sou · H1B336 · 2013-05-30 00:00:00 — Den som skadar eller förlorar materiel som utlämnats till honom eller henne för personligt bruk kan enligt 58 § bli ersättningsskyldig. Ersättningsärendena är skilda från disciplinärendena men reglerna för handläggningen, möjligheterna att överklaga m.m. är i princip desamma (58–63 §§). Om ett disciplinärende som avser föranleda ersättningsskyldighet mot den disciplinansvarige inleds, så ska frågan om ersättningsskyldighet prövas i disciplinärendet om inte särskilda skäl talar mot det. Bestämmelser om förfarandet i disciplinärenden ges även i förordningen (1995:241) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. Förordningen innehåller närmare bestämmelser om bl.a. auditörer, handläggningen av disciplinärenden, verkställighetsåtgärder, tvångsmedel, överklagande av beslut om disciplinpåföljd och ersättningsärenden. I förordningen (2010:651) om Försvarsmaktens personal vid internationella militära insatser finns bestämmelser om vem som beslutar i frågor om disciplinansvar eller åtalsanmälan vid en internationell militär insats. 3.2.4En översiktlig jämförelse mellan och LDT Genom reform av disciplinansvarssystemet kom, som ovan nämnts, den anställda militära personalen i fredstid att omfattas av samma regler som tillämpades inom den offentliga förvaltningen i övrigt, dvs. reglerna i äldre . En strävan vid utformningen av disciplinlag var dock att så långt som det bedömdes möjligt anpassa detta system till vad som kom att gälla för anställd personal. De praktiska skillnaderna mellan och består bl.a. i att nivån på beslutsfattare skiljer sig åt mellan LDT och . Disciplinfrågor enligt avgörs i regel av personalansvarsnämnder till skillnad från LDT där beslut fattas av behörig chef för förbandet eller motsvarande. Bakgrund och gällande rätt Enligt kan disciplinansvar åläggas en arbetstagare som åsidosätter sina skyldigheter i anställningen. Den grundläggande förutsättningen för att disciplinansvar ska kunna åläggas någon enligt LDT uttrycks på ett annorlunda sätt än i . I LDT görs en uppräkning av olika typer av normer som kan komma ifråga. Lydnadsplikten är exempelvis tydligt uttalad i LDT genom att underlåtenhet att följa förmäns eller andra chefers order medför ansvar för disciplinförseelse. Vid uppsåtligt eller oaktsamt åsidosättande av normer ska disciplinpåföljd åläggas enligt LDT om det inte är ett ringa fall. I motsvarande bestämmelse i används verbet får istället vilket skapar en viss valmöjlighet för beslutsfattaren. Påföljden extratjänst finns inte i . Reglerna om överklagande och instansordningen i domstol skiljer sig också åt. Beslut enligt LDT överklagas till tingsrätten, medan beslut fattade enligt handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister (LRA). Tvister enligt LRA föregås av förhandlingar mellan fack och arbetsgivare och avgörs slutligen i Arbetsdomstolen. Arbetstvister kan också komma att avgöras av tingsrätten. Vid sidan av reglerna om disciplinansvar i LDT finns straffrättsliga bestämmelser om ansvar för skilda kategorier av totalförsvarets personal i olika situationer. Olika regler gäller för fred och krig. Generellt innebär det att straffbestämmelserna tar över det disciplinära ansvarssystemet vid allvarligare förseelser och att bedömningarna är strängare i krig än i fred. 3.3.1Ansvar enligt lagen om totalförsvarsplikt Bestämmelser om brott mot totalförsvarsplikten finns i 10 kap. lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt. En totalförsvarspliktig som uppsåtligen avviker eller uteblir från värnplikt, civilplikt eller allmän tjänsteplikt, vägrar eller underlåter att lyda en förmans eller annan chefs order eller på annat sätt åsidosätter vad som åligger honom eller henne under tjänstgöringen, döms enligt 2 §, om gärningen är ägnad att medföra avsevärt men för ut- Bakgrund och gällande rätt bildningen eller tjänsten i övrigt, för brott mot totalförsvarsplikten till böter eller fängelse i högst . Om handlingen inte har varit ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller tjänsten i övrigt, kan handlingen föranleda disciplinansvar enligt LDT. En totalförsvarspliktig som av oaktsamhet uteblir från värnplikt eller civilplikt döms enligt 4 § till böter. Disciplinansvarssystemet är avsett att vara det vanligaste korrektionsmedlet vid överträdelser. Att exakt ange var gränsen går mellan disciplinförseelse och brott mot totalförsvarsplikten kan vara svårt. Genom att skyldigheten att fullgöra värnplikt och civilplikt inte gäller aktualiseras sådana gränsdragningsfrågor om regeringen med hänsyn till försvarsberedskapen beslutar om skyldighet för totalförsvarspliktiga att genomgå mönstring eller att fullgöra värnplikt eller civilplikt. Disciplinansvarssystemet har minskat behovet av särskilda straffbestämmelser för den militära personalen. Trots det återstår dock ett antal handlingar där ansvar enligt kan aktualiseras. Det gäller främst brott av allvarligare karaktär som inte får handläggas i disciplinär ordning. I finns särskilda bestämmelser i fråga om krigsmän under fredstid i två i kapitel 16 upptagna fall, nämligen uppvigling (5 §) och myteri (6 och 17 §§). De bestämmelser för krigsmän som upptas i gäller i övrigt endast när riket kommer i krig eller är i krigsfara eller under vissa andra utomordentliga förhållanden. Det gäller en del av de gärningar som i fredstid endast omfattas av disciplinansvar. Vidare kommer en del gärningar som kan begås av disciplinansvariga men som inte har specifik militär anknytning att träffas av allmänna straffbestämmelser. Bestämmelserna om brott av krigsmän under krig eller motsvarande situation har samlats i 21 kap. . De som omfattas av det straffrättsliga ansvaret är krigsmän, vilka enligt 2 § definieras som alla som är tjänstgöringsskyldiga vid Försvarsmakten samt vissa ytterligare persongrupper (motsvarande 2 § LDT). Följande gärningar straffbeläggs: lydnadsbrott, grovt lydnadsbrott, rymning, våld eller hot mot förman, samröre med fienden, undergrävande av stridsviljan, försummande av krigsförberedelse, obehörig kapitulation, stridsförsumlighet och tjänstebrott. Vissa gärningar (som exempelvis ordervägran) som i fred endast skull föranleda en disciplinär åtgärd, kan i Bakgrund och gällande rätt krig bli betraktade som brott enligt 21 kap. . I 5 § anges att den krigsman som underlåter att lyda en förmans order eller otillbörligen dröjer med att fullgöra ordern ska dömas för lydnadsbrott. Visserligen ger LDT utrymme för disciplinära åtgärder i stället för anmälan till åtal för lydnadsbrott även i en krigssituation, men det kan antas att bedömningen är strängare i krig än i fred. Även 22 kap. avser krigssituationer men omfattar inte enbart krigsmän utan kan avse alla och envar. Bland annat följande gärningar straffbeläggs: landsförräderi, landssvek, ryktesspridning till fara för rikets säkerhet, folkrättsbrott och olovlig befattning med kemiska vapen. 3.4Förarbeten till gällande lagstiftning om disciplinansvar inom totalförsvaret Utredningen redogör i detta avsnitt för förarbetena till lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. samt lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. (LDT). Som framgått i tidigare avsnitt infördes LDT 1995 och ersatte då lagen om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. Den nya lagens bestämmelser motsvarade i stort sett vad som hade gällt enligt den tidigare lagen avseende krigsmän. Utredningen koncentrerar här framställningen till de förarbeten som är av betydelse för uppdraget och som ligger till grund för gällande lagstiftning. (1977–1983) hade i uppdrag att göra en översyn av den militära straff- och processlagstiftningen. Målsättningen var att anpassa det militära ansvarssystemet till det regelsystem som gäller inom samhället i övrigt. Kommittén föreslog i betänkande Nytt militärt ansvarssystem (SOU 1983:2) att det militära straffrättsliga ansvarssystemet i avgörande hänseenden skulle ersättas av ett utomstraffrättsligt disciplinsystem