sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Denna så kallade hinderkatalog stämde i huvudsak överens med motsvarande hinderkatalog i varumärkeslagen, mönsterskyddslagen och firmalagen. I dessa lagar föreskrevs dessutom förbud mot registrering när varumärke, mönster eller firma innehöll något som var ägnat att uppfattas som en egenartad titel på annans skyddade litterära eller konstnärliga verk eller något som kränkte annans upphovsrätt till sådant verk. För att reglerna skulle bli så lika som möjligt inom immaterialrättens område före- slog utredningen att namnlagen skulle kompletteras med en mot- svarande bestämmelse. Ändring av ett släktnamns stavning jämställdes enligt namnlagen med ett namnbyte och innebar bland annat att en ansökningsavgift undantagslöst måste betalas. Utredningen noterade att alla stav- ningsändringar inte är av samma karaktär. En ändring kan innebära att ett icke särskiljande namn blir särskiljande likaväl som mot- satsen kan bli fallet. Ett namn kan också efter ändrad stavning få samma form som ett befintligt särskiljande eller egenartat släkt- namn och därmed medföra intrång i annans rätt till släktnamnet. Som exempel härpå nämnde utredningen ändring från till , från till Petersohn, från till och från till Esseen. Andra stavningsändringar kan vara av enkel beskaffenhet och inte föranleda att namnet får ny karaktär. Som exempel på sådana enkla ändringar angavs ändring från till Josefson och från till . Utredningen bedömde det som tydligt att den förra sortens ändringar inte heller fortsättningsvis kunde medges utan prövning av namnmyndig- heten, medan ändringar av det senare slaget föreslogs kunna med- ges i en enklare form, dvs. genom anmälan till pastorsämbetet. Makar med samma släktnamn kunde enligt namnlag som huvudregel endast gemensamt förvärva annat släktnamn. Regeln hade motiverats med att det var angeläget att i möjligaste mån vid- makthålla en uppkommen namngemenskap mellan makar. Med av utredningen föreslagna ändringar i fråga om släktnamn för makar, där grundregeln skulle vara att vardera maken behöll sitt släktnamn från tiden före vigseln, kunde det enligt utredningen inte anses lika angeläget från lagstiftarens synpunkt att namngemenskap vidmakt- hölls under äktenskapets bestånd. De i övrigt föreslagna reglerna om makars släktnamn skulle även medge makar stora valmöjlig- heter att, närhelst de så ville, övergå från ett alternativ till något annat av de alternativ i släktnamnsfrågan som skulle stå dem till buds. Utredningen föreslog därför att tvånget i fråga om namn- gemenskap för makar skulle upphävas. Efter en sådan ändring skulle make ha rätt att, oavsett om namngemenskap rådde mellan makarna eller inte, självständigt förvärva släktnamn enligt de regler som utredningen i övrigt hade lagt fram. Utredningens förslag i denna del öppnade också en dittills stängd möjlighet för en gift kvinna, som tillsammans med sin make efter ansökan förvärvat nytt släktnamn, att bära sitt ursprungliga flicknamn som mellannamn liksom att efter äktenskapets upp- lösning återta flicknamnet. Utredningen fann att de bestämmelser om förlust av släktnamn som hade införts genom namnlag i stort sett kunde vara kvar. Ett undantag gällde regleringen av förlust av faders släktnamn med anledning av faderskapets hävande. I dessa fall hade det gjorts en åtskillnad mellan barn i äktenskap och barn utom äktenskap. För barn i äktenskap inträdde förlusten automatiskt, medan det för barn utom äktenskap krävdes att särskild talan väcktes vid rätten för att barnet skulle gå namnet förlustigt. principen att barn borde behandlas lika oavsett om de var födda inom eller utom äktenskap, föreslog utredningen därför den ord- ningen att barn som hade förvärvat sin faders släktnamn, alltid skulle automatiskt gå namnet förlustigt, om det visade sig att fader- skapet var oriktigt och barnets moder hade annat släktnamn. Det- samma skulle gälla för den händelse att den presumerade fadern bar släktnamn som han hade förvärvat på grund av tidigare äktenskap och barnet hade förvärvat det släktnamn som fadern senast bar som ogift. I stället för det förlorade namnet skulle barnet förvärva sin moders släktnamn. 