sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — När strafföre- läggande utfärdas ska åklagaren, på samma sätt som , upplysa om det åtal som väcks om föreläggandet inte godkänns. 15Vid har genomförts ett arbete med att ta fram en funktion i ärende- hanteringssystemet Cåbra för utfärdandet av elektroniska stämningsansökningar och för att automatiskt omvandla strafförelägganden till stämningsansökningar. finns en sådan funktion som används vid bestridande eller uteblivet svar från den förelagde. 16Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott, Redovisning av ett regeringsuppdrag till , och Dom- stolsverket, s. 134 samt bilaga 3. För att strafföreläggandet ska kunna fylla samma funktion som en stämningsansökan gör när åtal väcks, måste föreläggandet inne- hålla motsvarande uppgifter som ska finnas i en sådan ansökan. Vi återkommer till vilket innehåll strafföreläggandet bör ha nedan. Om den misstänkte inte godkänner strafföreläggande inom angiven tid, eller i vissa fall betalar böterna, leder det alltid till ett nytt åklagarbeslut. Det förekommer att nya omständigheter kommer fram i samband med bestridandet som leder till att åklagaren utfärdar ett nytt föreläggande eller beslutar att lägga ned åtalet. I de allra flesta fall torde åklagaren emellertid kunna ge in strafföre- läggandet direkt till rätten. När åklagaren väcker åtal genom att ge in ett strafföreläggande som inte godkänts ska han eller hon bifoga utredning och skriftliga bevis enligt 45 kap. 7 § RB. Det överensstämmer med handlägg- ningen i mål som inleds genom att stämningsansökan ges in till rätten. Den nya ordningen innebär att den misstänkte får anses ha fått del av åtalet redan när han eller hon fick del av strafföreläggandet, dvs. innan åtalet väckts vid rätten. Frågan om ansvar för brottet får emellertid inte tas upp genom att talan väcks vid domstol förrän den tid inom vilken föreläggandet har utfärdats till godkännande har gått ut (48 kap. 3 § RB). I denna del innebär vårt förslag ingen ändring. Genom att den misstänkte fått del av strafföreläggandet har han eller hon därigenom också fått skälig tid att ta ställning till det åtal som följer om strafföreläggandet inte godkänns. Föreläggandet att svara på åtalet Vi föreslår att åklagaren med strafföreläggandet ska före- lägga den misstänkte att svara på åtalet och de yrkanden som fram- ställs i samband med det. Det är en rationell ordning. är det ett arbetsmoment som domstolen utför. Om domstolen avser att avgöra ett mål utan huvudförhandling föreläggs vanligtvis den tilltalade med stämningen att svara på åtalet, yttra sig över om målet kan avgöras utan sådan förhandling, slutföra sin talan och avge bevisuppgift. Handläggningen sköts oftast av en berednings- organisation. Uppgifter om den enskildes inställning till åtalet och handlägg- ningen samt om den bevisning som han eller hon vill åberopa kan inhämtas på ett smidigare sätt. Det är enkelt för åklagaren att, i samband med att strafföreläggande utfärdas, även förelägga den misstänkte att svara på åtalet och vid behov ange den bevisning som han eller hon åberopar hos rätten om strafföreläggandet inte god- känns samt vad som ska styrkas med varje bevis. Den misstänkte bör svara till åklagaren. Godkänns föreläggandet kan den misstänkte lagföras utan rättegång och något mål behöver inte inledas vid rätten. Om åklagaren inte begär huvudförhandling i målet bör den tilltalade dessutom ges tillfälle att slutföra talan och informeras om att målet kan avgöras utan huvudförhandling om sådan förhandling inte begärs. På så sätt kommer det sällan att behövas ytterligare handläggningsåtgärder i domstol innan bötesmålet kan avgöras utan huvudförhandling. Åklagaren ska till rätten ge in den misstänktes eventuella svar i anledning av föreläggandet tillsammans med den bevisning som den misstänkte åberopar. Det bör ske som protokoll och anteckningar från förundersökningen samt bevis ska ges in till rätten enligt nuvarande bestämmelsen