sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Förenklad delgivning vid överklagande till andra instans regleras i 7 § och en bestämmelse om delgivning av part som saknar hemvist inom riket finns i 8 §. Särskilt om delgivning av stämning I samband med ikraftträdandet av den nya delgivningslagen ändrades regeln i 33 kap. 6 § RB om på vilket sätt stämning i brott- mål får delges. I bestämmelsen görs ett undantag från regeln i 24 § delgivningslagen om att förenklad delgivning inte får användas vid delgivning av en handling som inleder ett förfarande och att parten måste ha fått information om att delgivningssättet kan komma att användas av den myndighet som handlägger målet eller ärendet. Innan bestämmelsen ändrades kunde stämning i brottmål delges genom vanlig delgivning eller genom stämningsmannadelgivning om delgivningsmottagaren påträffades. Det fanns ett undantag som gjorde det möjligt att under vissa förutsättningar delge stämningsansökningar med förenklad delgivning om åtalet som avsåg brott som kunde beivras genom ordningsbot. följer det av 33 kap. 6 § RB att stämning och bifogade handlingar i brottmål oavsett brottstyp kan delges genom för- enklad delgivning om handlingarna skickas från det att den tilltalade vid ett personligt sammanträffande med polis, åklagare, tulltjänsteman eller tjänsteman vid fått del av information om att sådan delgivning kan komma att användas i tingsrätten. För att tingsrätten ska kunna använda för- enklad delgivning under målets fortsatta handläggning, t.ex. för att delge kallelser, måste domstolen delge den tilltalade information om att så kan komma att ske (prop. 2009/10:237 s. 270). Kravet på att delgivningsmottagaren ska ha fått information om delgivningssättet vid ett personligt sammanträffande har uppställts för att det inte ska finnas någon risk att den misstänkte miss- uppfattar vad förenklad delgivning innebär (a. prop. s. 149). Förenklad delgivning sker genom att tingsrätten skickar den handling som ska delges till delgivningsmottagaren och efter- följande arbetsdag ett kontrollmeddelande om att så har skett. I praktiken skickas handlingen oftast med post till delgivnings- mottagaren under dennes senast kända adress och dagen efter ett meddelande om att handlingen har skickats. Om den senast kända adressen inte kan användas får handlingen och kontroll- meddelandet skickas till delgivningsmottagarens folkbokförings- adress om det finns en sådan och det är en annan än den senast kända adressen. Myndigheten förutsätts dokumentera att med- delandet har sänts, exempelvis genom att göra en anteckning om det i akten. Regleringen är teknikneutral. Det betyder att hand- lingen exempelvis kan skickas elektroniskt. Det finns en möjlighet för tingsrätten att ge i uppdrag åt åklagare att utfärda stämning enligt 45 kap. 1 och 16 §§ RB. I sådant fall ansvarar åklagaren för att den tilltalade delges stämning och därtill fogade handlingar. Utöver de krav som ställs upp i 33 kap. 6 § RB för att förenklad delgivning ska kunna ske, måste även övriga förutsättningar enligt delgivningslagen vara uppfyllda. En prövning av att det inte är olämpligt att använda förenklad delgivning med hänsyn till omständigheterna i delgivningsärendet ska göras. Enligt motiven kan det vara olämpligt att använda förenklad delgivning om brotts- misstanken har ändrats sedan informationen delgavs. Ett annat exempel som nämns i förarbetena på en situation där det kan vara olämpligt att använda förenklad delgivning är att den misstänkte har varit påverkad eller av annan anledning kan antas ha haft svårt att ta till sig informationen om vad förenklad delgivning innebär (a. prop. s. 270). Tidsfristen för delgivning av stämning Handlingarna som ska delges ska ha skickats till den misstänkte från det att han eller hon delgetts upplysningen om att förenklad delgivning kan komma att användas i tingsrätten. Tidsperioden har bestämts utifrån vad som kan anses rimligt att kräva av den misstänkte när det