sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — I avsnitt 4.4.1. har lämnats en redogörelse över vilka för- fattningar som anger som exekvaturdomstol. En part som vill få fastslaget att en dom meddelad i en annan medlemsstat ska erkännas kan enligt de EU-instrument som finns anlita samma förfarande som anvisas för prövning av verkställbar- het. Med begreppet exekvatur avses såväl förfarandet för erkännande som förfarandet för verkställighet. Frågan om ett överflyttande av exekvaturprövningen till tings- rätt som första instans har tagits upp i olika sammanhang. Bland annat har frågan tagits upp i regeringens proposition Kompletterande bestämmelser till EU:s underhållsförordning (prop. 2010/11:120, s. 23). Där gjordes bedömningen att en sådan reform borde avvakta översynen av I-förordningen. Även i regeringens proposi- tion Stärkt skydd för barn i internationella situationer (2011/12:85, s. 38) togs frågan upp. I propositionen hänvisades till vad som anförts Generellt överflyttande av exekvaturprövning i propositionen om underhållsförordningen och det angavs att det saknades skäl att göra någon annan bedömning än den som gjordes i det sammanhanget. Frågan togs även upp i regeringens proposi- tion Medling och förlikning – ökade möjligheter att komma överens (prop. 2010/11:128). I propositionen angavs bl.a. att ordningen att är behörig domstol i frågor om verkställbarhet innebär en avvikelse från uppgiftsfördelningen mellan instanserna, och att lämpligheten av den därför kan ifrågasättas. Tyngdpunkten i instans- ordningen ska ligga i tingsrätten medan hovrättens främsta uppgift ska vara att överpröva tingsrättens avgöranden. I avsnitten nedan lämnas de överväganden och förslag som ett generellt överflyttande av exekvaturprövningen från motiverar. Vilka instrument som föreskriver ett exekvaturförfarande i framgår, som nämnts, av avsnitt 4.4.1. 7.2.1Ska exekvaturprövningen flyttas från till tingsrätt? Bedömning och förslag: Exekvaturprövningar som hand- läggs av ska prövas av tingsrätt som första instans. Frågor om verkställbarhet av utländska domar har, som redogjorts för tidigare, varit koncentrerade till . I förarbetena till de äldsta av de lagar som hänvisar ett exekvaturför- farande vid angavs inget uttryckligt skäl till koncen- trationen av dessa ärenden.1 I förarbetena till lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap, anges t.ex. endast att prövningen förlades i andra instans efter föredöme av andra stater.2 I nyare lagstiftningsärenden hänvisas ofta till att enligt annan lagstiftning är exklu- sivt forum för att pröva verkställbarhet av utländska domar samt att önskemålet om en enhetlig rättstillämpning gör att prövningen bör koncentreras till en domstol. 1Se t.ex. prop. Se även SOU 1936:2. Proposition N:0 21, s. 30. Generellt överflyttande av exekvaturprövning Utgångspunkten för de flesta instrument är att exekvaturpröv- ningen ska göras av domstol. I något fall, t.ex. såvitt gäller Luganokonvention, är det dock möjligt att låta i vart fall den första formella prövningen skötas av annan myndighet. Det finns en strävan att renodla domstolarnas uppgifter. Om prövningen skulle läggas på annan myndighet än domstol ligger det närmast till hands att anförtro uppgiften. ansvarar för verkställighet i fråga om de EU-instrument där det inte tillämpas något förfarande för verkställbarhet, t.ex. förordningen om en europeisk exekutions- titel (se avsnitt 4). Utredningen föreslår också att Kronofogde- myndigheten ska ges den uppgiften för avgöranden som omfattas av den nya I-förordningen. Ett överflyttande av den första formella prövningen till skulle därför kunna innebära vissa praktiska fördelar. En sådan ordning är dock inte möjlig för samtliga här aktuella instrument och är därmed mindre lämplig. Den skulle medföra ett splittrat system, där prövningen i vissa fall görs av domstol och i andra fall av Kronofogdemyndig- heten, vilket skulle leda till tveksamheter om var en ansökan ska ges in. Exekvaturprövningen bör således även fortsättningsvis ske av domstol såvitt avser samtliga instrument som föreskriver ett exekva- turförfarande. Att vanligen är första instans vid exekvaturpröv- ningen innebär, som angetts ovan, en avvikelse från den gängse