5.2.1.3Förfarandet i mål och ärenden enligt namnlagen En övergripande strävan för namnlagsutredningen var att göra de i lagtekniskt hänseende ganska komplicerade reglerna namnlag enklare och mer lättillgängliga. Utredningen såg emeller- tid inga skäl att frångå den grundläggande tanken att namn skulle kunna förvärvas på tre olika sätt, nämligen med automatik, efter enkel anmälan och efter ansökan. Däremot ansåg utredningen att det fanns utrymme för vissa förenklingar inom ramen för namn- lagens befintliga systematik. Härvid var först att märka, att de före- slagna förändringarna vad avsåg bland annat lika regler för barn i och utom äktenskap, i sig medförde ett förenklat förfarande. Likaså innebar det en förenkling att kravet på rättens prövning i anmäl- ningsfallen föreslogs upphöra i stor utsträckning. Enligt namnlag skulle rätten i ett flertal fall rörande barns byte av släktnamn uttala sig i frågan om namnbytet var förenligt med barnets bästa. I syfte att utröna detta skulle barn höras, om så befanns lämpligt. Detsamma gällde vid ansökan om rättens tillstånd att få behålla släktnamn. Som nämnts föreslog utredningen emellertid att kravet på rättens prövning i stor utsträckning skulle avskaffas. Därmed fanns det risk att barnets egen uppfattning inte alls kom fram i de angivna fallen. Som ett led i de allmänna strävandena att stärka barnets rättsliga ställning introducerade utredningen därför den nyheten att med- givande av barn som fyllt skulle fordras i samtliga fall där det dittills varit tillräckligt att barnets vilja efterhördes. Anmälan eller ansökan för ett sådant barn skulle alltså inte få ske utan att barnet samtyckt härtill. I övrigt skulle regeln om att barn skulle höras i namnfrågan finnas kvar oförändrad. För åtskilliga fall av namnbytes- och andra namnärenden föreskrev namnlagen ett kungörelseförfarande. Mot detta hade namnmyndig- heten framfört kritik och menat att kungörelseförfarandet i många fall var onödigt och enbart verkade försenande. Utredningen tog till viss del fasta på kritiken och föreslog att kungörelse skulle kunna underlåtas i de fall då ett sådant förfarandet saknade bety- delse. Frågan i vilka konkreta fall ett kungörande saknade betydelse överlämnades åt namnmyndigheten att bedöma. Överklagande av Patentbesvärsrättens (PBR:s) slutliga beslut Enligt den vid tiden för utredningsarbetet gällande namnregle- ringen fick PBR:s slutliga beslut inte överklagas. Namnmyndig- hetens avgöranden i ansökningsärenden kunde alltså bara bli före- mål för prövning i en ytterligare instans. Ordningen avvek därmed både från den treinstansprövning som gällde för förvaltnings- rättsliga beslut i allmänhet och från den möjlighet till prövning i fyra instanser som fanns i ansökningsärendena (pastorsämbete, domkapitel, kammarrätt och regeringsrätt). Än mer avvikande framstod fullföljdsbegränsningen mot bakgrund av att PBR:s slut- liga beslut enligt varumärkes-, patent- och mönsterskyddslagarna kunde överklagas hos Regeringsrätten. Enligt utredningen saknades det skäl att i fråga om fullföljdsrätt behandla namnärendena annorlunda än mål enligt de nämnda lagarna på immaterialrättens område. Utredningen föreslog därför att det skulle införas en möjlighet att få PBR:s slutliga beslut över- prövade av Regeringsrätten. Utredningen pekade på att namnlagen var oklar i fråga om barns förvärv av förnamn. Gällande regler gav vid handen att tidpunkten för när namnförvärvet blev definitivt skilde sig åt beroende på om barnet döptes inom eller inte. I det första fallet fick barnet sitt förnamn i och med dopet medan förvärvet i övriga fall blev definitivt först genom anmälan till pastor, något som skulle ske från födelsen. Förhållandet hade uppmärk- sammats redan under arbetet med namnlag, och det kunde därför enligt utredningen kanske