gäller att hålla sig underrättad om handläggningen i brottmålet. Det har skett bl.a. med hänsyn till erfarenheter från en försöksverksamhet som bedrevs vid , och senare även vid och Helsing- borgs tingsrätt, –. Då gällde en särskild lag (2004:505) om försöksverksamhet med snabbare handläggning av brottmål. Försöksverksamheten, det s.k. Snabbspåret, innebar att den tilltalade med undantag från gällande delgivningsregler fick delges stämningsansökan och andra hand- lingar i ett brottmål genom förenklad delgivning om han eller hon vid en polismyndighet eller hade fått del av information om att sådan delgivning kunde komma att användas i brottmålet. Dessutom krävdes för att förenklad delgivning skulle få användas att det för delgivning av stämnings- ansökan inte hade gått än brotts- anmälan upprättades. Eftersom delgivning med förenklad del- givning anses ha skett när förflutit från det att handlingen skickades innebar det i praktiken att tingsrätten behövde skicka stämningen till den tilltalade från det att brottsanmälan hade upprättats. De ärenden som skulle hand- läggas inom Snabbspåret avsåg sådana brott som faller under polisens förundersökningsledning, s.k. mängdbrottsärenden. Försöksverksamheten utvärderades av , , , Kriminalvården och Rätts- medicinalverket i en rapport avgiven , Snabbspåret En försöksverksamhet med snabbare handläggning av vissa brottmål (dnr Ju2008/8451/Å). Det konstateras i rapporten att endast av möjliga ärenden fördes in på Snabbspåret, att de vanligaste brottstyperna var stöld, snatteri och rattfylleri och att brott med muntlig bevisning liksom brott som överhuvudtaget var mer svårutredda förekom mycket sparsamt. Sammanfattningsvis drogs slutsatsen att det var brott som normalt kunde handläggas snabbt som hade kommit att hanteras inom Snabbspåret. Det konstaterades också att det förenklade delgivningsförfarandet hade lett till effektivitetsvinster utan att detta gått ut över rättssäker- I rapporten gjordes bedömningen att tidsfristen borde utökas (a.a. s. 93 ff.). De skäl som anfördes för det var främst att det var nödvändigt att polisen fick ytterligare tid att slutföra förundersökningarna för att kunna hand- lägga alla mängdbrottsärenden i Snabbspåret. Utökad tid för polisen angavs också vara en fördel för att hinna med olika typer av tekniska undersökningar och för att den misstänkte verkligen skulle få skäligt rådrum att lämna synpunkter på förunder- sökningen. Vid införandet av den generella regeln om förenklad delgivning av stämning och andra handlingar i brottmål angav regeringen att det endast kan ställas krav på att den misstänkte håller sig under- rättad i åtalsfrågan . Regeringen menade att det kunde vara rimligt att den misstänkte bevakar om åtal väcks under än vad som gällt under försöksverksamheten och anslöt sig till den bedömning i fråga om tiden som gjorts i departe- mentspromemorian (prop. 2009/10: 237 s. 149). I promemorian angavs att tidsperioden bör vara från det att den miss- tänkte har delgetts upplysningen om att förenklad delgivning kan komma att användas till dess att tingsrätten utfärdat stämning och skickat stämningsansökningen till den misstänkte (Ds. 2009:28 s. 190 f). 8.5.5Hur har reglerna om förenklad delgivning av stämning i brottmål införlivats? , och redovisade ett regeringsuppdrag Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott. Myndig- heterna redovisade i rapporten en modell för att i så många mängd- brottsärenden som möjligt kunna använda förenklad delgivning enligt lagförslaget. Modellen byggde på att polismyndigheterna skulle arbeta för polisen skulle delge den misstänkte information om förenklad delgivning av stämning i alla sådana ärenden där en polis personligen träffar den misstänkte. Vidare skulle polis- myndigheterna sträva efter att redovisa utredningen till åklagaren senast efter det personliga sammanträffandet. Åklagaren i sin tur skulle verka för att fatta beslut i åtalsfrågan och i varje fall inom sådan tid att