sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Villkorlig dom och skyddstillsyn med särskild föreskrift om samhälls- tjänst eller skyddstillsyn med särskild föreskrift om behandlings- plan bör därför inte kunna dömas ut, om alternativstraffet över- stiger fängelse och den tilltalade inte personligen är närvarande vid förhandlingen.31 Det är en begränsning som överens- stämmer med den som föreslås i det särskilda förfarandet i erkända mål. Det finns inte anledning att ha olika straffmaximum vid avgör- ande av vissa erkända mål och avgörande efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro. En så enhetlig reglering som möjligt under- lättar domstolens handläggning. Domstolen ska alltså inte kunna döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro om det alternativstraff som ska anges i domslutet överstiger fängelse . Med dagens ordning torde det sällan ske att rätten, i varje fall vid högre straffvärden, anser att saken kan utredas tillfredsställande och dömer till en frivårdande påföljd med föreskrift om samhälls- tjänst eller kontraktsvård utan att den tilltalade är personligen när- varande vid förhandlingen. Den inskränkning som vårt förslag innebär i jämförelse med den nuvarande bestämmelsen bör alltså inte medföra någon skillnad i praktiken. När det gäller skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB är det en påföljdskombination som endast utnyttjas som 31 Jfr med föredragandens uttalanden i anledning av Lagrådets yttrande i prop. 1981/82:105 s. 24 att rättens möjlighet att döma ut olika påföljder inte bör vara begränsad mer än nödvändigt. alternativ till ett längre fängelsestraff. Bestämmelsen tillämpas före- trädesvis när den tilltalade är en ung person och när det med hän- syn till brottets straffvärde eller tidigare brottslighet är oundgäng- ligen påkallat att påföljdskombinationen används. Påföljdskombi- nationen används förhållandevis sällan och det torde vara ovanligt att rätten dömer till s.k. 28:3-fängelse i den tilltalades utevaro, även om det är möjligt enligt gällande rätt. Vi anser med hänsyn till vad som anförts ovan om betydelsen av brottets allvar och värdet av en konsekvent reglering att rätten inte bör kunna döma till skydds- tillsyn i förening med fängelse i den tilltalades utevaro. Överlämnande till särskild vård Enligt 46 kap. 15 a § första stycket 3 RB kan mål prövas trots att den tilltalade inte inställt sig till huvudförhandlingen om den till- talade lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro därför inte är nödvändig. Det finns ingen begränsning i sådant fall avseende vilken påföljd som kan dömas ut. Vi ser ingen anledning att ändra bestämmelsen i detta avseende. Det innebär att rätten även fortsättningsvis efter handläggning i utevaro ska kunna överlämna den tilltalade till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § BrB. Möjligheten enligt 31 kap. 2 § BrB att bestämma påföljden till vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) används, som vi angett i avsnitt 9.2.5, mycket sällan. Det torde vara vanligare att domstolen väljer att döma till skyddstillsyn med föreskrift om att den dömde ska underkasta sig viss vård, i stället för till överlämnande till vård enligt LVM. Vi ser inte anled- ning att göra skillnad mellan möjligheten att döma ut dessa påfölj- der. Det går inte heller att motivera varför ett större krav skulle ställas på att den tilltalades ska vara närvarande när han eller hon är i sådant skick att beslut om tvångsvård kan vara aktuellt, än vad som annars är fallet. Rätten ska därför enligt vårt förslag kunna överlämna den tilltalade till vård enligt LVM efter huvudförhand- ling i den tilltalades utevaro. Särskilt om ungdomsvård och ungdomstjänst Mål avseende unga lagöverträdare bör av i första hand pedagogiska skäl avgöras efter huvudförhandling vid vilken den unge är person- ligen närvarande. Det gör att utrymmet att döma ut en ungdoms- påföljd (32 kap. 1–3 §§ BrB) efter handläggning i hans eller hennes utevaro är