tyckas beskäftigt att nu röra i saken, särskilt som oklarheten inte var särskilt besvärande (s. 200). Utredningen ville likväl ge förslag till en mer enhetlig ordning, som innebar att själva förvärvet av förnamn alltid skulle anses ha skett genom anmälan. Beträffande förnamnsgivning vid dop innebar för- slaget endast den formella skillnaden, att det som skett vid dopet skulle betraktas som en anmälan av förnamn. Även beträffande tillägg av förnamn påtalade utredningen att mer generösa regler gällde när ytterligare förnamn antogs vid dop eller annan religiös förrättning än när ansökan om tillägg gjordes i administrativ ordning. Denna olikhet ansåg utredningen vara svår att försvara och föreslog att enhetliga regler skulle införas. Tillägg av förnamn skulle i samtliga fall förvärvas genom anmälan till pastorsämbetet och inga särskilda krav skulle uppställas. Lättnaden i möjligheten att lägga till förnamn borde enligt utredningen för- anleda någon slags spärr mot upprepade anmälningar. Utredningen förordade därför en ordning där namntillägg genom anmälan tilläts en gång; ytterligare namntillägg därefter skulle få ske efter ansökan hos namnmyndigheten, varvid särskilda skäl måste föreligga. Intresset av namnstabilitet var enligt utredningen mer fram- trädande vid ändring av förnamn än vid tillägg av ytterligare för- namn. I två avseenden borde emellertid även här finnas utrymme för en uppmjukning av reglerna, nämligen vid ändring av ordnings- följden mellan flera förnamn och vid ändring i vissa fall av för- namns stavning. I fråga om ändring av ordningsföljden föreslog utredningen den lättnaden att en person genom enbart anmälan till pastorsämbetet skulle kunna få sitt tilltalsnamn placerat först bland förnamnen. Härigenom skulle en person på ett enkelt sätt kunna slippa att i kontakter med myndigheter bli tilltalad med det förnamn som annars inte användes. Även från det allmännas synpunkt borde en sådan förändring vara fördelaktig. Beträffande ändring av ett förnamns stavning ansåg utredningen att det borde räcka med en anmälan till pastorsämbetet så länge namnets uttal inte påverkades av ändringen, särskilt som namn- skyddet i fråga om förnamn inte måste beaktas på samma sätt som för släktnamn. Man kunde vara tämligen generös i fråga om stav- ningsändring eftersom ändrad stavning av förnamn aldrig leder till konflikt med annans namnskydd. Restriktivitet borde dock iakttas om ett förnamn genom stavningsändring skiftade karaktär i sådan mån att det blev att betrakta som ett nytt namn. Det förenklade förfarandet med anmälan borde därför begränsas till att avse sådan ändring som inte medförde att namnets uttal ändrades. I materiellt avseende krävdes enligt namnlag att synner- liga skäl förelåg för att ett förnamn skulle få ändras, medan det för tillägg av förnamn (utan samband med dop) var tillfyllest med sär- skilda skäl. Denna skillnad hade kritiserats med hänvisning till att det i praktiken visat sig vara svårt att ställa strängare krav för utbyte eller annan ändring av förnamn än för tillägg av ytterligare förnamn. Utredningen tog fasta på kritiken och förordade särskilda skäl som enhetligt villkor för både tillägg och ändring av förnamn. namnlag uppställde vissa krav på ett förnamns form för att det skulle kunna godkännas. Förnamnet fick inte väcka anstöt, antas leda till obehag för bäraren eller eljest uppenbarligen inte vara lämpligt som förnamn. Utredningen anmärkte att det sistnämnda hindret avsåg bland annat namn av släktnamnstyp och erinrade om det missbruk som i fråga om patronymikon uppstått genom att vissa förkortningsformer begärs som förnamn [dvs. namn av typ A-son, etc.](s. 206). ändring i regleringen av förnamnets form hade emellertid inte framförts och utredningen kom inte heller att föreslå några sådana ändringar. Det gamla bruket av gårdsnamn som fortlevt särskilt i vissa delar av landet, saknade egentligt stöd namnlag. För att ge någon form av rättsligt sanktion åt gårdsnamnen ansåg utredningen att