vid väckande av allmänt åtal i 45 kap. 7 § RB. Att åklagaren med strafföreläggandet skriftligen ska förelägga den misstänkte att svara på åtalet väcker frågan om åklagaren ska ha ansvar för att föreläggandet delges den misstänkte. Det är en självklarhet att den tilltalade måste ha fått del av det för att han eller hon ska kunna dömas för brottet. Enligt gällande regler lämnas eller skickas besked med strafföreläggandets innehåll och upplysningar om sättet och tiden för att godkänna förelägg- ande till den misstänkte (48 kap. 7 § RB). Inkommer inget svar inom den angivna tiden får åklagare skicka en påminnelse enligt 8 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60). Godkänns inte föreläggandet väcker åklagaren normalt sett talan och delgivning av åtalet med den tilltalade sker i samband med utfärdandet av stäm- ning (45 kap. 9 § RB). Enligt BRÅ:s officiella statistik om lagföringsbeslut har antalet godkända strafförelägganden legat på en medelnivå om ca 40 300 strafförelägganden per år.17 Vi antar att förelägganden avseende villkorlig dom respektive böter godkänns i likvärdig utsträckning. respektive 2012 meddelade åklagaren strafföre- läggande i drygt 53 000 fall. Huvuddelen av utfärdade strafförelägg- anden avser bötesstraff. Enligt uppgifter ur ärendehanteringssystem Cåbra utfärdade åklagare strafföreläggande 17 officiella statistik, Lagföringsbeslut efter typ av lagföring, 1995–2011, tabell 40 A. med villkorlig dom i 2 589 fall . Av statistiken kan slutsatsen dras att drygt 50 000 strafförelägganden med bötesstraff utfärdas och av dessa blir godkända. Strafföreläggande utfärdas i praktiken genom att uppgifterna om föreläggandet förs in i ärendehanteringssystemet Cåbra. Det är sedan () som skickar ut ett besked till den misstänkte med strafföreläggandets innehåll om föreläggandet inte ska godkännas av den misstänkte vid ett personligt samman- träffande med åklagaren. Det innebär att den absoluta merparten av föreläggandena hanteras med automatik. För att inte onödigt kom- plicera och fördyra strafföreläggandehanteringen bör föreläggande även i fortsättningen lämnas eller sändas till den misstänkte utan krav på att beskedet med strafföreläggandets innehåll och bifogade upplysningar delges den misstänkte. Om den misstänkte svarar till åklagaren har han eller hon bevisligen fått del av föreläggandet. Inkommer inget svar bör åklagaren ha kvar möjligheten att skicka en påminnelse och delge underrättelsen med den misstänkte. I de allra flesta fall torde det vara mest effektivt att åklagaren i stället ger in strafföreläggandet till tingsrätten som delger åtalet med den tilltalade. Åberopad bevisning ska då också ges in och kan delges tillsammans med åtalet. I sammanhanget kan påpekas att delgivning av utredningen även måste ske genom tingsrättens försorg i de fall den misstänkte har bestritt strafföreläggandet. Detta eftersom protokoll och anteck- ningar från förundersökningen och bevis som åklagaren åberopar inte enligt nuvarande ordning biläggs strafföreläggandet när det skickas till den misstänkte. Innehåll i och upplysningar vid strafföreläggande I 48 kap. 6 § RB anges vad ett strafföreläggande ska innehålla. Vad som ska anges i åklagarens stämningsansökan framgår av 45 kap. 4 § RB. I 45 kap. 10 RB anges vad rättens föreläggande vid stäm- ning ska innehålla och av 45 kap. 10 a § RB kan förutsättningarna för att ett mål ska kunna avgöras utan huvudförhandling utläsas. Ett strafföreläggande utfärdas, som tidigare nämnts, normalt sett i ett elektroniskt dokument i ärendehanteringssystemet Cåbra för godkännande . Ett skriftligt besked med strafföre- läggandets innehåll skickas eller lämnas sedan till den misstänkte. Enligt dagens regler ska den misstänkte tillsammans med strafföre- läggandet få skriftlig information om föreläggandets innehåll och vissa andra upplysningar (48 kap. 7 och 8 §§ RB och 5 § strafföre- läggandekungörelsen [1970:60]). Tillsammans med informations- bladet fogas även ett