och att alla anställda vid i fredstid skulle följa samma regelsystem som gällde för offentligt anställda i allmänhet. Bedömningen skulle ske på privaträttslig grund enligt reglerna i med anställningsavtalet som utgångspunkt. Den privaträttsliga grundsynen kunde enligt kommittén inte tillämpas avseende värnpliktiga eftersom det inte Bakgrund och gällande rätt förelåg ett avtalsförhållande mellan staten och den enskilde. För värnpliktiga skulle istället införas ett helt nytt utomstraffrättsligt disciplinsystem. Även vissa andra kategorier av personal inom Försvarsmakten skulle omfattas av en sådan ny lag liksom alla som är tjänstgöringsskyldiga vid Försvarsmakten under krigsförhållanden. Kommittén pekade på principen om att ansvarssystemet för befäl och värnpliktiga i så stor utsträckning som möjligt skulle vara likformade, men konstaterade att en viss skillnad inte kunnat undvikas och att kommittén strävat efter att utforma ett ansvarssystem för de värnpliktiga som inte i alltför hög grad avvek från . I betänkandet diskuterades vilket ansvarssystem den anställde skulle lyda under vid krigsorganiserade förband t.ex. under krigsförbandsövningar. Eftersom kommittén hade föreslagit att den nya disciplinlagstiftningen skulle omfatta all personal under krigsförhållanden kunde anföras att samma ansvarsregler också borde gälla då personalen övar i krigsorganiserade förband. skulle beaktas att de anställda befälen i regel fullgjorde sådan typ av tjänstgöring inom ramen för sin anställning och kommittén stannade för att det i fredstid bör vara avgörande om befälet fullgör tjänstgöringen i sin militära anställning eller inte. Förslaget om att ta bort de flesta brott av krigsmän i och att göra en uppdelning mellan anställda och icke anställda då det gällde det disciplinära ansvaret i fredstid medförde enligt kommittén att behovet av den samlande benämningen krigsman minskade, varför begreppet borde tas bort i den fredstida lagstiftningen. Kommittén föreslog också att disciplinpåföljd skulle åläggas om den värnpliktige uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosatt vad som åligger denne i tjänsten, om förseelsen inte var ringa. De föreslagna disciplinpåföljderna skulle vara varning, extratjänst, löneavdrag och utegångsförbud. Beslutanderätten föreslogs ligga hos den myndighet vid vilken den värnpliktige tjänstgjorde och att den beslutande skulle inneha lägst överstelöjtnants eller kommendörkaptens grad. I enklare disciplinärenden skulle kompanichef eller motsvarande ges beslutanderätt. Av rättssäkerhetsskäl ansågs det nödvändigt att ha kvar en juridiskt utbildad person (auditör) som medverkar i beslutsprocessen. En fördel med att myndigheten beslutar i dessa frågor uppgavs vara att det möjliggjorde en snabb handläggning av ärendena. Kommittén diskuterade också två alternativ till myndigheten som beslutsfattare. Det ena var att ge auditören beslutande funktion och det Bakgrund och gällande rätt andra att det inrättades disciplinnämnder. Kommittén angav bl.a. följande gällande det första alternativet. Genom att sätta auditören som beslutsfattare kan man, vilket krävts av värnpliktskonferenserna, uppnå att den militära rättskipningen överförs till en civil jurist. Praktiskt skulle det dock inte innebära annat än en formell omkastning av de nuvarande funktionera. Det är ovanligt att den bestraffningsberättigade frångår det yttrande som auditören avger innan disciplinstraff åläggs. Att utrusta auditören med beslutsfunktioner inom den militära disciplinrätten skulle också innebära en ökning av hans arbetsbörda, eftersom det också skulle medföra ansvar för utredningsfunktionerna. Angående alternativet med en disciplinnämnd anförde kommittén att i en sådan nämnd skulle myndighetschefen och auditören vara självskrivna ledamöter och att en tredje ledamot skulle kunna hämtas från den värnpliktiga personalen. En nackdel med nämndverksamhet sas vara att handläggningen tenderar att bli utdragen, vilket inte är förenligt med kravet på skyndsam handläggning av militära disciplinfrågor. Kommittén lämnade vidare förslag om disciplinärendens handläggning och om särskilda regler om omhändertagande. 