detta bruk på lämpligt sätt borde återspeglas i namnlagstiftningen. Med hänsyn främst till att gårdsnamn, enligt vad utredningen hade funnit, placeras framför andra förnamn, stannade utredningen för att behandla dem som förnamn. Eftersom gårdsnamnen inte stämde överens med vad man vanligen menar med förnamn – då det inte ensamt är användbart som tilltalsnamn – och då gårdsnamn inte heller vanligen gavs som förnamn vid dop eller annan namn- givning, ansåg utredningen att en särskild bestämmelse för gårds- namn borde införas i avdelningen om förnamn. Utredningen före- slog därför där en regel om att den som ville skulle som särskilt för- namn kunna använda gårdsnamn som enligt gammal sedvänja fort- farande är i bruk som tillnamn. Två av namnlagsutredningens fyra experter, ordförande och avdelningsdirektören vid PRV , kunde i vissa delar inte biträda utredningens förslag och avgav i dessa delar särskilda yttranden. Uggla framhöll i sitt yttrande vikten av att bibehålla det privat- rättsliga skydd för släktnamn som vuxit fram inom den svenska namnrätten. Regler som utredningen förslagit möjliggjorde en långtgående valrätt av både makars och barns släktnamn. I den mån en sådan valmöjlighet kom att utnyttjas på det viset att det blev vanligt att män tog hustrus släktnamn eller att föräldrarna gav barnen moderns släktnamn, så skulle, på lite , de egen- artade släktnamnen inte längre fungera som indikator på släkt- medlemskap, dvs. de skulle inte vidare bli ägnade att utmärka till- hörigheten till en viss släkt. Grunden för den framvuxna privat- rätten skulle därmed urholkas. Mot den bakgrunden kunde Uggla, som ansett det som sin särskilda uppgift i utredningen att bevaka namnrättens immaterialrättsliga aspekter, inte förorda ett namn- skick som på sätt utredningen föreslagit tillät fritt val mellan makars och föräldrars släktnamn. Den av utredningen föreslagna förändringen beträffande makars släkt- namn nämligen att de, som ingår äktenskap med varandra, skall äga välja endera makens släktnamn till gemensamt namn anser jag mig kunna biträda. Principiellt anser jag emellertid att det med den ordning som föreslås icke är vigseln som sådan som grundlägger den ena makens förvärv av den andres släktnamn utan jag menar att över- gången av den ena kontrahentens namn till den andre i ett äktenskap, vilken utredningen föreslår, är grundad på en överenskommelse och alltså ett frivilligt samtycke av den make, som upplåter sitt släktnamn för gemensam användning under äktenskapet. Grunden för namnets brukande är alltså själva överenskommelsen mellan makarna att använda den enes eller den andres släktnamn i äktenskapet. Med denna syn på namnet och namninnehavarnas rätt till sina egna släktnamn finner jag att bestämmelsen i 6 § bör kompletteras med en regel, som möjliggör för den make, vars namn upplåtits för gemensam använd- ning under äktenskapet, att om äktenskapet upplöses genom skillnad och överenskommelse om släktnamnet inte träffas, få i sista hand prövat vid domstol om den andre maken skall få fortsätta att bära namnet. Genom en sådan bestämmelse torde kunna åstadkommas att makarna i anslutning till upplösning av äktenskapet genom skillnad avtalar den fortsatta användningen av det släktnamn, som använts gemensamt under äktenskapet. En regel om möjlighet att få prövat huruvida den make, som i ett äktenskap bär den andra makens namn, skall få efter äktenskapets upp- lösning genom skillnad fortsätta att bära namnet innebär beträffande kvinnans namnrättsliga ställning visserligen en förändring i inskrän- kande riktning. Talan kan enligt nu gällande regler icke föras av mannen om att hustrun efter äktenskapsskillnad icke vidare skall använda hans namn. föreslog i sitt betänkande (SOU 1960:5 s. 201) att sådan förbudstalan skulle kunna föras vid äktenskapsskillnad. I namnlagen fanns också fram en regel som innebar att ett släktnamn som förvärvats genom äktenskap, för- lorades vid upplösning av äktenskapet genom återgång. Då möjlig- heterna