brev med en godkännandehandling samt ett inbetalningskort. I brevet anges inom vilken tid som föreläggandet ska besvaras. För att strafföreläggandet ska kunna användas för att väcka åtal behöver innehållet i föreläggandet ändras. Strafföreläggandet behöver innefatta en kombination av innehållet i dagens strafföre- läggande och det som finns i en stämningsansökan. En stämnings- ansökan ska innehålla uppgift om den tilltalade och, i förekommande fall, om målsäganden. Vidare ska åklagaren uppge den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess förövande och de övriga omständigheter som behövs för dess kännetecknande samt de bestämmelser som är tillämpliga (s.k. gärningsbeskrivning). Det ska också framgå vilka bevis som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis. De omständigheter som gör domstolen behörig ska uppges, om inte behörigheten framgår på annat sätt. Vill åklagaren i samband med att åtalet väcks även väcka talan om enskilt anspråk ska det i ansökan lämnas uppgift om anspråket och de omständigheter som det grundas på samt de bevis som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis. Dessutom ska åklagaren lämna uppgift om frihetsberövanden samt eventuella önskemål om målets handläggning. Ansökan ska vara undertecknad av åklagaren (45 kap. 4 § RB). Det betyder att strafföreläggandet behöver kompletteras med uppgift om eventuell målsägande, vilka bevis som åklagaren vill lägga fram om föreläggandet inte godkänns och vad som ska styrkas med dem samt uppgift om behörig domstol, eventuella frihets- berövanden och åklagarens synpunkter på målets handläggning. Ett krav bör vidare ställas på att föreläggandet som ges in till dom- stolen är undertecknat av åklagaren (se efterföljande avsnitt). Även om strafföreläggandet inte skulle fylla en funktion som åtal, är det rimligt att åklagaren redan i strafföreläggandet anger den bevisning som kommer att åberopas om gärningen inte erkänns. Vi instämmer i uppfattning att det bör vara av stort intresse för en misstänkt som inte erkänt gärningen att veta vilken bevisning som åklagaren avser att åberopa och att det intresset kan tillgodoses genom att åklagaren anger sin bevisning i strafföreläggandet.18 Det är också ändamålsenligt att åklagaren informerar om sin syn på hur målet bör handläggas vid en rättegång. På så sätt får den misstänkte del av alla relevanta omständigheter för att ta ställning till konsekvenserna av ett åtal. Med strafföreläggandet ska den misstänkte få skriftlig informa- tion om hur föreläggandet kan godkännas och inom vilken tid det kan ske. Därtill ska han eller hon upplysas om att åtal kan väckas vid domstol efter utgång av den fastställda tiden om godkännande inte sker. Det följer av gällande regler i 48 kap. 7 § RB. För att målet ska kunna avgöras utan huvudförhandling behöver motsvarande information lämnas som finns i ett slutföreläggande med stämning. I det skriftliga beskedet om föreläggandets innehåll bör åklaga- ren alltså även ge den misstänkte, som inte godkänner förelägg- andet, tillfälle att inom angiven tid skriftligen svara på åtalet, ange bevisuppgift och slutföra sin talan. Information ska därtill lämnas om rätten till huvudförhandling i målet och att målet kan komma att avgöras utan sådan förhandling. Enligt nuvarande formkrav för stämningsansökan ska denna vara undertecknad av åklagaren. Behovet av underskrift på inlagor i en rättsprocess har övervägts . För en redogörelse för tidigare överväganden hänvisas till propositionen Elektronisk stämningsansökan i brottmål (prop. 2011/12:126). Regeringen har i denna bedömt att det alltjämt bör ställas ett krav på egenhändigt undertecknande när det gäller stämningsansökningar. Vi ser inte anledning att ha någon annan uppfattning. Motsvarande formkrav som ställs på stämningsansökan bör enligt vår mening ställas på undertecknande av ett strafföreläggande som ska ges in till domstol. Genom lagändring som trädde i kraft har det blivit möjligt när en stämningsansökan ges in på elektronisk väg att underteckna den med en elektronisk signatur enligt lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer eller överföra den på ett sätt som uppfyller motsvarande krav på säkerhet. Den elektroniska signaturen fyller därigenom samma funktion som en underskrift. Vi menar att åklagaren efter ett beslut om åtal i Cåbra bör kunna överföra ett strafföreläggande som inte godkänts till domstol och generera en elektronisk signatur på motsvarande sätt som kan ske vid en elektronisk stämningsansökan. 