3.4.2Regeringens proposition 1985/86:9 om lagen om disciplinförseelser av krigsmän m.m. betänkande behandlades i prop. 1985/86:9. Regeringen fann att kommitténs förslag till förändringar i allt väsentligt borde genomföras. Departementschefen menade dock att begreppet krigsman borde användas också i fortsättningen för att ange vilka som lyder under det särskilda militära ansvarssystemet. Departementschefen ansåg i likhet med kommittén att Försvarsmaktens anställda militära personal skulle likställas i disciplinhänseende i fred med övriga statsanställda. Han menade att det var betydligt mer som förenade de anställda inom olika delar av statsförvaltningen än som skiljde dem åt till följd av olika tjänsteförhållanden. Detta innebar att i normal fredstid skulle det göras principiell åtskillnad mellan anställd personal och de värnpliktiga i fråga om vilket disciplinsystem som skulle gälla. Under krigsförhållanden saknades dock enligt departementschefen anledning att inte låta ett särskilt disciplinsystem för värnpliktiga m.fl. också omfatta anställda inom Försvarsmakten. De förseelser i tjänsten som anställda Bakgrund och gällande rätt gjorde sig skyldiga till skulle i fredstid bedömas på arbetsrättslig grund enligt reglerna i . Påföljderna för förseelser i tjänsten kom därmed att inskränkas till påföljderna varning och löneavdrag. Vad gäller beslutsorgan förklarade departementschefen att han delade kommitténs uppfattning att disciplinfrågorna skulle prövas av myndigheten där personen i fråga tjänstgör. Departementschefen gjorde en jämförelse med handläggningen av disciplinärenden enligt och menade att systemen inte är helt jämförbara, eftersom militäransvaret ytterst ska vara ett stöd för den nödvändiga militära disciplinens upprätthållande. Åtskilliga fler ingripanden var att vänta med det föreslagna militäransvaret än enligt , vilket enligt departementschefen talade mot att göra beslutsordningen alltför komplicerad. Dessa förslag ledde till lagstiftning som trädde i kraft . 3.4.3Regeringens proposition 2001/02:11 om bättre villkor för totalförsvarspliktiga 2001/02:11 föreslogs att påföljden utegångsförbud skulle avskaffas. Utgångspunkten borde enligt regeringen vara att frihetsberövande påföljder som beslutas av annan än domstol inte ska förekomma, om det inte är synnerligen motiverat. Som skäl för att behålla utegångsförbudet kunde enligt propositionen anföras att det behövdes en relativt kraftfull påföljd vid sidan av varning och extratjänst för att systemet skulle verka avskräckande på potentiella regelöverträdare. Särskilt ansågs påföljden motiverad för att hindra att främst personer som på grund av förvärvsarbete eller av andra skäl var frånvarande från tjänsten skulle kunna köpa sig önskad ledighet. I propositionen föreslog regeringen att det vid uttagningen till tjänstgöring med totalförsvarsplikt i än högre grad än vad som redan gällde, skulle tas hänsyn till den enskildes motivation. Denna åtgärd medförde enligt regeringens bedömning att de disciplinära förseelserna borde bli färre. De principiella invändningarna mot utegångsförbudet som påföljd ansågs enligt regeringen ha sådan tyngd att det fanns skäl att pröva ett disciplinsystem utan utegångsförbud. Regeringen uttalade att förändringen innebar att det också uppnåddes större likheter med disciplinsystemet enligt . Till följd av att utegångsförbudet föreslogs att upphöra som disciplinär påföljd ansågs det finnas behov av att i stället införa en Bakgrund och gällande rätt möjlighet att kombinera påföljderna extratjänst och löneavdrag. Därmed erbjöds enligt regeringen en påföljdskombination som kunde anses tillräckligt ingripande och därmed ha preventiv verkan för de grövre fallen. Propositionen innehöll även förslag om att yttrande från auditör alltid skulle inhämtas om den disciplinansvarige