för båda kontrahenterna i ett äktenskap att bära enderas släkt- namn som gemensamt släktnamn nu utvidgas att gälla så att icke blott hustrun kan få mannens släktnamn utan även mannen kan anta hustruns släktnamn synes principen om jämställdhet mellan könen föranleda till att båda kontrahenterna behandlas lika. Man kan då låta äktenskapet antingen utgöra en oåterkallelig förvärvsgrund för släkt- namn utanför resp. släkt eller också för båda parterna i äktenskapet införa en rätt att i sista hand föra talan om förbud för namnets fort- levnad hos den andra parten efter äktenskapets upplösning. komsten av en ordning enligt sistnämnda alternativ torde medföra att kontrahenterna blir mer uppmärksamma på släktnamnsfrågan och verkligen söker komma överens om namnet i fortsättningen. Att en sådan talemöjlighet finns får betydelse i första hand för egenartade släktnamn, beträffande vilka det av ålder finns ett dokumenterat intresse från släktmedlemmarnas sida att skydda namnet och bevara det enligt sedan gammalt rådande ärftliga namnprinciper, samt rörande sådana personer och släkter, som sedan ett centralt ordnat släktnamns- väsende genom släktnamnsförordning infördes i antagit egenartade släktnamn. Dessa personer och deras släktmedlemmar torde utgå från att skydd enligt i huvudsak gängse principer skall råda. 5.2.2Remissutfallet på namnlagsutredningens förslag Över namnlagsutredningens betänkande med förslag på ändringar i namnlagen inhämtades yttranden från ett femtiotal instanser. Grundtankarna i förslaget – dvs. att de enskilda borde ges större utrymme att själva bestämma över sina namn, att de familjerättsliga reglerna om namnförvärv borde vara könsneutrala i linje med fram- växande jämställdhetssträvanden och att det i namnrättsligt hän- seende inte borde göras någon skillnad mellan barn till gifta respektive ogifta föräldrar – fick generellt sett stöd av remiss- instanser. Flera av dem ansåg dock att utredningen inte hade gjort en riktig avvägning mellan det allmännas intresse av namnstabilitet och de enskildas önskemål om att fritt kunna välja namn. – häribland , , och i – framhöll i det sammanhanget att användan- det av personnummer varken kunde eller borde ersätta namnet som identifieringsmedel. och menade att rätten att byta namn gjorts så liberal man kunde befara missbruk i syfte att undkomma upptäckt av exempelvis ekonomisk brottslighet. I linje med vad experten framhållit i sitt särskilda yttrande befarade några remissinstanser att den utvidgade valrätten till släkt- namn skulle medföra att även egenartade släktnamn lätt skulle kunna ledas utanför den ursprungliga släktkretsen. Skyddet för dessa namn skulle därmed kunna urholkas och de skulle inte längre lika säkert markera tillhörigheten till viss släkt. Vid denna oöns- kade utveckling borde eventuellt termen släktnamn ersättas med efternamn. Vidare ifrågasattes av bland andra , om utred- ningens förslag verkligen skulle leda till en förenklad namnregle- Den vittomfattande valfrihet som föreslagits medförde snarare att regleringen blev ännu mer komplicerad. Åtskilliga remissinstanser, däribland Kammarrätten i , och , var starkt kritiska till att förslaget om familjerättsliga namnförvärv på ett radikalt sätt bröt mot den i djupt rotade agnatiska namntraditionen. När det gällde barns släktnamn menade dessa kritiker att barnet som huvudregel alltjämt skulle förvärva faderns namn. Det befarades också att val- friheten mellan mannens och kvinnans namn skulle, så som för- slaget utformats, komma att splittra namnsamhörigheten inom familjen och inom släkten på ett icke önskvärt sätt. överlämnade regeringen prop. 1981/82:156 med förslag till ny namnlag. Regeringen anslöt sig i allt väsentligt till de principer som enligt namnlagsutredningen borde ligga till grund för en ny namnlagstiftning. Propositionen innehöll dock vissa sakligt betydelsefulla ändringar i förhållande till utredningsbetänkandet, bland annat i form av något mer begränsade möjligheter till namn- byten