18 SOU 1982:26 s. 290. Vi har övervägt om begreppet strafföreläggande ska utmönstras helt för att det tydligt ska framgå att åklagaren med att ett föreläggande av bötesstraff utfärdas i beskedet till den miss- tänkte informerar om det åtal som kan väckas, infordrar svaromål med bevisuppgift och utfärdar slutföreläggande. Man kunde tänka sig att införa ett helt nytt begrepp för att beskriva den nya ord- ningen, exempelvis åklagarföreläggande eller åtalsföreläggande. Benämningen strafföreläggande, som beteckning på fråga om ansvar för brott som tas upp av åklagare genom det förenklade för- farande som anges i 48 kap. RB, bör emellertid enligt vår bedöm- ning användas även fortsättningsvis. Beteckningen strafförelägg- ande är väl etablerad och det finns därför en fördel med att behålla den. Visserligen har vi i avsnitt 10.3.1 föreslagit vissa ändringar avseende strafföreläggandets tillämpningsområde, vilket kan sägas tala för att en ny benämning införs. Förändringarna i den delen är dock inte så omfattande att de, enligt vår mening, motiverar en ny benämning. Vi menar att det är en bättre lösning att det skriftliga beskedet till den misstänkte utformas med en ny ingress eller på annat sätt ges ett tydligt innehåll. Vår bedömning är alltså att åklagares föreläggande av bötesstraff även fortsättningsvis ska kallas för strafföreläggande. Möjligheten att väcka åtal genom att ge in ett strafföreläggande som inte godkänts effektiviserar handläggningen. Om en misstänkt inte godkänt ett föreläggande behöver åklagaren enbart fatta beslut om att åtal ska väckas. Någon ytterligare beredning för att ta fram en stämningsansökan krävs inte. När den misstänkte fått del av ett föreläggande men inte godkänt det och tiden för att svara gått ut kan åklagaren ge in strafföreläggandet till rätten, tillsammans even- tuell svarsskrivelse från den misstänkte. Om förundersökning skett ska åklagaren, liksom vid ansökan om stämning, dessutom ge protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Domstolen kan med vårt förslag i många fall avgöra målet på handlingarna så snart åklagaren väckt talan. När den tilltalade fått del av strafföre- läggandet har han eller hon även delgetts åtalet och förelagts att slutföra talan. Har strafföreläggandet och föreläggandet att svara på åtalet inte delgetts den misstänkte genom åklagarens försorg får domstolen se till att det sker. I sådana fall är effektivitetsvinsterna något mindre. Har den tilltalade svarat på åtalet och inte begärt huvudförhandling behöver domen troligen inte föregås av någon skriftväxling. Domstolens uppgift att skicka ut och bevaka stäm- ning med slutföreläggande skulle alltså kunna tas bort i dessa mål. För de fall den misstänkte motsatt sig föreläggandet och åbe- ropat muntlig bevisning eller begärt huvudförhandling får tings- rätten bereda målet på sedvanligt sätt. Detsamma gäller om åklagaren anser att det finns skäl för huvudförhandling. I målet är då ändå den fördelen vunnen att den misstänkte redan förelagts att svara på åtalet utifrån ett bättre underlag. Den ökade arbetsbelastning det skulle innebära för åklagaren att i samtliga strafförelägganden ange bevisuppgift, uppgift om behörig domstol och synpunkt på målets handläggning skulle vägas upp av den arbetsbesparing det innebär att åklagaren i många fall skulle undgå ytterligare skriftväxling och att närvara vid en huvudför- handling. Således skulle den föreslagna ordningen