tingsrätten helst hade , men minst till sitt förfogande för att skicka ut handlingarna till den tilltalade med förenklad delgivning. För tingsrätternas del innebar modellen att domstolarna skulle priori- tera de mål som hanterats på det beskrivna sättet så att möjligheten att använda förenklad delgivning inte gick förlorad.8 , och har därefter i en rapport redovisat de gemensamma åtgärder som vidtagits för att förbättra hanteringen av mängdbrott i hela rätts- kedjan.9 I rapporten har även en preliminär bedömning gjorts av hur de nya delgivningsbestämmelserna har tillämpats. Det konsta- teras att reformen ännu inte fått full effekt i rättskedjan före domstolen. Enligt rapporten har skickat ut två enkäter till landets tingsrätter respektive med frågor i anledning av det förenklade delgivningsförfarandet. Sammantaget gav enkätsvaren bilden av att det utökade tillämpningsområdet för förenklad delgivning har börjat komma till användning i domstol. Huvuddelen av tingsrätterna angav att de vanligen i praktiken klarar av att utfärda stämning och skicka kallelse inom sexveckors- fristen.10 Bland svaren var dock spridningen stor när det gällde i vilken mån polis och åklagare i mängdbrottmålen hade delgett den misstänkte informationen om förenklad delgivning och därefter handlagt målen så att tidsfristen kunnat hållas. En annan slutsats av enkätsvaren som dragits i rapporten är att det sällan funnits skäl för tingsrätten att inte godta den delgivning av information om förenklad delgivning som polisen genomfört. I en enkät som enligt rapporten skickats till polismyndigheterna och åklagarkamrarna ställdes frågan om vilka gemensamma eller myndighetsinterna åtgärder eller rutiner som hade bestämts med anledning av det vidgade tillämpningsområdet för förenklad del- givning av stämning i brottmål. Enkätsvaren visar att av polismyndigheterna och åklagarkamrarna infört gemensamma rutiner för tillämpningen av de nya reglerna. och har enligt rap- porten gemensamt informerat samtliga åklagarkammare och polis- myndigheter om de nya delgivningsreglerna och angett på vilket 8För en utförligare beskrivning av modellen, se rapporten s. 148 ff. 9Förbättrad hantering av mängdbrott, Redovisning av uppdrag i reglerings- breven avseende och övriga myndigheter inom polisorga- nisationen, samt domstolar, s. 43 ff. 1017 tingsrätter har svarat att de alltid klarar det och 13 tingsrätter att de klarar det i 91– 99procent av de aktuella målen. Sammantaget har 40 tingsrätter besvarat frågan. sätt polismyndigheterna ska uppmärksamma åklagarkamrarna på tidpunkten och formerna för polisens delgivning av information om förenklad delgivning av stämning. Landets åklagarkamrar och polismyndigheter ska även, med något undantag, ha informerat personalen om det utökade tillämpningsområdet för förenklad delgivning. Av rapporten framgår även att samverkansgrupper bildats på sina håll mellan Domstolar, Åklagar- myndigheten och Polisen på central och lokal nivå. har beslutat om riktlinjer för hanteringen av mängdbrott, ÅMR 2011:5 mängdbrotts- hantering. I riktlinjerna hänvisas till en intern promemoria, Nya del- givningsbestämmelser, av vilken de närmare förutsättningarna för delgivningsförfarandet och de praktiska handläggningsrutinerna framgår. Enligt promemorian ska tjänstemannen dokumentera att information har lämnats om förenklad delgivning vid ett personligt möte med den misstänkte genom en anteckning i protokollet eller motsvarande. Vidare anges att det bör antecknas om det efter muntlig delgivning skulle anses obehövligt att överlämna del- givningshandlingen till den misstänkte och skälen för det. Dess- utom anges i promemorian vilken information som Polisen för- väntas redovisa till åklagarkammaren för det fall det förenklade del- givningsförfarandet har använts.11 har utarbetat föreskrifter och allmänna råd om information om förenklad delgivning enligt 33 kap. 6 § andra stycket RB, som ännu inte antagits /2013 (FAP 261-2). För de brott som kan