sou · H1B355 · 2013-09-06 00:00:00 — S:t Drottens ruin, kyrkoruin S:t Drotten 7, mark invid ruinen S:t Drottens 9, mark invid ruinen S:t Drottens 11, S:ta 16, kyrkoruin Lst /RAÄ förv kyrkog och spetälskehosp, kyrkoruin och mark kring S:t Hans 1, kyrkoruin S:ta ruin, kyrkoruin S:ta 7, byggnad invid kyrkoruin 4, mark invid ruinen 8, mark invid ruinen 10, mark invid ruinen 11, mark invid ruinen 5, mark invid ruinen 19, mark invid ruinen 21, mark invid ruinen 23, mark invid ruinen Säcken 4, bostadshus invid RAÄ/upplåtet m tomträtt Tjärkokeriet, byggnad ingående i ringmuren förvaltning/SJÖV äger Sydkustens örlogsbas (Marinbasen) Aspö 4:75,76, 5:62 Jutudden, batteri, ruin Aspö 6:33, 4:272, 6:21 Nya Ellenabben, batteri , slup‐ och barkasskjulet Godnatts fästningstorn och fredstak Godnatts fyr, modern lanternin ovanpå tornet Koholmen, Stora kruthuset 2:41 (2:20) Sydkustens örlogsbas, bl a nedanstående objekt: Kölhalningsbro, kranspelsskjul och sprikran Sydkustens örlogsbas (Marinbasen), Sydkustens örlogsbas (Marinbasen), sjöofficersmässen Liewen 32, Von Gerdten 61 Sydkustens örlogsbas (Marinbasen), sträckningsmuren Tjurkö 7:16, 17, 22 SFV marken/SJÖV fyren Sydkustens örlogsbas (Maribasen), f d kronostall, nu Dags hög, gravhögar Tunnlar, överbyggnad av trappor, perrongtak RAÄ, församling, godsäg. Ofri grund/RAÄ förv. Lillö kungsgård, majorsboställe, biosfärsområde Revingehed övningsfält, däribland skyddad vindmölla , Archeologicum/Theologicum bytomt/gårdstomt med flyglar, mark Ängakåsen 1, Skeppssättningar Ängakåsen 2, Skeppssättningar Ängakåsen 3, Skeppssättningar Innerstaden 6:1 (outrett omr) mark/SJÖV fyr RAÄ/Lst förv Enskild ägo/RAÄ tillsyn inre (övre) fyr Transformatorhus, omgivande fastighet tillhörig Akademiska hus 2, obebyggd mark för fritidshus. Samfälld mark/RAÄ förv. Samfälld mark/RAÄ förv. 7:115 (gatufastighet) till åminnelse av prins hädanfärd mark/SFV förv SJÖV fyr m m/ SFV Högsbyn/Tisselskog, hällristningar. Naturreservat (byggnad kan avstyckas) Bostad (avstyckad från Ekornavallen 3:1) RAÄ, under avyttring mark/FORTV byggn. Gullbergsvass 703:4, 42 Ragnhildsborg, ruin på , , sö älven, ingår I kungsgård Vinga fyrplats och båk SJÖV mark och fyr/övr.äg. P‐plats invid Flyhovs hällristning Vanäs fyr och brygga SFV marken/SJÖV fyren Vanäs 1:9 och 1:4 Kungahälla/Kastellegården översteboställe (fastigheten norr älven) , Även Eggeskär (SjöV) på fastigheten Jordbruksmark nära klosterruin (delvis gåva) Ranstena Domarring 1, bostad (fastighetsreglering medges inte) Ranstena Domarring 2, skeppssättning järnåldern garnison, kasernetablissementet P4, museum Skogar 1:5 m fl , väg‐ och gränsbro mark/SJÖV fyr Kronom./RAÄ förv. 10:1, Olidan 3:2 kanal‐ och slussområde, byggnation bostäder Vädersholm, ruin stormansgård Kronomark/RAÄ förvaltar gravmonument, på kyrkogårdsmark mark/SFV förv. gravfält 1, järnåldern Kronomark/RAÄ förvaltar gravfält 2, järnåldern gravfält 3, järnåldern gravfält 4, järnåldern Tomträtt i anslutning till ridskolan SFV/STÄ trädgården Avesta‐Krylbo perrongtak och gångbro Isala kungslada, : vägen och monumentet Samfällighet/SFV förv. Isala kungslada, : kungsladan Samfällighet/SFV förv. Rankhyttans trösklada, splittrad fastighet Skogsstyr./SFV förv. Utmeland 629:1, 70:12 Bönans fyr och lotsstuga Forsa socken‐ och gillestuga mark/SJÖV fyr 2 perrongtak, stationshuset i ägo gravhögar, staten äger delar av gravfältet Brunflo‐Viken 2:10, Brunflo‐ f d ställverk (stationen privatägd, disponeras delvis av Statligt ägande av kulturhistoriskt värdefulla fastigheter – bakgrund och perspektiv Framställningen i denna bilaga utgör ett sammandrag av en längre text författad på utredningens uppdrag av , verksam med kulturarvsfrågor vid i . Delar av materialet har fångats upp i betänkandets bakgrundstexter kring kulturarvet och bedömningar av statens långsiktiga roll i förvalt- ningsarbetet, men de bedömningar och slutsatser som framförs i bilagan utgör författarens egna. För fullständiga bibliografiska upp- gifter hänvisas till