innebära en arbetsbesparing för såväl åklagare som domstol, som den misstänkte och en eventuell målsägande skulle kunna få saken prövad i en enklare och snabbare ordning. Det bör inte medföra annat än en engångskostnad att ändra strafföreläggandets utformning och innehåll samt anpassa Åklagar- myndighetens ärendehanteringssystem Cåbra så att strafförelägg- andet kan ges in på elektronisk väg. Genom att sammanföra upp- gifterna i ansökan om stämning och i domstolens slutföreläggande med strafföreläggandet och bilagda upplysningar, kan flera arbets- moment reduceras till ett. Antalet utskick bör därigenom minska liksom kostnaderna för administration och material som papper, porto etc. En nackdel med förslaget är att strafföreläggandet med upplys- ningar kommer att innehålla ett stort antal uppgifter. Det finns en risk att föreläggandet blir svårbegripligt med hänsyn till mängden information och handlingsalternativen. Vidare är det, precis som vid överklagande av en brottmålsdom där överklagandeskriften ska skickas till tingsrätt men vara ställd till hovrätten, en pedagogisk uppgift att förklara att den misstänkte ska ge in svaret till åklagaren och inte till domstolen. Det kan vara svårt att utforma ett tydligt föreläggande som är tillräckligt lätt att läsa och förstå för den enskilde. Den information som biläggs föreläggandet måste dessutom väl beskriva föreläggandets olika funktioner i form av strafföre- läggande, åtal och slutföreläggande. Det ställer krav på en god grafisk utformning av föreläggandet och bilagda upplysningar samt ett enkelt och begripligt språk. Enligt vår uppfattning är svårig- heten att utforma föreläggandet främst av pedagogisk karaktär och klart hanterbar. Nackdelen är därför inte sådan att förslaget bör ändras. En annan invändning som kan föras fram mot förslaget är att det kan tyckas onaturligt att den misstänkte ska slutföra talan till rätten redan innan åtal i målet är väckt. Den misstänkte ges tid att ta ställning till åtalet redan innan domstolsprocessen har inletts. Vi menar att det är en ordning som går att förklara på ett begripligt sätt och som leder till uppenbara effektivitetsvinster. Fördelarna med förslaget överväger därför nackdelarna. 10.3.3När ett godkännande av strafföreläggande saknar verkan Bedömning: Bestämmelsen i 48 kap. 12 § RB om när ett god- kännande av strafföreläggande är utan verkan bör inte ändras. Vi har övervägt om inte ett godkännande av strafföreläggande borde kunna få verkan även efter det att åklagaren har väckt åtal för brottet. Det kan ju framstå som onödigt att åklagaren är tvungen att föra process om saken i domstol om den tilltalade ändrat upp- fattning och vill godta ett straffansvar. Enligt nuvarande regler kan ett strafföreläggande utfärdas till godkännande eller till godkännande inom en angiven tidsfrist (48 kap. 2 § RB). Inkommer inget godkännande eller annat besked från den misstänkte skickas normalt en påminnelse om föreläggandet. Om det är lämpligt bör underrättelse om förelägg- andet delges den misstänkte (8 § strafföreläggandekungörelsen [1970:60]). Har strafföreläggande utfärdats för godkännande så får fråga om ansvar för brottet tas upp på nytt innan gått ut endast om den misstänkte uttryckligen förklarat att han eller hon inte godkänner föreläggandet (48 kap. 3 § första stycket RB). Bestämmelsen avser förhindra parallella straffprocesser avseende en och samma gärning. Ett strafföreläggande kan även godkännas efter utgången av den frist som angetts i föreläggandet. Ett godkännande av strafföre- läggande är emellertid, enligt 48 kap. 12 § RB, utan verkan om det sker sedan åklagaren utfärdat stämning, stämningsansökan eller ett nytt strafföreläggande, beslutat att inte väcka åtal för brottet eller beslutat att lägga ned eller inte inleda en förundersökning. Det finns alltså en gräns för när ett godkännande måste ske för att inte bli utan verkan. Frågan har tidigare utretts av rättegångsutredning. I slutbetänkandet, SOU 2001:103, övervägde