upp- giftsfördelningen mellan domstolsinstanserna. Det anses att instansordningen ska bygga på en funktionsfördelning mellan de olika nivåerna i domstolsorganisationen och att tyngdpunkten i rättskipningen ska ligga i tingsrätt. Hovrättens främsta uppgift ska vara att överpröva tingsrättens avgöranden. Att är första instans i exekvaturärenden strider alltså mot instansordningens princip. Några vägande skäl till att hov- rätt fortsättningsvis ska pröva dessa ärenden som första instans finns inte. Tvärtom är det mest ändamålsenliga att dessa ärenden, liksom övriga mål och ärenden, prövas av tingsrätt som första instans. Mot den bakgrunden är det utredningens uppfattning att exekvaturären- den som handläggs av bör överflyttas till tingsrätt som första instans. Detta innebär att instansordningens princip efterlevs och att hovrätten får koncentrera sig på det som är hovrättens främsta uppgift, dvs. att kontrollera att de avgöranden som överklagas är riktiga och att rätta till eventuella felaktigheter. Generellt överflyttande av exekvaturprövning 7.2.2Vilken eller vilka tingsrätter ska vara behöriga att handlägga exekvaturärenden? Förslag: En ansökan om verkställbarhet ska som huvudregel göras hos den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken prövar överklagande av beslut. I de fall någon motpart inte finns ska ansökan om verkställbarhet ges in till den tingsrätt, bestämd enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken, där någon av de sökande eller någon av de, som ansökan avser har hemvist. Som angetts tidigare (avsnitt 6.3.5) är, enligt betänkandet Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44), vars slutsatser i aktuella delar delas av regeringen, en generell utgångspunkt att mål och ärenden ska kunna handläggas av samtliga tingsrätter, om det inte på grund av dess mycket speciella karaktär finns anledning att låta endast ett fåtal tingsrätter hand- lägga dem. Enligt betänkandet bör särskilda åtgärder – dvs. författ- ningsreglerade särlösningar – användas endast när det finns ett behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan särskild kom- petens. Det bör krävas att behovet av skyndsamhet eller kompetens för en viss måltyp är särskilt stort i förhållande till de behov som övriga måltyper har i dessa avseenden. Särskilda åtgärder bör, enligt betänkandet, användas restriktivt och endast när behovet gäller för de allra flesta målen av en viss typ. När det konstateras att en måltyp har behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan kom- petens bör därför alltid den minst ingripande åtgärden som kan möta behovet användas. Dessa utgångspunkter bör vara vägledande även för bedömningen av var exekvaturprövningen ska göras. Samma alternativ bör över- vägas som i fråga om var prövningen av vägransgrunderna enligt den nya I-förordningen ska ske. Koncentration till en tingsrätt Även såvitt avser exekvaturprövningen är det mest näraliggande alternativet att utgå från den koncentration av prövningen av denna typ av ärenden som är fallet . Som tidigare angetts sker med några undantag all exekvaturprövning vid . Ett motsvarande alternativ vid en prövning förlagd till första instans skulle medföra flera fördelar. Förfarandet vid en exekvaturprövning Generellt överflyttande av exekvaturprövning är i huvudsak skriftligt. Det finns därmed inte något geografiskt mer- värde i att förlägga prövningen till mer än en tingsrätt. Att en tings- rätt är ensamt behörig skulle skapa ett väl sammanhållet system som skulle underlätta för utländska subjekt vid ärenden om ansökan om verkställbarhet i . Det har i tidigare lagstiftningsärenden ansetts vara en fördel om en utländsk part redan i det inledande skedet kan vända sig till ett rikstäckande organ och inte riskera att fastna i problem kring domstolens lokala kompetens. Liksom beträffande prövningen av vägransgrunderna i den nya I-förordningen måste dock även här beaktas de uttalanden som ställt sig bakom om att koncentration av mål till vissa domstolar endast bör användas om behovet av särskild kompetens inte kan tillgodoses genom domstolsintern specialisering på grund av att målunderlaget är för litet, ett krav på koncentration följer av internationella åtaganden eller om det behövs till följd