redovisas i Polisens nya utrednings- stöd, Pust, finns numera i systemet en särskild funktion för att dokumentera att information om förenklad delgivning har lämnats. Där ska anges när den misstänkte delgivits information om för- enklad delgivning, att detta skett vid ett personligt möte och namnet på den polisman som intygat att så skett. Det finns också ett metodstöd knutet till funktionen. I det anges bland annat att polisen alltid ska delge information om förenklad delgivning när en misstänkt hörs, att delgivning av sådan information innebär att polismannen ska överlämna skriftlig information om förenklad del- givning vid ett personligt möte med den misstänkte samt att polis- mannen ska dokumentera att delgivning skett enligt delgivnings- 11 Nya delgivningsbestämmelser (prop. 2009/10:237), , Utvecklings- centrum i , , s. 10. lagen.12 En blankett för ändamålet har tagits fram av Rikspolis- styrelsen.13 I polisens nuvarande system för brottsanmälan och utredning, , har det däremot inte gjorts några anpassningar som underlättar rapporteringen av att polisen lämnat information till den misstänkte om förenklad delgivning av stämning. Enligt polisiära förundersökningsledare som vi talat med har rutinerna ännu inte satt sig för när och hur information om för- enklad delgivning av stämning ska lämnas till den misstänkte och hur detta ska dokumenteras. I ärenden på utredningsroteln finns sällan uppgift om att information om förenklad delgivning av stäm- ning har lämnats av polis i yttre tjänst. I den målundersökning som vi genomfört har stämning delgetts med förenklad delgivning i av målen (102 av 1 505 mål). Undersökningen avser mål som avgjorts slutligt genom dom den 1–. Lagen hade inte trätt i kraft när flera av målen, , anhängiggjordes i tingsrätten. Därtill kommer att det tar tid att etablera nya arbetssätt. Av resultatet av målundersökningen kan därför inte dras några säkra slutsatser om vilken effekt den utökade möjligheten till förenklad delgivning i brottmål har fått. Sammanfattningsvis kan konstateras att den redovisning som , och har gjort talar för att reformen fortfarande inte har fått fullt genomslag. Informationsinsatserna till trots talar också de upplysningar som har lämnats till oss av polisiära förunder- sökningsledare i samma riktning. Bestämmelsen om förenklad del- givning av stämning i brottmål synes alltså ännu inte ha kommit att tillämpas i avsedd utsträckning, framförallt hos Polisen. 12För metodstödets fullständiga innehåll, se rapporten s. 42. 13RPS 400.8 Information om förenklad delgivning. 14Urvalsperioden för har varit den 1–. 8.5.6Myndigheterna bör samverka för att förenklad delgivning ska kunna användas Bedömning: Polis, åklagare och domstol bör samverka för att reglerna om förenklad delgivning av handlingar i brottmål ska tillämpas. Regeringen bör i regleringsbreven för myndigheterna ställa upp verksamhetsmål som ger varje enskild myndighet inci- tament att ta ett gemensamt ansvar för att reglerna får genom- slag och se till att effekterna av det förenklade delgivnings- förfarandet utvärderas och följs upp. Polis, åklagare och domstol behöver samverka för att den tilltalade ska kunna delges handlingar i brottmål och för att tingsrätten i största möjliga utsträckning ska kunna använda sig av förenklad delgivning. Myndighetssamverkan är nödvändig för att myndig- heterna ska kunna leva upp till det rättssäkerhetskrav som kan ställas på rättsväsendet att avgöra frågor om ansvar för brott inom rimlig tid. I avsnitt 8.5.5 har vi beskrivit de åtgärder som varje enskild myndighet har vidtagit för att införliva det nya delgivningsför- farandet för stämning i brottmål. Sammanfattningsvis har lokala och nationella samverkansgrupper inrättats för att reformen ska få avsett genomslag och berörda myndigheter har samverkat i olika former. Detta har dock inte skett överallt. Informationsinsatser har genomförts såväl i , och regi som internt på myndigheterna. Majoriteten av polismyndigheterna