begränsat. Vi anser emellertid inte att det finns bärande skäl att helt undanta påföljderna från bestämmelsens tillämpnings- område. Ungdomsvård och ungdomstjänst bör i undantagsfall kunna dömas ut efter huvudförhandling vid vilken den unge inte varit personligen närvarande. Eftersom det krävs särskilda skäl för att döma någon som fyllt till ungdomstjänst så är den påföljden i första hand aktuell för dem mellan 15–. I dessa fall torde normalt den tilltalades ungdom innebära att det finns särskilda skäl som talar starkt mot att målet avgörs utan att den unge är närvarande. För att rätten ska kunna döma till ungdomstjänst krävs vidare att påföljden är lämplig och att den unge samtycker till att ungdomstjänst döms ut. Det lär därför inte bli vanligt att rätten dömer till ungdomstjänst vid en förhandling som den tilltalade inte kommit till. För att rätten ska kunna döma till ungdomsvård bör det krävas att brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde för en vuxen person enligt åklagarens uppfattning inte överstiger fängelse . Vi ser då inget formellt hinder mot att målet avgörs trots att den unge inte personligen kommit till förhandlingen. Även detta lär vara en förhållandevis ovanlig situation. Särskilt om sluten ungdomsvård Påföljden sluten ungdomsvård (32 kap. 5 § BrB) är avsedd för brott som någon begått . Det är en sträng påföljd som tillämpas vid allvarlig brottslighet. Vi kan inte se att det finns situationer där sluten ungdomsvård bör kunna dömas ut när den tilltalades uteblivit från förhandlingen eller enbart inställt sig genom ombud. Vi gör därför bedömningen att sluten ungdomsvård bör undantas från tillämpningsområdet för utevarohandläggning. 11.6.8Reglerna vid sammanträffande av brott utvidgas och görs tydligare Förslag: Möjligheten att förklara villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff förverkad i samband med förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB utsträcks . Om rätten dömer till fängelse och förklarar villkor- ligt medgiven frihet förverkad får det samlade fängelsestraffets längd inte överstiga . Rättens möjlighet att döma särskilt till påföljd eller att undanröja tidigare utdömd påföljd och döma till påföljd av annan art vid sammanträffande av brott (34 kap. 1 § första stycket 2 och 3 BrB) omnämns inte i den nuvarande utevarobestämmelsen. Det till skill- nad från rättens möjlighet att förordna att en tidigare utdömd påföljd ska avse också ett annat brott (34 kap. 1 § första stycket 1 BrB). I sistnämnda fall ansåg att det inte fanns något att invända mot att domstolen i den tilltalades utevaro lät en tidigare påföljd omfatta även det nya brottet. Mot bakgrund av det infördes bestämmelsen i 46 kap. 15 a § andra stycket RB som anger att förordnanden enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB ska likställas med påföljder som anges i bestämmelsens första stycke, bl.a. fängelse . Frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet vid ett sådant förordnande, enligt 34 kap. 1 och 4 §§ BrB, har lösts på så sätt att förverkande kan ske med en strafftid som uppgår . Enligt förarbetsuttalan- den ligger det i sakens natur att ett förverkande av återstående strafftid normalt inte bör ske om den tid av det tidigare fängelse- straff som återstår att avtjäna är (prop. 1981/82:105 s. 11). Regleringen har lett till tolkningssvårigheter när det gäller möjlig- heten för rätten att förverka villkorligt medgiven frihet i fall dom- stolen dömer särskilt till påföljd för ny brottslighet i den tilltalades utevaro (enligt 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB). Det är vår erfaren- het att domstolen i praktiken ser sig oförhindrad att i den till- talades utevaro döma ut ett särskilt fängelsestraff och förordna om förverkande av villkorligt medgiven frihet så länge den samman- lagda strafftiden inte överstiger fängelse . I doktrin har frågan ställts varför inte domstolen, när den dömer till ett särskilt fängelsestraff för det nya brottet, borde kunna för- ordna om