måste anpassas utifrån detta. Det är inte rimligt att den behöriga myndigheten under verk- ställigheten ska ta hänsyn till hur verkställigheten skulle genom- förts i den andra staten. Samarbetet om överförande av straffverk- ställighet går ut på att den verkställande staten ställer sitt påföljds- system till förfogande för verkställighet av en annan stats dom. Olika regler om verkställighet får, i den mån det är möjligt, beaktas när frågan avgörs om ett överförande överhuvudtaget bör ske. Här är det naturligtvis mycket viktigt att den dömde är fullt införstådd i eventuella skillnader i verkställigheten. Vi bedömer därför att en motsvarande bestämmelse som i 25 § tredje stycket IVL inte bör föras in i den nya lagen. Vi föreslår i stället, som framgår i av- snitt 12.7.2, att den behöriga myndigheten har en möjlighet att anpassa påföljden genom att meddela föreskrifter om det behövs. I detta förfarande är det möjligt att i undantagsfall beakta skillnader i systemen för verkställighet, t.ex. vad gäller bestämmelser om vill- korlig frigivning. 12.9.2Verkställighet i efter påföljdsomvandling I de fall en ny påföljd har bestämts genom en svensk dom efter ett förfarande med påföljdsomvandling gäller vad som i allmänhet är föreskrivet om verkställighet av påföljd genom svensk dom som har vunnit laga kraft. Detsamma gäller en ny påföljd som bestämts genom en svensk dom efter det särskilda förfarande som ska an- vändas vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen, se av- snitt 14.5.1. Detta, som motsvaras av 24 § första stycket och 25 § första stycket IVL, bör framgå av lagen. Som framgår i avsnitt 12.10 1972:98 s. 130 f. finns emellertid vissa särskilda bestämmelser om verkställighetens upphörande. De fall där en svensk dom meddelas efter påföljdsomvandling kommer i princip uteslutande, på samma sätt som , avse fall där den utländska frihetsberövande påföljden omvandlas till över- lämnande till rättspsykiatrisk vård. Förslag: Verkställigheten ska upphöra om den andra staten med- delar att -den dömde beviljats nåd eller amnesti, -den staten tagit upp den utländska brottmålsdomen till ny prövning, eller -det i den staten meddelats ett beslut, som enligt lagen i den staten medför att påföljden inte längre får verkställas. Både i brottmålsdomskonventionen (artikel 12) och i överförande- konventionen (artiklarna 12–14) anges situationer när verkställig- heten i den verkställande staten ska upphöra. Det handlar om fall där domslandet beviljat den dömde nåd eller amnesti eller tagit upp den utländska brottmålsdomen till ny prövning eller att i den staten meddelats annat beslut, som enligt lagen i den staten, medför att den ådömda påföljden inte längre får verkställas. Bestämmelser här- om finns i 24 § andra stycket IVL. Motsvarande bestämmelser ska föras in i den nya lagen. Enligt konventionerna är det möjligt även för den verkställande staten att meddela nåd eller amnesti. I sådana fall följer enligt svenska bestämmelser att verkställigheten ska upphöra. Däremot är det endast domslandet som har rätt att ta upp domen till ny pröv- ning. Vid tillämpning av brottmålsdomskonventionen där en svensk brottmålsdom ersatt den utländska domen har det emellertid i för- arbetena bedömts möjligt att tillämpa bestämmelserna i rättegångs- balken om särskilda rättsmedel. Enligt artikel 15 i överförandekonventionen ska den verkställ- ande staten lämna information till den dömande staten om verk- ställighet av påföljd när den anser att verkställigheten har fullföljts, om den dömde har rymt från kriminalvårdsanstalt innan påföljden till fullo har verkställts samt om den dömande staten begär en sär- skild redogörelse. Sådan skyldighet att underrätta den dömande staten kan tas in i förordning. Förslag: I den nya lagen införs en motsvarande bestämmelse om förbud enligt specialitetsprincipen som finns i IVL. En vanlig princip i det internationella rättsliga samarbetet är att den person som med tvång förs över eller i vissa fall frivilligt beger sig till en annan stat är skyddad mot att där ställas till ansvar för brott som är begångna i tiden före överförandet, den s.k. specialitets- principen. Specialitetsprincipen regleras i 23 § IVL, se avsnitt 3.2.2. Denna har utformats i enlighet med artikel 9 i brottmålsdomskonven- tionen. Avsikten med bestämmelsen är att skydda den som för verkställighet av brottspåföljd överförs från en stat till en annan stat från risken att till följd härav bli åtalad eller dömd för eller på nytt berövad sin frihet med anledning av annan tidigare begången brottslig gärning. Skyddet gäller emellertid inte om behörig myn- dighet i domslandet lämnar tillstånd till sådana åtgärder.