av att särskilda ledamöter deltar i handläggningen. Även såvitt avser exekvaturprövningen enligt nu aktuella instrument är det de två förstnämnda skälen som är aktuella. På samma sätt som för den nya I-förordningens del finns i de allra flesta av de internationella instrument som är aktuella för utredningen ett krav på att domstolen ska hantera ärenden avseende verkställbarhet skyndsamt. För det fall exekvaturärendena skulle koncentreras till en tingsrätt skulle domstolen kunna bygga upp och bibehålla särskilda kunskaper inom det aktuella rättsområdet vilket i sin tur skulle leda till att handläggningen blir mer effektiv och att omloppstiderna förkortas. Därutöver kommer sannolikt en prövning av verkställbarhet att avse ett begränsat antal ärenden. Som framgår av avsnitt 3.2.1 uppgick antalet exekvaturärenden vid till drygt 460 stycken . Någon dramatisk ökning av antalet ärenden kan inte förutses. Tvärtom torde ärendeunder- laget minska något i takt med att exekvaturprövningen avskaffas i allt fler unionsrättsliga instrument. Ärendeunderlaget måste därmed anses vara så begränsat att det skulle innebära avsevärda fördelar att förlägga prövningen till en enda tingsrätt. Det kan dock även här, liksom beträffande motsvarande fråga i den nya I-förordningen, konstateras att även om instrumen- ten ställer krav på skyndsamhet det inte heller beträffande dessa kan sägas att det råder krav på extra stor skyndsamhet. Inte heller i dessa instrument finns något uttryckligt krav på koncentration. Även om också ärenden avseende verkställbarhet kan innebära omfattande och delvis komplicerad dokumenthantering kan det inte sägas att Generellt överflyttande av exekvaturprövning ärendetypen i sig är av så speciell karaktär eller så komplicerad att ärendena ställer sådana krav på extra hög eller annan särskild kom- petens att det av den anledningen skulle finnas skäl att koncentrera målen. Mot bakgrund särskilt av de utgångspunkter som ska vara väg- ledande vid bedömningen av om en viss måltyp ska koncentreras till en tingsrätt, och mot bakgrund av vad som föreslås beträffande prövningen av vägransgrunderna enligt den nya I-förord- ningen, föreslår utredningen således inte en sådan koncentration för exekvaturärendenas del. Prövning vid alla tingsrätter Som angetts även beträffande den nya I-förordningen är ett annat näraliggande alternativ att knyta behörigheten till domstolen i den ort där verkställighet ska äga rum, eller annars där den mot vilken verkställighet ska ske har sitt hemvist eller säte. En sådan lös- ning skulle innebära att samtliga tingsrätter i landet prövar en an- sökan om verkställbarhet och följer den huvudregel som gäller för prövning i första instans. Utredningen anser dock inte heller när det gäller exekvaturärendena att en sådan lösning är lämplig, framför allt av det skälet att en annan lösning föreslagits för prövningen av vägransgrunderna enligt den nya I-förordningens del. En utgångspunkt för utredningen är att det är lämpligt att samma tings- rätter prövar ärenden med internationell anknytning. Detta bör gälla fullt ut för ärenden där den efterföljande verkställigheten sker vid . För de ärenden där verkställigheten sker enligt 21 kap. gör sig dock andra faktorer gällande. Utredningen behandlar dessa frågor i avsnitt 7.2.3. Koncentration till de tingsrätter som prövar överklagande av beslut Det tredje alternativ utredningen övervägt är att förlägga exekvatur- ärendena (med de undantag som anges i avsnitt 7.2.3) till de tings- rätter som behandlar överklagande av beslut. Som angetts i avsnitt 6.3.5 överklagas, enligt 18 kap. 1 § UB, beslut skriftligen hos en tingsrätt som Generellt överflyttande av exekvaturprövning regeringen föreskriver med hänsyn till var svaranden har sitt hem- vist. Med hemvist förstås, enligt andra stycket i samma paragraf, den ort där svaranden är bosatt. Beträffande dödsbo gäller den ort där den döde senast var bosatt och beträffande annan juridisk person den ort som enligt 10 kap. RB grundar domstols behörighet i tviste- mål i allmänhet. I 17 kap. 1 § UF anges vilken tingsrätt Krono- fogdemyndighetens beslut överklagas hos. Överklagande kan ske till 24 tingsrätter. Om svaranden inte har hemvist i anvisas som reservforum. Utredningen