förverkande av villkorligt medgiven frihet enligt 34 kap. 4 § BrB med en strafftid som uppgår . En sådan lag- tolkning har dock bedömts vara alltför racklig.32 Eftersom villkorligt medgiven frihet som huvudregel ska för- verkas när domstolen dömer särskilt till påföljd för brott, finns det ett behov av att klargöra hur lagen ska tolkas i detta avseende. Där- till bör reglerna utvidgas med hänsyn till våra överväganden om att strängare straff ska kunna komma i fråga vid avgörande i den till- talades utevaro. Utvidgad möjlighet att förordna enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB i utevaro Genom andra stycket i utevarobestämmelsen jämställs rättens för- ordnande att låta en tidigare påföljd omfatta det nya brottet med att rätten dömer ut en påföljd enligt bestämmelsens första stycke. Vi föreslår ingen ändring i detta avseende. I övriga fall av samman- träffande av brott dömer rätten till viss påföljd. Någon särskild reglering för att sådana fall ska omfattas av bestämmelsen i 46 kap. 15 a § RB är därför inte nödvändig. I andra meningen i andra stycket i nuvarande 46 kap. 15 a § RB anges att förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB inte kan ske i samband med att villkorligt medgiven frihet från fängelse- straff ska förklaras förverkad med mer än tre månaders strafftid. Enligt vår uppfattning, vilket är förenligt med förslaget att rätten efter huvudförhandling i den tilltalades utevaro ska kunna döma till fängelse , bör domstolen kunna baka in straffet i en tidigare utdömd påföljd och förverka återstående strafftid med högst . Vi föreslår alltså en utvidgning av utrymmet att förverka villkorligt medgiven frihet i de fall rätten förordnar att en tidigare påföljd ska omfatta den nya brottsligheten. 32 Fitger m.fl., , kommentaren till 46 kap. 15 a §. Förverkande av villkorligt medgiven frihet vid fängelsestraff Om ett mål kan avgöras i den tilltalades utevaro är rätten oförhind- rad att tillämpa bestämmelserna i 34 kap. BrB. Det finns ingen i lag angiven inskränkning av möjligheten att förverka villkorligt med- given frihet från fängelsestraff när rätten i den tilltalades utevaro dömer särskilt till fängelse (enligt 34 kap. 1 § första stycket 2 BrB). Det skulle kunna uppfattas så att domstolen vid utevarohand- läggning kan förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff på motsvarande sätt som om den tilltalade hade varit närvarande vid förhandlingen. Detta särskilt eftersom villkorligt medgiven frihet enligt huvudregeln i 34 kap. 4 § BrB ska förverkas om den tilltalade ska dömas särskilt till fängelse för ett brott som begåtts efter ett tidigare utdömt fängelsestraff. Emellertid torde det enligt doktrin rimligen aldrig ha varit avsett att en ute- varodom utan vidare skulle kunna omfatta även situationer när villkorligt medgiven frihet ska förverkas.33 Praxis har inte heller utvecklats på det sättet. Tremånadersgränsen i den nuvarande bestäm- melsens första stycke 1 har uppfattats begränsa den totala längden av det frihetsberövande som aktualiseras genom domen. Det skulle vara inkonsekvent att ha olika syn på hur lång straff- tid som kan förverkas beroende på om domstolen dömer särskilt till fängelse eller förordnar att ett tidigare fängelsestraff ska omfatta det nya brottet. För den tilltalade blir effekten av att dömas till exempelvis tre månaders fängelse, som av en tidigare villkorligt medgiven frihet förverkas, densamma som att dömas till ett sex månaders fängelsestraff. Det får antas vara av dessa skäl som rättstillämpningen gått dithän att fängelse , dvs. det straff som kan dömas ut enligt 46 kap. 15 a § första stycket 1 RB, har uppfattats som ett tak för det straff som den tilltalade sammantaget ska kunna drabbas av i en utevaro- situation. Ett sådant resonemang är väl förenligt med förarbets- uttalandena avseende de förordnanden som ska omfattas av bestäm- melsen (prop. 1981/82:105 s. 11). Departementschefen har fram- hållit att det ligger i sakens natur att det inte bör komma ifråga att i samband med förordnandet meddela ett beslut om förverkande av villkorligt medgiven frihet från tidigare fängelsestraff med mer än . 