betänkandets förteckning över referenser. Historiska perspektiv på statens innehav Statlig organisation och Kungl. inrättande En marknadsanpassad förvaltning Kulturhistoriskt värdefulla byggnader, hur har det bedömts? Akademisk och professionell utveckling Bedömningar av kulturhistoriskt värde Urvalsprocessen som följd av föreskrifter Ett värderingssystem under diskussion Tillbakablick över regelverkets utveckling PBL och Stödformer för vård och levandegörande av kulturmiljöer Det nationella kulturarvet – en smal definition och ett vitt begrepp Vem äger de kulturhistoriskt värdefulla fastigheterna? Analys av ägarkategorier för byggnadsminnen enligt KML Ett hållbart urval? Bedömningen av vad som är kulturhistoriskt värdefullt har för- ändrats . Sådana förändringar sker i takt med att andra samhällsvärderingar förändrats men också i takt med att kunskapen om och förståelsen av kulturmiljöernas betydelse har förskjutits. Det nu befintliga beståndet av skyddade kulturmiljöer är alltså ett uttryck för vad som har betraktats som så kulturhistoriskt värdefullt att det ska skyddas med stöd av nu gällande legala system. Systemet innehåller olika former av skydd för kultur- miljöer. Ett primärt syfte med framställningen nedan är att analysera förutsättningarna för hur det aktuella fastighetsbeståndet vuxit fram och sätta in det och den nu aktuella utredningen i ett vidare sammanhang. Historiska perspektiv på statens innehav Brister i vården och skyddet av statligt ägda historiska byggnader blev en fråga som aktualiserades med det uppvaknande historie- intresset och det aktiva historiebruk som följde i spåren av romantiken första hälft och accentuerades ytter- ligare av 1800-talets framväxande nationalistiska strömningar.1 Detta historieintresse gick, som många forskare påpekat, hand i hand med det som brukar benämnas uppfattning av moder- nitet, en upplevelse av det historiska som ett avgränsat då och samtiden och framtiden som ett framåtsyftande flöde, något som väsentligt skilde sig från det historiska. De historiska minnes- märkena blev fysiska referenspunkter och de kom, liksom den framväxande historievetenskapen och historiebruket, att användas i uppbyggnaden av föreställningar om de moderna nationalstaterna.2 Det är med denna bakgrund som en monumentvårdande rörelse i modern bemärkelse växer fram. Intresset för vård av monument och senare kulturmiljöer i är en del av en större Europeisk rörelse. Förebilderna hämtades i ett tidigt skede främst från och och senare även från , och Österrike.3 I tog staten tidigt ett aktivt grepp om monumentvården, som en reaktion 1Hobsbawmn, E. (1990). Beträffande dessa strömningars betydelse för vård av historiska monument i , se , M. (2007). 2Anderson, B. (1993), , K. (2000). (1992), , B. (2000) och , T. (2003). mot den förstörelse som gått fram över kyrkor och slott under revolutionsåren.4 Monumentvården blev ett led i centraliseringen av den franska staten. Centralmaktens kulturpolitiska ambition var att bygga upp en nationell identitet baserad på fysiska uttryck för landets kulturella utveckling.5 En så framskjuten position kom aldrig den kulturminnesvårdande uppgiften att få inom den svenska statsförvaltningen. Utmaningen i utvecklingen av det svenska legala systemet för vården av kulturmiljöer har varit att åstadkomma balans mellan ett offentligt initiativ motiverat av allmänintressen, och privata intressen. Under en stor del av den period då en syste- matisk vård och sedermera även en legal grund existerat, har syften varit nära sammanlänkade med i tur och ordning patriotiska, peda- gogiska, vetenskapliga och identitetsskapande syften. I dagens kulturpolitik betonas också demokrati och allas delaktighet. De samhällsekonomiska perspektiven blir också allt påtagligare i kulturmiljövårdens arbete. Inom fanns tidigt en nära sammanlänk- ning mellan arkitekturfostran och konst- och kulturhistoriska upp- drag genom kopplingen till och den museala upp- giften att vårda Kongl. Museets samlingar, vilken