har föreslagit att en ansökan om vägran av erkän- nande eller verkställighet enligt den nya I-förordningen ska göras hos den tingsrätt som enligt 18 kap. 1 § UB prövar överkla- gande av beslut (se avsnitt 6.3.5). Det är enligt utredningens uppfattning en fördel att prövningen av verkställ- barhet när exekvatur föreskrivs och prövningen av vägransgrunder- na enligt den nya I-förordningen handläggs av samma tings- rätter. Att samma tingsrätter är behöriga i dessa fall skapar ett väl sammanhållet system. Det underlättar också för utländska subjekt i eftersom ärenden med internationell anknytning i angivna avseenden skulle handläggas av samma domstolar, oavsett om ärendet gäller t.ex. en prövning av vägransgrunder enligt den nya I- förordningen eller ansökan om verkställbarhet enligt något annat instrument, dock med de undantag som förslås i avsnitt 7.2.3. Det måste anses vara en fördel att en borgenär redan i det inledande stadiet kan vända sig till i vart fall ett begränsat antal tingsrätter. En ytterligare fördel med att antalet tingsrätter begränsas på ovan föreslaget sätt, är att såväl domstolens ledamöter som berednings- och kansliorganisation i viss mån kommer att kunna upparbeta och bibehålla en större kompetens än om antalet exekvaturärenden för- delades på landets samtliga tingsrätter. En sådan lösning svarar på ett bättre sätt mot de krav på skyndsamhet som finns i de internationella instrumenten. Att förlägga även exekvaturprövningen till dessa tingsrätter skulle också, i förhållande till att lägga prövningen på samtliga tingsrätter, skapa ett bättre sammanhållet system för ären- den med internationell anknytning. Mot bakgrund av vad som redogjorts för ovan föreslår utred- ningen således att exekvaturprövningen, med undantag för vad som nedan föreslås beträffande vissa avgöranden enligt II- förordningen och (se avsnitt 7.2.3) ska göras av den tingsrätt som 18 kap. 1 § UB anvisar för överklagande av beslut. Generellt överflyttande av exekvaturprövning Behörig tingsrätt enligt 18 kap. 1 § UB är, som ovan angetts, den tingsrätt regeringen föreskriver med hänsyn till vara svaranden har sitt hemvist. Kopplingen till bestämmelsen i utsökningsbalken innebär att det är hemvistet för den som blir motpart i ett ärende vid om verkställighet av det avgörande som är föremål för verkställbarhetsprövningen som avgör behörig- heten. I de fall någon egentlig motpart inte finns, t.ex. om makar gemensamt ger in en ansökan om att en äktenskapsskillnad meddelad i ett annat land ska erkännas, är hemvistet, bestämd enligt 18 kap. 1 § UB, för någon av dem avgörande. I vissa fall, t.ex. såvitt avser ärenden enligt lagen (1985:367) om internationella faderskapsfrågor, kan även en myndighet initiera en ansökan om verkställbarhet. Om myndigheten begär en prövning av verkställbarhet bör den tings- rätt, bestämd enligt 18 kap. 1 § UB, där den person ansökan avser har hemvist eller, om ansökan avser flera personer, någon av dem har hemvist, vara behörig att pröva frågan. För att undvika tveksam- heter om vilken tingsrätt som är behörig att ta emot en ansökan om verkställbarhet bör bestämmelser om detta tas in i aktuella lagar. 7.2.3Avgöranden som rör vårdnad m.m. om barn Förslag: En ansökan om verkställbarhet enligt II-för- ordningen som avser ett barns person ska göras till den tingsrätt som enligt 21 kap. 1 § prövar verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende och umgänge. Detsamma ska gälla avgöranden enligt som rör ett barns person. Den domstol som prövar en sådan ansökan ska också vara behörig i frågor som rör andra förordnanden i av- görandet. En domare som prövat en ansökan om verkställbarhet om att ett utländsk avgörande ska erkännas eller förklaras vara verkställ- bart i eller, i ett förfarande som föreskriver flera steg, en ansökan om ändring, får inte delta i prövningen av en ansökan om verkställighet av beslutet. Enligt vissa instrument sker den efterföljande verkställigheten en- ligt 21 kap. FB och inte enligt utsökningsbalkens regler. Detta gäller för avgöranden enligt II-förordningen som avser ett barns person, i de delar verkställbarhetsprövningen kvarstår i dessa fall, Generellt överflyttande av exekvaturprövning och avgöranden enligt som avser ett barns