33 Fitger m.fl., , kommentaren till 46 kap. 15 a §. Vi anser att domstolen i den tilltalades utevaro inte ska kunna döma till fängelse och förverka villkorligt medgiven frihet från ett tidigare straff, om den sammanlagda strafftiden överstiger sex månaders fängelse. Utevarobestämmelsen ska därför ändras så att den tydliggör denna avgränsning vid sammanträffande av brott. Det innebär i de fall ett brottmål kan avgöras trots att den tilltalade inte personligen inställt sig vid huvudförhandlingen, att rätten alltså inte har samma möjligheter att döma enligt bestämmelserna i 34 kap. BrB, som om den tilltalade hade kommit till förhandlingen. Det kan också sägas innebära att möjligheten till utevarohand- läggning blir begränsad när det kan vara aktuellt att förverka vill- korligt medgiven frihet från fängelsestraff. Det skulle kunna moti- vera en särskild högre gräns i de fall förverkande yrkas. Vi anser emellertid att förslaget om sex månaders sammanlagd strafftid är en rimlig avvägning mellan en effektiv handläggning av brottmål och den enskildes rättssäkerhet. 11.6.9Återupptagande i första instans bör inte kunna ske Bedömning: Utevarodomar bör även fortsättningsvis över- klagas till hovrätten. Någon möjlighet till återupptagande i första instans bör inte införas. Vårt förslag innebär en utvidgad möjlighet för domstolen att avgöra mål efter huvudförhandling som den tilltalade inte kommit till. Det kan då diskuteras om en rätt bör införas för den som dömts i utevaro att få målet återupptaget till ny behandling i tings- rätten. En liknande ordning finns i och . Vi har kortfattat berört detta i 12.6.3. Ett skäl för en sådan ordning vore att behålla tyngdpunkten i rättskipningen i första instans. Vi anser att utevarobestämmelsen, även med föreslagen utvidg- ning, ger tillräcklig grad av rättssäkerhet utan att det är nödvändigt att införa en möjlighet till återupptagande. Vi instämmer i de över- väganden som dåvarande arbetsgrupp för process- rättsliga frågor gjort kring införandet av ett förfarande med åter- upptagande i utevarosituationer och som vi redogjort för i inled- ningen till detta avsnitt. Utevarodomar bör alltså även i fort- sättningen överklagas till hovrätten. Inställda huvudförhandlingar i brottmål är ett känt problem i landets domstolar. Orsakerna till att huvudförhandlingar ställs in och konsekvenserna av det har utretts i flera tidigare sammanhang.34 har ungefär var fjärde huvudförhandling ställts in. Som , Åklagarmyndig- heten och konstaterade rapporten effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott, , har problemen med den stora andelen inställda huvudförhandlingar i hög grad att göra med delgivning. De främsta orsakerna är del- givningssvårigheter och att personer som kallats till förhandling inte kommer dit. Av inställda huvudförhandlingar i brottmål ställs mellan 10– in för att en delgiven person inte kommer till förhand- lingen.35 Av en undersökning som genomförde 2009 (se vidare nedan) framgår att orsaken till att förhandlingarna ställts in i av fallen var att en delgiven målsägande eller ett delgivet vittne uteblivit.36 Inställda förhandlingar leder till negativa konsekvenser både för enskilda och för rättsväsendet. Möjligheten att avgöra mål inom rimlig tid försämras. Målsägande och vittnen som kommit till för- handlingen eller planerat för det genom att ta ledigt, tvingas komma på nytt eller planera om, som de inte får möjligheten att lämna saken bakom sig. Det innebär ett merarbete för domstolarna att ställa in förhandlingar. Fortsatt handläggning med ny planering och utsättning av mål innebär ineffektivitet och ökade kostnader. Om målen inte avgörs inom rimlig tid innebär det även ett rätts- säkerhetsproblem. Kvaliteten på den muntliga bevisningen för- sämras ju som förflyter från tidpunkten för gärningen. Allmänhetens förtroende för rättsväsendet och dess förmåga att av , RiR 2010:7, Inställda huvudförhandlingar i brottmål, Riksrevisions- verket, RRV 1994:16 Inställda förhandlingar i brottmål, dåvarande arbets- grupp för processrättsliga frågor, diarienummer 761-2004, Inställda huvud- förhandlingar i brottmål II, och , rapportserie 2009:3, Huvudförhandlingar i brottmål. Redovisning av ett regeringsuppdrag. 