upphörde först , då skildes från ämbetet. utvecklades ett starkt intresse för historiska byggnader inom ämbetet, vilket inte minst påverkades av arkitekternas erfarenheter från resor i , där restaureringar av slott och kyrkor blivit till viktiga nationella manifestationer första hälft. Många av de arkitektstudenter som genom stipendier fick möjlig- het att genomföra studieresor i kom att tillbringa tid vid Ecole de Beaux Art i . Därmed kom också den franska synen på de historiska byggnadernas betydelse för byggandet av en nationell identitet att bli väl bekant för ett ledande skikt av svenska arkitekter. Erfarenheter av monumentvård in- hämtades också från andra europeiska länder, till exempel och . Genom främst press och litteratur följdes också den Engelska utvecklingen, vilken skiljer sig från den centralistiskt dominerade Franska genom sin betoning av det privata initiativet.6 Ämbetet hade erfarenheter av de kyrkoombyggnader som granskades inom ämbetet.7 Men uppgiften sågs inte i första 4Murphy, K. (2000), , T. (2003). 5Murphy, K. (2000). 6Tatcher, M. (2012). 7Geijer, M. (2004) och (2007). hand som ett kulturvårdande uppdrag. Ambitionen var att åstad- komma en god arkitektur med staten och offentligheten som före- döme.8 ställdes statens byggnader i landsorten under Över- intendentsämbetets överinseende. De hade tidigare förvaltats av kammarkollegiet. Följande år fick ämbetet ansvar för kronans magasinsbyggnader.9 Därmed ökade ämbetets möjligheter att verka för vården av några av de byggnader som, i enlighet med samtidens offentliga historiebruk, betraktades som centrala monument. Bland dessa intresserade sig ämbetet främst för vasaslotten i och , men också de övriga vasaslotten.10 Vasaminnena i hade tillerkänts sin betydelse och därpå följande ekonomiska förutsättningar för vård. 1851 sammanfördes de olika anslagen samman och även vasaminnena hamnade bland förvaltningsobjekt. Restaureringsverksamheten i , varav kyrkoärenden utgjorde merparten, ökade under senare delen av 1800-talet.11 hade möjlighet att genom riks- antikvarien yttra sig i dessa ärenden. Det tog sig främst uttryck i ett intresse för arkeologiska aspekter samt för medeltida arkitektur och konsthantverk. Andelen profana restaureringar var ännu liten och helt och hållet en angelägenhet för . 1887 gav ut Allmänna anvisningar rörande kyrkobyggnader. Texten behandlade såväl ny-, som om- och till- byggnadsfrågor. Ett avsnitt berör restaurering av kyrkobyggnader och kan ses som en deklaration av offici- ella synsätt i restaureringsfrågan. Det kunde också i viss mån tillämpas på profan bebyggelse. Monumentens funktion som samlande nationella symboler började allt tydligare göra sig gällande, varför deras restaurering blev en angelägenhet som inte bara berörde de till Överintendents- ämbetet knutna arkitekterna.12 Kulturhistoriskt bildade akademiker började ha synpunkter på arkitekternas arbete. Uppvärderingen av den nationella identitet som knöts till monumenten ledde till att kritik också levererades från litteratörer och historiker, vilka utifrån denna synvinkel hade synpunkter på restaureringarnas omfattning 8Mellander, C. (2008). 9Exempelvis användes delar av och som magasin. I och fanns fängelselokaler. 10Geijer, M. (2007). 11Fernlund, S. (1982), , C. (2008). 12Wetterberg, O. (1992), , M. (2007). Sannolikt fanns en genklang från den europeiska debatten, även om de öppna referenserna ännu var få.13 Vid inträdandet av förändrades debattens inriktning i viss mån genom att den allt mer kom att fokusera på lagstiftning och myndighetshantering. Drivande i denna debatt var inlednings- vis som skrev ett inlägg till Konst- akademien.14 skrivelse bidrog till att för- fattade en Underdånig skrivelse 1902, vilken inlämnades till Kungl. Maj:t.15 efterlyste bland annat upprättandet av en lista över landets kulturhistoriskt intres- santa byggnader enligt fransk förebild. anmodades att svara på ovan nämnda skrivelse men något yttrande lämnades aldrig. I stället