begärde det i ett disciplinärende. I propositionen påpekades att auditörens medverkan avsåg att garantera rättssäkerheten och att den juridiska kvalitén hålls på en hög nivå vid handläggningen av disciplinärenden. Regeringen anförde att det kan övervägas om det ska vara obligatoriskt att inhämta yttrande från auditör i alla ärenden om disciplinansvar eftersom avgörandena alltid innehåller ett visst mått av juridiskt tänkande. Yttrande från en utomstående ansågs innebära att risken för att det tas hänsyn till ovidkommande omständigheter kraftigt minskar. uttrycktes att det skulle vara onödigt och ett slöseri med resurser att kontakta en auditör vid varje erkänd förseelse varför det alltjämt skulle finnas situationer då yttrande från auditör inte behövde inhämtas. 3.5.1Totalförsvaret – militärt och civilt försvar Enligt lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap är totalförsvar sådan verksamhet som behövs för att förbereda landet för krig. Totalförsvaret består av militär verksamhet (militärt försvar) och civil verksamhet (civilt försvar). Totalförsvarsresurser får utformas så att de även kan användas vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser samt för att stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar. I lagen om totalförsvar och höjd beredskap anges vad som avses med höjd beredskap. Höjd beredskap kan vara skärpt beredskap eller högsta beredskap. Under högsta beredskap är totalförsvar all samhällsverksamhet som då ska bedrivas. Är i krig råder högsta beredskap. Är i krigsfara eller råder det sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför gränser eller av att har varit i krig eller krigsfara, får regeringen besluta om skärpt eller högsta beredskap. Föreskrifter om planering för åtgärder vid höjd beredskap regleras i förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. Bakgrund och gällande rätt Försvarsmakten är en myndighet under riksdag och regering med överbefälhavaren () som myndighetens chef. Försvarsmaktens huvuduppgift är förmågan till väpnad strid. Sedan slut har Försvarsmakten genomgått omfattande förändringar. Invasionsförsvaret har ersatts av ett insatsförsvar och internationella militära insatser har blivit en huvuduppgift för Försvarsmakten. Försvarsmaktens insatsorganisation svarar för Försvarsmaktens operativa insatser och Försvarsmaktens grundorganisation ger stöd till och utbildning av förbanden i insatsorganisationen. Utbildningen sker vid regementen, flottiljer, skolor och centra. En uppräkning av grundorganisationens enheter finns i bilaga 1 till förordningen (2007:1266) med instruktion till Försvarsmakten. Försvarsmakten kan i många fall bistå det övriga samhället genom att delta i räddningsinsatser vid allvarliga olyckor samt genom stöd till civil verksamhet vid kriser. Enligt hemvärnsförordningen (1997:146) ingår hemvärnet i Försvarsmakten. Hemvärnet har enligt förordningen till uppgift att skydda skyddsobjekt och skyddsområden. Hemvärnet ska i övrigt kunna stödja de operativa insatsförbanden samt delta i annan verksamhet där Försvarsmakten medverkar. I fredstid är civilt försvar den verksamhet som genomförs för att höja samhällets förmåga att motstå ett väpnat angrepp. Det civila försvaret är alltså den verksamhet som ett flertal aktörer genomför i syfte att komplettera det fredstida samhällets förmåga. En minskad sårbarhet i samhället och en god förmåga att hantera allvarliga olyckor och krissituationer i fred utgör därmed en grund för det civila försvaret. Det civila försvaret ska, inom ramen för totalförsvaret, stödja och samverka med det militära försvaret för att ska kunna motstå ett väpnat angrepp, hantera samhällskonsekvenser och upprätthålla samhällsviktig verksamhet vid ett sådant angrepp Bakgrund och gällande rätt samt för att bidra till att återuppbygga och återställa samhällets funktion efter ett sådant angrepp. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) Enligt 1 § förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har myndigheten ansvar för frågor om bl.a. civilt försvar i den utsträckning inte någon annan myndighet har ansvaret. Enligt 13 § instruktionen ska MSB också företräda det civila försvaret på central nivå i frågor som har betydelse för avvägningen mellan civila och militära behov av samhällets resurser om inte något annat följer av särskilda föreskrifter. Enligt 9 kap. 1 § förordningen (1995:238) om totalförsvarsplikt har MSB föreskriftsrätt gällande grundutbildningens och repetitionsutbildningens längd och genomförande, samt krigsplacering av totalförsvarspliktiga m.fl. frågor. Det finns inga sådana nu gällande föreskrifter. Bestämmelser om kommuners och landstings ansvar inom det civila försvaret finns i lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. Lagen innehåller även bestämmelser som syftar till att kommuner och landsting ska minska sårbarheten i sin verksamhet och ha en god förmåga att hantera krissituationer i fred. På så sätt uppnås också en grundläggande förmåga till civilt försvar. är geografiskt områdesansvarig myndighet enligt 7 § förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. Vid en krissituation ska vara en sammanhållande funktion mellan lokala aktörer, som exempelvis kommuner, landsting och näringsliv, och den nationella nivån. Enligt 52 § förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion ska genom sin verksamhet minska sårbarheten i samhället, bevaka att risk- och beredskapshänsyn tas i samhällsplaneringen samt utveckla en god Bakgrund och gällande rätt förmåga att hantera sina uppgifter under fredstida krissituationer och höjd beredskap. Den frivilliga försvarsverksamheten omfattar de frivilliga försvarsorganisationerna samt hemvärnet. De frivilliga försvarsorganisationernas verksamhet regleras i förordningen (1994:524) om frivillig försvarsverksamhet. Enligt denna förordning avses med frivillig försvarsverksamhet verksamhet som främjar totalförsvaret och som omfattar försvarsupplysning samt rekrytering och utbildning av frivilliga för uppgifter inom totalförsvaret. De frivilliga försvarsorganisationerna framgår av bilagan till förordningen. Organisationerna är självständiga och ideella föreningar och fristående i förhållande till varandra och till Försvarsmakten respektive MSB. Hemvärnets verksamhet regleras som nämnts i hemvärnsförordningen (1997:146). De frivilliga försvarsorganisationerna rekryterar, informerar och utbildar frivilliga för uppgifter inom försvaret samt vidareutbildar personal inom totalförsvaret. 2004/05:5 Vårt framtida försvar samt i försvarsutskottets betänkande 2004/05:FöU4 försvarspolitik 2005–2007 framfördes att de frivilliga försvarsorganisationerna har en mer begränsad roll i det framtida insatsförsvaret. konstaterades också att stöd från frivilliga försvarsorganisationer även kommer att behövas för t.ex. bemanning av hemvärnet och stöd till samhället. Den nu gällande totalförsvarsplikten infördes när lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt trädde i kraft. I och med totalförsvarsplikten infördes en gemensam tjänstgöringsskyldighet för totalförsvaret. Tanken var att totalförsvarsplikten skulle möjliggöra en samlad användning av de personalresurser som står till förfogande. Övergången till totalförsvarsplikt hade stor principiell betydelse eftersom den innebär att totalförsvaret ses som en helhet där olika behov vägs mot varandra och där de tillgängliga personalresurserna fördelas på ett rationellt sätt. Bakgrund och gällande rätt Begreppet totalförsvarsplikt innefattar värnplikt, civilplikt och allmän tjänsteplikt. Enligt lagen räknas som totalförsvarspliktiga samtliga svenska medborgare och i bosatta personer . Värnpliktsåldern 19 och och skyldigheten gällde vid lagens införande endast för svenska män. Nu- mera omfattas även kvinnor av skyldigheten att fullgöra värnplikt. föreligger endast skyldighet att fullgöra värnplikt och civilplikt om regeringen beslutar om det med hänsyn till att det behövs för försvarsberedskap.