35I granskning, RiR 2010:7, Inställda huvudförhandlingar i brottmål, var andelen . I , 2009:3, Huvudförhandlingar i brottmål. Redovisning av ett regeringsuppdrag, var andelen . 36Huvudförhandlingar i brottmål. Redovisning av ett regeringsuppdrag, 2009:3 s. 8. Inställda huvudförhandlingar i brottmål. RiR 2010:7 s. 24. lagföra brott påverkas också av att förhandlingar inte blir av och att brott inte leder till straff inom rimlig tid. huvudförhandlingar i brottmål, (RiR 2010:7) avser en aktgranskning som genomfördes av totalt 748 mål vid sju storstadstingsrätter. Granskningen visar att delgivningssvårigheter är den enskilt vanligaste orsaken till att förhandlingar ställs in. 309 fall av inställda förhandlingar granska- des. Av dessa förhandlingar ställdes in till följd av del- givningssvårigheter med den tilltalade. av alla inställda förhandlingar ställdes in för att någon delgiven person uteblev. av förhandlingarna ställdes in i förväg pga. anmält för- hinder. Tabell 11.2 Orsaker till inställd förhandling vid sju storstadstingsrätter. Procentandel av 309 inställda förhandlingar. Mer än ett svarsalternativ var möjligt 1 Annat processuellt hinder kan bland annat vara nytt åtal (så kallad tilläggsstämning), att ny personutredning måste göras, att försvarare och tolk måste förordnas. (Källa: , RiR 2010:7 s. 24) 37 redovisade i Huvudförhandlingar i brottmål. Redo- visning av ett regeringsuppdrag, 2009:3, resultatet av en undersök- ning avseende andelen inställda huvudförhandlingar i brottmål och orsakerna till att förhandling- arna ställs in. Vid undersökningen ställde frågor till samtliga landets tingsrätter om såväl inställda som genomförda 37 I tabellen avses med processuellt hinder bl.a. nytt åtal, att ny personutredning behöver göras eller att försvarare eller tolk behöver förordnas. Resultatet visade att andelen inställda för- handlingar uppgick till . Drygt hälften av förhandling- arna ställdes in som de skulle ha hållits. Huvudorsaken till att en huvudförhandling ställdes in var i av fallen delgivningsproblem med den tilltalade. av alla inställda förhandlingar ställdes in för att någon delgiven person uteblev. av förhandlingarna ställdes in för att någon hade anmält förhinder i förväg. Ungefär i hälften av de fallen anmäldes för- hindret före förhandlingen och i ca en tredjedel av fallen gjordes anmälan . Det innebär att drygt en tredje- del av inställda huvudförhandlingar ställs in trots att delgivning skett eller pga. att någon anmält förhinder. Tabell 11.3 Orsaker till att huvudförhandlingar ställdes in 1Om det fanns mer än en orsak till att en huvudförhandling ställdes in skulle domstolarna ange huvudorsaken. 2Med anmält förhinder avses t.ex. sjukdom, resa, arbete eller krockande förhandling. 3Annat processuellt hinder kan vara t.ex. ny förhandling, nytt åtal, ny personutredning, förordnande av försvarare eller tolkbehov. (Källa: rapportserie 2009:3 s. 8 ) har beräknat kostnaden för att ställa in en huvud- förhandling. Beräkningen visar att kostnaden är väsentligt högre för att ställa in en förhandling än när det sker i förväg. Den genomsnittliga kostnaden för inställda förhandlingar uppdelat efter när i tiden förhandlingen ställdes in framgår i tabellen nedan. Tabell 11.4 Genomsnittlig kostnad (kr, avrundade tal) för inställda förhandlingar uppdelat efter när i tiden förhandlingen ställdes in (Källa: , RiR 2010:7, Inställda huvudförhandlingar i brottmål, s. 31) beräkning visar att varje inställd förhandling är för- enad med stora kostnader och att det är dyrare att ställa in en huvudförhandling . Beräkningarna visar också att kost- naderna beror på hur många olika aktörer och parter som är inblandade i målet. 