inlemmades bygg- nadsminnesvården i ett större frågepaket. Däremot yttrade sig Kungl. Vitterhets-, Historie- och Antikvitetsakademien och Riks- antikvarien gemensamt över skrivelse och fram- höll att de fornminnesvårdande uppdragen som ålåg och Riksantikvarien redan omfattade merparten av det åsyftade.16 Upprättande av register och arkiv över kulturhistoriskt intressanta byggnader ålåg Riksantikvarien och var stadd under ständig utvidgning, hävdade man. Det legala skyddet berördes inte i detta utlåtande. Debatten bidrog till att långvariga utredningar om organisation, vård och förvaltning av kulturhistorisk egendom och det statliga byggnadsväsendet tillsattes. Även och dess revisorer påtalade vid behovet av en planmässig tillsyn över statens byggnadsverksamhet. En för och gemensam kommission tillsattes i syfte att förenkla handläggningsprocessen och tydliggöra ansvars- fördelningen.17 lämnades en rad förslag som resulterade i två parallella utredningar, vilka pågick 1913 till 1921. En viktig fråga i sammanhanget var vilken myndighet som skulle ha överinseendet över de byggda monumentens förvaltning och vård. Huvudalternativen var att den tekniskt/arkitektoniska kompetenta statliga byggnadsmyndigheten eller riksantikvarien, som då 13Ljungström, L. (1987), , O. (1992), , M. (2004) och (2007). 14Boberg, F. (1900). för de fria konsterna (1902). Vitterhets-, Historie- och Antikvitets Månadsblad 1907, s. 296–313. 17Som underlag för arbetet sammanställde uppgifter om kulturminnes- vårdens organisation, lagstiftning samt dess bakgrund i ett antal europeiska länder. (2004), s. 30. behövde ett ämbetsverk till sitt förfogande. Bristerna i den befint- liga organisationen var emellertid uppenbara för alla. I den propo- sition som föregick ombildande konsta- terades: att de vid så gott som varje byggnadsminnesvårdande åtgärd samverkande kulturhistoriska och arkitektoniska insikterna äro i det hela förlagt till olika myndigheter, vilka i sin nuvarande form icke äro så inrättade, att ett verkligt fruktbärande samarbete alltid utan svårighet kan anordnas.18 Statlig organisation och Kungl. Förvaltningsfrågan löstes genom ombild- ning till Kungliga år 1918.19 Inom ramen för det nya ämbetsverket skulle en särskild byrå för vården av kultur- historiskt värdefulla byggnader inrättas, den Kulturhistoriska byrån. Chef för denna byrå var inledningsvis . Ramarna för byråns verksamhet var oklara och många av de poten- tiellt värdefulla byggnaderna låg inom andra myndigheters förvalt- ning. Beträffande samarbetet mellan och Riks- antikvarieämbetet framhölls att principerna för detta skulle fast- ställas i myndighetsinstruktionerna. blev egentlig myndighet först in . I propositionen, som baserats på utredningen för omorganisation och lönereglering av med mera, redogjorde departementschefen för de farhågor som flera förvaltande myndigheter uttryckt i remissvaren inför de krav på en organiserad monumentvård som de sakkunniga ställt. Flera myndigheter framhöll att det inte ingick några eller endast ett fåtal byggnader av kulturhistoriskt värde i deras fastighetsbestånd. Till- godoseendet av de kulturhistoriska kraven skulle kunna leda till så stort inkräktande på förfoganderätten, att de aktuella byggnaderna inte skulle kunna användas till praktiska ändamål. Åtgärder som krävdes för vården av byggnaderna skulle bli allt för betungande och kunna leda till att deras karaktär förändrades. Som en följd av kungörelse med föreskrifter rörande det offentliga byggnadsväsendet inleddes inventering av statliga byggnader med kulturhistoriskt värde.20 Arkitekten och 1917:258, s. 40 ff. 19Wetterberg, O. (1992), , M. (2004). 