och åklagarkamrarna har skapat gemen- samma rutiner för tillämpningen av det förenklade delgivnings- sättet. Därtill har polisens nya utredningsstöd, Pust, anpassats med en funktion för att redovisa åtgärder och riktlinjer har tagits fram för åklagares mängdbrottshantering. Reformer som berör flera myndigheters verksamhet ställer höga krav på förmåga hos myndigheterna att inta ett helhetsperspektiv. Polis och åklagare behöver anpassa sina rutiner för att tingsrätterna ska kunna använda ett förenklat delgivningsförfarande. Myndig- heterna behöver samverka kring nya arbetssätt och metodstöd för att dokumentera hur information om förenklad delgivning lämnats. Vi menar att det måste finnas ett gemensamt ansvar för myndig- heterna att verka för en effektiv och rättssäker hantering av målen i hela rättskedjan. Det krävs samverkan men även incitament som motiverar var och en av myndigheterna att anlägga ett rättskedje- perspektiv. Regeringen bör därför i regleringsbreven ställa upp verksamhetsmål som ger varje enskild myndighet incitament att ta ett sådant gemensamt ansvar. Som vi angett i avsnitt 8.1.4 menar vi att stämning ska utmönstras och att bestämmelsen om att åklagaren ska ansöka om stämning hos rätten därmed ska ändras. Vi föreslår att åklagaren ska förelägga den tilltalade att svara på åtalet i samband med att det ges in till rätten och det är då naturligt att i första hand åklagaren ska vidta åtgärder för att delge den tilltalade åtalet, se avsnitt 8.3.3. Om delgivningsåtgärderna inte lyckas bör ansvaret för del- givningen gå över från åklagaren till domstolen. Polis och åklagare bör enligt vår mening ha det huvudsakliga ansvaret för att delgivningsåtgärder vidtas så att den misstänkte kan få del av åtalet i samband med att det väcks. Det är ett viktigt led i att korta handläggningstiderna i hela rättskedjan. Det ligger i linje med Polisens angivna mål och prioriteringar –2015 att göra det möjligt för tingsrätterna att i så stor utsträckning som möjligt kunna använda sig av förenklad delgivning vid stämning i brottmål och kallelse till huvudförhandling.15 Med vårt förslag att stämning ska avskaffas är det inte en given ordning att det i första hand är domstolen som ska vidta delgivningsåtgärder. I och för sig är det en naturlig utgångspunkt att det är den myndighet som handlägger ett mål eller ärende som i allmänhet ska ha ansvar för att delgivning sker. Men så länge handläggningen inte har påbörjats vid tings- rätten är det lämpligare att polis och åklagare vidtar sådana åtgärder som kan underlätta delgivning av handlingar i målet senare under processen och att alltså åklagaren delger åtalet med den tilltalade. Dagens bestämmelser om att domstolen förelägger den tilltalade att svara på åtalet innebär, förutom i de sällsynta fallen med åklagarstämning, att domstolen i princip har ett odelat ansvar för att den tilltalade delges åtalet. Ansvaret omfattar både valet av del- givningssätt och en skyldighet att kontrollera att de åtgärder som behövs för att delgivning ska ha skett även har vidtagits. Delgivningsåtgärder bör enligt vår mening, som tidigare fram- hållits, vidtas i rättskedjan. bör verka för att polismyndigheterna en polisman träffar den misstänkte personligen, delger honom eller henne 15 Polisens mål och prioriteringar 2013–2015, s. 4. information om förenklad delgivning av handlingar i brottmål och kontrollerar att kontaktuppgifterna i utredningen är aktuella. På samma sätt bör arbeta för att åklagare tillämpar reglerna om det förenklade delgivningsförfarandet och inför rutiner för att delge den tilltalade åtalet med förenklad del- givning i samband med att det väcks. Det yttersta ansvaret för att den tilltalade delges handlingar i brottmålet på ett godtagbart sätt måste enligt vår uppfattning fortfarande ligga på domstolen. Vi menar att regeringen i myndigheternas regleringsbrev bör slå fast verksamhetsmål som bidrar till att myndigheterna tar ett gemen- samt ansvar för att reglerna