11.7.2Vårt uppdrag och övergripande överväganden om åtgärder för att minska inställda förhandlingar För att kunna minska det stora antalet inställda förhandlingar ska vi överväga om möjligheterna att avgöra mål i den tilltalades utevaro kan utvidgas samt analysera på vilka sätt det kan säkerställas att det i större utsträckning finns tillgång till sådan tillfredsställande utred- ning som gör utevarohandläggning möjlig. Vi ska också fundera över vad som kan göras för att få tilltalade och andra som har del- getts kallelse till förhandling att i större utsträckning också infinna sig vid denna. Vår uppfattning är att åklagaren ska ta ett större ansvar för statens straffrättsliga talan och att parterna ska ges större infly- tande över processen. Det ökade inflytandet innebär att det kan ställas högre krav på parterna att medverka i processen. Domstolens uppgift bör enligt vår mening vara att ta ställning till åklagarens talan och se till att den enskilde får en rättssäker rätte- gång. Det är i ljuset av dessa utgångspunkter som våra övervägan- den och förslag ska ses. Problemet med inställda förhandlingar kan inte lösas med enstaka åtgärder utan det krävs olika insatser. Ett välfungerande delgivnings- förfarande är ett viktigt led i att undvika inställda förhandlingar. Här är det betydelsefullt att de möjligheter som finns att delge personer används på ett ändamålsenligt sätt och att myndigheterna samverkar så att delgivning kan ske. Vi berör frågan om vilken verkan ändringarna i om förenklad delgivning av stämning i brottmål har fått samt föreslår ändringar av reglerna i avsnitt 8.5. En effektivare beredning av brottmålen är en annan viktig åtgärd för att undvika att förhandlingar behöver ställas in. Det leder till kortare handläggningstider med minskade risker för tilläggsåtal. Kortare handläggningstider minskar även risken för att de kontakt- uppgifter som finns i målen blir inaktuella och därmed också att delgivningssvårigheter uppstår. De förslag vi för fram avseende ett särskilt brottmålsförfarande i erkända mål i tingsrätt förbättrar enligt vår uppfattning i sig förutsättningarna för en effektiv bered- ning av mål som ska avgöras efter huvudförhandling. Genom att införa ett särskilt förfarande vid erkända gärningar och utöka möjlig- heterna att avgöra mål efter skriftlig handläggning så minskar antalet mål som ska avgöras efter huvudförhandling. Det innebär att antalet inställda förhandlingar och kostnaderna som följer med det kan förväntas minska.38 En konsekvens av vår utgångspunkt att åklagaren alltid i åtalet ska ange ett yrkande i fråga om påföljd, är att han eller hon i de allra flesta mål ska inhämta utredning om den tilltalades personliga förhållanden (se avsnitt 8.4). Den tilltalade ska också föreläggas att svara på åtalet i alla mål (se avsnitt 8.3.3). Tydligare information och bättre kommunikation med den tilltalade bör generellt sett innebära en minskad risk för att förhandlingen måste ställas in. Vi har vidare föreslagit utökade möjligheter att avgöra mål efter huvudförhandling som den tilltalade inte kommit till (se avsnitt 11.6). Dessa förslag samt vårt förslag i avsnitt 11.2.4 om utökade möjligheter till deldom bör minska antalet inställda förhandlingar. Om en huvudförhandling måste ställas in är det rimligt att förhör med de personer som ändå inställt sig kan hållas i så stor utsträckning som möjligt. Vid den fortsatta handläggningen av målet kan de inspelade förhören spelas upp (se förslag angående detta, SOU 2012:93 s. 133–150). Enligt våra direktiv skulle ett sätt att säkerställa att det finns tillfredsställande utredning som gör det möjligt att hålla huvud- förhandling, trots att någon inte är personligen närvarande, kunna 38 Antalet inställda huvudförhandlingar minskade betydligt mellan . Det beror sannolikt på att fler brottmål avgörs utan huvudförhandling. Den relativa andelen inställda huvudförhandlingar var . , RiR 2010:7, Inställda huvudförhandlingar i brottmål, s. 21.