20Geijer, M. (2004) och (2012). konsthistorikern fick uppdraget att utföra invente- ringen, vars fortskridande hämmades av en ständig medelsbrist.21 Remissförfarandet kring förslag illustrerar, liksom tidigare remissen kring utredning om Överintendents- ämbetets omorganisation med därpå följande proposition (1917:258), att det fanns ett omfattande motstånd bland de statliga myndigheterna att betrakta dess innehav som kulturhistoriskt värdefullt. Ett sådant erkännande förknippades med inskränkningar i möjligheten till att rationellt bruka bebyggelsen. fattades det första beslutet, att närmare 300 statligt ägda fastigheter skulle förklaras som byggnadsminnesmärken. Omkring 1920 började regelmässigt remittera generalplaner för de kungliga lustslottens vård till Byggnads- styrelsen. När flera av dessa blev statliga byggnadsminnen fick och en författnings- mässig insyn i ärenden som berörde dessa slott. inrättades slottsbyggnadernas delfond, under . Det innebar att hade direkt insyn i den ekono- miska fördelningen för de underhålls- och restaureringsföretag som företogs vid de kungliga lustslotten. Expansionen av de statliga myndigheterna ledde till att roll som lokalförsörjningsverk successivt kom att dominera styrelsens verksamhet. Trots 1960- talets ambitioner, att utveckla normer för hanteringen av kultur- historiskt intressant bebyggelse, blev dessa frågor i allt högre grad marginaliserade inom styrelsen. Den rationella förvaltnings- hänsynen kom att dominera och den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen inom styrelsens förvaltning framstod allt mer som udda och som en belastning. Omorganisationen av Byggnads- styrelsen innebar att K-byråns handläggningsansvar för de statliga byggnadsminnena överfördes till . Därmed utökades tillsynsroll beträffande kulturhistorisk bebyggelse. bereddes tillfälle att yttra sig i restaureringsfrågor i egenskap av arkitektonisk och byggnadsteknisk expertis, medan blev ansvarig myndighet. Genom sin förvaltande funktion spelade dock även fortsättningsvis en mycket viktig roll i vården av de statliga byggnadsminnena. ville även överta förvaltningen av de kulturhistoriska byggnader som 21 , M. (2012). tvingades att söka medel för varje enskild åtgärd, medan hade årsanslag för sina byggnaders vård. De berörda byggnaderna och ruinerna kom dock att ligga kvar hos men överfördes flertalet av dem till Riksantikvarie- ämbetets förvaltning. I detta bestånd finns bebyggelse som inte klassats enligt FSBM eftersom det ansetts vara ett fullgott skydd att de förvaltats av . Under stora delar av pågick utredningar som på olika sätt berörde frågan om organisationen kring de statliga byggnads- minnesmärkena. Förutom ovan nämnda förändring i organisation innebar det också att kulturpolitiska mål, vilka infattade arbetet med de statliga byggnadsminnesmärkena, fastställdes . Naturligtvis hade syftet med att bevara historiskt och kulturhistoriskt viktiga byggnader indirekt formulerats vid tidigare tillfällen men en uttalad målsättning för bevarandearbetet hade dittills saknats. Även utredningen bebyggelse – värd att vårda innehöll resonemang som rörde statligt ägd och för- valtad kulturhistorisk bebyggelse samt resonemang rörande statens ansvar för kulturhistorisk bebyggelse i en vidare bemärkelse.22 1989 ersattes bestämmelserna om de statliga byggnadsminnes- märkena enligt kungörelse med Förordningen om statliga byggnadsminnen, FSBM. kungörelse skulle även fortsätt- ningsvis tillämpas för statliga byggnadsminnesmärken som skyd- dats enligt den äldre författningen intill dess att regeringen beslutat om skyddsföreskrifter. Detta arbete är ännu inte helt slutfört. Lag- ändringen föregicks av en proposition . I denna betonades vikten av att vård och bevarande också förenades med en god kontinuerlig användning. FSBM kompletterades 1995 med en paragraf vilken möjliggör att statliga fastigheter med särskilt kulturhistoriskt värde kan skyddas i sin helhet. Därmed skulle den tidigare tendensen till frimärksurval stävjas. var en gigantisk organisation. Efterhand hade lokalansvaret för den växande statliga verksamheten inneburit att nya byggnadstyper, t.ex. polishus, kriminalvård, tull, universitet och högskolor tillkommit över hela 22 SOU 1979:17. Tungroddheten ledde till beslut om utredningar kring framtid, vilka initierades och som resulterade i