utredningen om inte ett godkännande av straff- och ordningsbotsföreläggande i de flesta fall borde kunna får verkan även efter det att åklagaren utfärdat stämning, stämningsansökan eller ett nytt strafföreläggande. Utred- ningen förde ett resonemang kring att åklagaren skulle kunna ges möjligheten att förklara att ett för sent inkommet godkännande ska gälla. Man ansåg emellertid att det då fanns risk för att en kallelse till huvudförhandling kunde ses som ett påtryckningsmedel att godkänna föreläggandet. Utredningen övervägde även om det kunde vara skillnad mellan situationer när den förelagde tidigare bestritt ett strafföreläggande och när föreläggandet inte besvarats alls. Bestridandet, som aktiv handling, kunde enligt utredningen respekteras medan det däremot, om ingen inställning redovisades, skulle kunna vara möjligt att acceptera ett godkännande som kommit in sedan åtal väckts. Med hänsyn bl.a. till de relativt ingrip- ande och kostsamma förändringar i de tekniska systemen för strafföreläggandehanteringen som skulle krävas ansåg utredningen vid en samlad bedömning att hanteringen ändå borde ske vid dom- stol. Med hänsyn framförallt till risken för parallella processer avseende en och samma gärning framstår det som mindre lämpligt att ge godkännandet verkan sedan talan har väckts i domstol. Det kan också vara så att nya omständigheter har tillkommit som gör att lagföring i domstol framstår som en lämpligare handläggnings- form. Målet bör på ett smidigt sätt i domstol kunna avgöras utan huvudförhandling, eller om den tilltalade erkänner gärningen till rätten och godtar påföljden, avgöras enligt förfarandet i avsnitt 9. 10.3.4Möjligheten att avgöra bötesbrott utan huvudförhandling ska bestå Bedömning: Mål i vilket det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter ska alltjämt kunna avgöras utan huvud- förhandling i tingsrätt. Enligt nuvarande regler får tingsrätten utan huvudförhandling avgöra ett brottmål genom dom i mål där det inte finns anledning att döma till någon annan påföljd än böter, om inte huvudför- handling begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. har i sitt betänkande, SOU 2012:93 s. 150 ff., konstaterat att möjligheten att avgöra mål på handlingarna har tillämpats i mycket stor utsträckning. Resultatet av utredningens utvärdering talar för att reformen har fallit mycket väl ut. Även om brottmål i sak har kunnat avgöras utan huvudförhand- ling under en förhållandevis så talar resultatet av utvärde- ringen för att handläggningsformen fungerar väl och ska finnas kvar. Det innebär att den nuvarande möjligheten att avgöra ett mål utan huvudförhandling när det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter ska kvarstå oförändrad. 10.3.5Processmaterialet vid avgörande av mål utan huvudförhandling Förslag: När mål avgörs utan huvudförhandling får protokoll eller anteckningar från förundersökningen läggas till grund för avgörandet endast till den del uppgifterna har åberopats av part. Dom i mål som avgjorts utan huvudförhandling ska enligt gällande rätt grunda sig på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet, 30 kap. 2 § andra stycket RB. Det innebär bl.a. att domstolen är förhindrad att vid sitt avgörande ta hänsyn till material om saken som den fått kännedom om i annat sammanhang än vid handläggningen av målet. Att domstolen enligt bestämmel- sen ska beakta innehållet i de skrivelser som parterna har gett in till rätten är klart. Bestämmelsen innefattar också sådana inspelningar av förhör som rätten har gjort vid bevisupptagning utom huvud- förhandling eller vid ett förberedande sammanträde. När det gäller uppgifter ur förundersökningsprotokollet eller anteckningar från förundersökningen som getts in till tingsrätten finns en större osäkerhet om vad som gäller. Framförallt är det tveksamt om och i så fall vilka förhörsutsagor i förundersöknings- protokollet som ska anses ingå i processmaterialet när målet avgörs utan huvudförhandling.