än vad utredningen hade föreslagit. Som framgått föreslog regeringen också en helt ny namnlag, medan utredningen hade ansett det vara tillräckligt att införa de föreslagna ändringarna namnlag. I propositionen anförde föredragande statsrådet (justitieminister ) som allmänna utgångspunkter bland annat följande (s. 14 ): En utgångspunkt för en reform av namnlagstiftningen bör - - - vara att den enskilde i så stor utsträckning som möjligt får bestämma vilket namn han eller hon skall ha. Detta gäller bl. a. vid ingående av äkten- skap. Den som inte längre vill bära ett visst efternamn bör också på ett enkelt sätt kunna byta detta till ett namn som han eller hon föredrar. Viktigt är naturligtvis också att en modern namnlagstiftning ger uttryck för strävandena efter jämställdhet mellan kvinnor och män. Som utredningen har föreslagit bör därför reglerna om familjerättsliga namnförvärv så långt möjligt utformas på ett sådant sätt att de inte tillerkänner företräde åt vare sig kvinnans eller mannens efternamn. Jag delar också utredningens uppfattning att man i namnrättsligt hän- seende bör sträva efter att behandla alla barn lika, oavsett om föräld- rarna är gifta med varandra eller ej. Även om personnumren alltmer har kommit att användas som identifikationsmedel, har naturligtvis samhället fortfarande ett intresse En vidsträckt möjlighet att byta namn skulle kunna komma i konflikt med det intresset. Risken för en sådan utveckling torde dock inte vara så stor. Ett namnbyte är i allmänhet förenat med så många praktiska olägenheter för den enskilde att den som trots detta beslutar sig för att byta namn i regel torde ha tungt vägande skäl för detta beslut. Det kan emellertid inte uteslutas att en möjlighet att byta namn ett obegränsat antal gånger skulle kunna missbrukas av dem som av mer eller mindre obehöriga skäl vill dölja sin identitet under olika namnbeteckningar. För att förhindra detta bör vissa spärrar införas. Efter dessa mer allmänna synpunkter övergick föredragande stats- rådet till att översiktligt kommentera de särskilda frågor som utred- ningen hade behandlat i betänkandet (s. 15–17): Efternamnet ger uttryck för gemenskapen inom en familj eller en släkt. Detta synsätt återspeglas i de nuvarande reglerna om de familjerättsliga namnförvärven, dvs. reglerna om makars efternamn och om barns förvärv av efternamn vid födseln eller vid ett senare namnbyte. Det är naturligt att de som lever samman i en familj även i fortsätt- ningen vill markera sin samhörighet genom att bära samma efternamn. Det är också förståeligt att många vill låta tillhörigheten till en släkt komma till uttryck genom namnet. Självfallet måste dessa önskemål kunna tillgodoses inom ramen för en ny namnlagstiftning. Det finns emellertid inte något behov av att i detalj söka styra namnskicket genom tvingande regler eller regler som ger ett ovillkorligt företräde åt en viss lösning av namnvalet. Namnlagstiftningen bör i stället ut- formas så att den ger utrymme både för traditionella uppfattningar och, i rimlig grad, för sådana som avviker därifrån. Den enskilde bör alltså ha frihet att i stor utsträckning välja mellan olika namn som han eller hon genom sitt släktskap eller på annat sätt har anknytning till. Vid byte av namn för barn bör dock en opartisk myndig- het pröva att namnbytet är förenligt med barnets bästa, om den föräl- der vars namn barnet bär motsätter sig namnbytet. Det synes lämpligt att denna prövning, liksom , görs av domstol. I enlighet med vad jag har sagt bör strävandena efter jämställdhet mellan könen ha ett avgörande inflytande på reglerna om familjerättsliga namnförvärv. Önskemål om att i äktenskap få ett gemensamt familjenamn bör därför inte längre tillgodoses genom den enda möjligheten att kvinnan ändrar sitt namn, utan principen bör vara att båda makarna har samma rätt att ta den andres namn. Också barnen bör ha samma rätt till det ena eller andra av föräldrarnas namn, och detta oberoende av om föräldrarna är gifta eller inte.