radikala förändringar . Ett uttalat mål för de bolagiseringar som föreslogs var en strävan att renodla olika verksamheter samt att finna lämpliga associationsformer för olika sorters statliga engagemang. I klartext innebar detta att de skilda verksamheterna inte längre skulle ägna sig åt lokalförvaltning. skulle övergå till affärsdrivande verk, specialiserade på olika lokalkategorier. De statliga verksamheterna skulle betala marknadsmässiga hyror för de lokaler de disponerade. Reformens avsikt var alltså att en stor mängd byggnader, vilka dittills förvaltats inom olika statliga myndigheter, skulle överföras till statliga förvaltningsbolag. Bland statens byggnader och framför allt bland de statliga bygg- nadsminnena fanns ett antal anläggningar vars vård och förvaltning ansågs kräva specialkompetens. Det gällde i synnerhet de bygg- nader som förvaltades av , , Bygg- nadsstyrelsen och vilka berördes av proposition och 1993 förvaltningsförändringar. upphörde och ersattes av två verk, och , SFV samt två bolag, och Akademiska hus. Fortifikationsförvalt- ningens uppdrag som militärt fastighetsförsörjningsverk ren- odlades genom omvandling till . Redan inför bildandet av slogs det fast att det byggnadsbestånd som den nya myndigheten skulle förvalta var av mycket speciell karaktär: Byggnaderna måste sålunda förvaltas, vårdas och underhållas på ett sätt som gör att de bevaras såsom uttryck för gångna tiders byggnadskonst, både upplevelsemässigt och materialtekniskt. Det innebär att SFV i sin förvaltningsorganisation måste ha kunnande om äldre tiders hantverk, sätt att bygga och genomföra ett fort- löpande underhåll samt förmåga att tillämpa dessa kunskaper på byggnaderna.23 Det urval som kom att utgöra Det nationella kulturarv som skulle förvaltas av föregicks av en förhand- lingsliknande situation, där var en aktiv part.24 Ambition att göra ett vetenskapligt urval av ett nationellt arv som antyds i propositionen kom i verkligheten att motverkas av 23SOU 1992:79, s. 113. 24Intervju av , genomförd och protokollförd av M. . Fastigheter som kunde tänkas generera överskott ställdes mot sådana som skulle kunna bli svåra att använda för det moderna samhällets behov. verkade för att fastigheter som skulle kunna tänkas kräva särskild kompetens för vård och förvaltning skulle komma under den nya myndighetens förvaltning. Många statliga byggnadsminnen, de kungliga slotten, vasa- slotten, de stora fästningarna och andra historiska monument kom att förvaltas av . Dessutom omfattades de statliga kulturinstitutionernas, såsom Kungl. Operans och Drama- tens fastigheter, kärnområdena av universiteten i och , statens fastigheter i utlandet samt vissa markområden, till exempel Kungl. fick därmed en tung kultur- och kulturmiljö- vårdande roll som förvaltare av kulturhistoriskt värdefulla egen- domar samt som hyresvärd för många kulturinstitutioner. Samti- digt slogs det fast att en målsättning med orga- nisation var ökad effektivisering och marknadsmässig anpassning. För den del av myndighetens förvaltningsobjekt som omfattades av statligt byggnadsminnesskydd förenades dessa förutsättningar med krav på hänsyn till de kulturhistoriska värdena. Till Fastighets- verkets bestånd fördes också en mängd fastigheter som inte i första hand kommit till verket för att de innehöll kulturhistoriskt värde- full bebyggelse, till exempel kronoholmarna och renbetesland.25 De statliga byggnadsminnen som överfördes till de nybildade statliga bolagen omvandlades till byggnadsminnen enligt KML men kom att förvaltas av organisationer vars verksamhet primärt genomsyrades av ekonomiskt-rationella överväganden och inte av kulturmiljöhänsyn. har även bolagisering skett av fastigheter med anknytning till kommunikationsområdet. Järn- husen bildades . De fastigheter som ansågs ha direkt samband med järnvägsverksamheten hade avskilts från beståndet för att förvaltas av . Därmed kom en rad fastigheter från järnvägsverksamheten med kulturhistoriskt värde att ingå i det 2009 bildade .