får genomslag i praktiken och se till att effekterna av det förenklade delgivningsförfarandet utvärderas och följs upp. Förslag: Åtalet ska kunna delges den tilltalade genom förenklad delgivning om han eller hon vid ett personligt sammanträffande har delgetts information av polisman, åklagare, tulltjänsteman eller tjänsteman vid om att sådan delgivning kan komma att användas. Kravet på att det när handlingarna skickas till den tilltalade inte har förflutit än informationen lämnades tas bort. Som redogjorts för i avsnitt 8.5.4 är det en förutsättning för att använda förenklad delgivning i tingsrätten att det när handlingarna skickas till den tilltalade inte har förflutit än informationen om delgivningssättet lämnades. Vi anser att det inte i lag ska anges en bestämd tid inom vilken förenklad delgivning kan ske efter att den informationen har lämnats till den enskilde. Det avgörande för att förfarandet ska vara rättssäkert och bidra till att en rättegång kan hållas inom rimlig tid är att den tilltalade har informerats om att förenklad delgivning kan komma att användas för att delge åtalet och andra handlingar i brottmålet och att delgivningssättet inte är olämpligt. Vi har i avsnitt 3.5 betonat vikten av att den tilltalade konti- nuerligt hålls informerad om vad som händer i processen och hur han eller hon förväntas medverka. Det är viktigt för att förenklad delgivning ska kunna användas i så stor utsträckning som möjligt. Vi återkommer till att det bör vidtas åtgärder inom detta område i samband med att vi redogör för vår syn på det arbete som bör göras för att förbereda genomförandet av våra förslag (se avsnitt 17). Den som delgetts misstanke om brott är medveten om att det pågår ett rättsligt förfarande och att det kan komma att leda till en kommande domstolsprocess. Förenklad delgivning kräver ingen bekräftelse på att mottagaren har tagit emot handlingen utan bygger på tanken att det är rimligt att kräva av den som har infor- merats om att förenklad delgivning kan komma att användas i ett visst mål eller ärende, och som vet att det pågår en brottsutredning vid en myndighet, också bevakar sin post med viss regelbundenhet så att hans eller hennes intresse av att få ta del av handlingar i målet kan tillgodoses på ett enkelt sätt. Dubbla försändelser anses i princip eliminera risken för att fel i posthanteringen eller att händelser sedan brevet kommit fram till adressaten leder till att del- givningsmottagaren inte får del av försändelserna. Därutöver anses kontrollmeddelandet ha en funktion som påminnelse och kom- pletterande information om delgivningen. Genom att förenklad delgivning accepteras som delgivningssätt godtas i praktiken att delgivningsmottagaren inte bekräftar att den handling som har skickats för delgivning på hans eller hennes senast kända adress har kommit fram. Av rättssäkerhetsskäl kan det, som tidigare anförts, vara motiverat att uppställa ett krav på personligt sammanträffande som ytterligare förutsättning när det gäller förenklad delgivning av den handling som inleder brottmåls- processen, dvs. Detta för att verkligen säkerställa att del- givningsmottagaren förstår innebörden av informationen om för- enklad delgivning. Liksom i övriga delgivningsärenden bör det dock kunna över- låtas åt tingsrätten att pröva frågan efter det att informationen om förenklad delgivning överlämnades som detta delgivningssätt lämpligen kan användas. Vid den bedömningen bör särskild vikt läggas vid hur som gått sedan någon av rätts- väsendets myndigheter, Polis, åklagare eller domstol kom- municerade med den tilltalade i målet eller ärendet. Kontakter mellan Polis, åklagare eller Kriminalvården och å andra sidan den tilltalade bör enligt vår mening i princip kunna beaktas vid den lämplighetsbedömningen. Vi menar alltså att det bör vara tillräckligt att, liksom i andra delgivningsärenden, göra en prövning av att det inte är olämpligt att använda förenklad delgivning med hänsyn till omständigheterna