person. I dessa fall gör sig andra synpunkter gällande än de som redovisas i avsnitt 7.2.2. Behörig domstol att handlägga den efterföljande verkställigheten i de nu aktuella fallen är tingsrätten i den ort där barnet har sitt hemvist (se 21 kap. 1 § FB). Om en annan tingsrätt handlägger ett mål mellan samma parter om vårdnaden, boendet eller umgänget, får verkställighet också sökas hos den tingsrätten. Om det inte finns någon annan behörig domstol, tas frågan om verkställighet upp av . Utgångspunkten beträffande avgöranden som rör ett barns person bör vara att exekvaturprövningen sker vid den domstol som prövar själva verkställigheten, vilket är den domstol som finns närmast barnet. Enligt utredningens uppfattning ger en sådan lösning sam- ordningsfördelar och innebär en enhetlig ordning för de familjerätts- liga avgöranden där den efterföljande verkställigheten sker enligt 21 kap. FB. En sådan lösning korresponderar också med bestämmel- serna i verkställighetslagen. Närheten till barnet är i dessa fall det överskuggande intresset vilket får överväga de eventuella nackdelar som det kan innebära att verkställbarheten, beroende på vilket sorts avgörande det är frågan om, prövas av olika domstolar. Ett alternativ skulle kunna vara att låta de domstolar som enligt 21 kap. 1 § FB prövar verkställighet av ett avgörande vara behöriga att handlägga de exekvaturärenden som rör barn, oavsett om den efterföljande verkställigheten sker inom ramen för utsöknings- balkens eller regler. En sådan lösning skulle dock undergräva den strävan som finns att så långt möjligt förlägga pröv- ningen av vägransgrunder och verkställbarhet vid samma domstolar som överprövar beslut om verkställighet av utländska avgöranden. Ett ytterligare alternativ skulle kunna vara att, i enlighet med vad som föreslås för övriga exekvaturärenden (se avsnitt 7.2.2) låta de domstolar som enligt 18 kap. 1 § UB prövar överklagande av Krono- fogdemyndighetens beslut vara behöriga att handlägga en ansökan om verkställbarhet även i frågor som rör barns person. Det skulle tillgodose intresset av enhetlighet och innebära att samma tingsrätter är behöriga såvitt avser all renodlad exekvaturprövning. Intresset av enhetlighet kan dock inte väga över av de skäl som anförts ovan. Utredningen föreslår alltså att exekvaturprövningen, när det gäller avgöranden enligt II-förordningen och enligt Haag- konvention som avser ett barns person, ska handläggas av den tings- Generellt överflyttande av exekvaturprövning rätt som enligt 21 kap. 1 § FB prövar verkställighet av en dom eller ett beslut om vårdnad, boende och umgänge. Av detta följer att lan- dets samtliga tingsrätter kommer att bli behöriga att pröva en sådan ansökan om verkställbarhet. För att undvika tveksamheter om vilken tingsrätt som är behörig att ta emot en ansökan om verkställbarhet i nu aktuella fall förslås en bestämmelse om detta i de lagar som kom- pletterar II-förordningen och . Det kan naturligtvis förekomma att ett avgörande som avser ett barns person och som begärs verkställt enligt II-förordningen eller , innehåller såväl förordnanden om ett barns person som andra förordnanden, t.ex. förordnanden som avser ett barns egendom. För att en sökande i dessa fall inte ska lida rättsförlust och behöva vända sig till olika domstolar beträffande en och samma dom är det lämpligt att ge en möjlighet för den domstol som prövar en ansökan om verkställbarhet av förordnande som rör ett barns person att pröva även verkställbarheten av andra förord- nanden i domen, dvs. även sådana förordnanden som inte avser ett barns person och vilka ska verkställas enligt utsökningsbalkens regler. En bestämmelse med detta innehåll föreslås därför i de lagar som kompletterar II-förordningen och . Det kan förekomma att avgöranden enligt vissa andra instru- ment, t.ex. enligt lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i , avser ett barns person och därför ska verkställas enligt 21 kap. FB. Mot bakgrund dock av att sådana avgöranden förekommer i mycket liten utsträckning föreslår utred- ningen inte någon motsvarande bestämmelse om att verkställbarhet av sådana avgöranden ska prövas av landets alla tingsrätter för dessa fall. Samma argument som anförts ovan beträffande vissa avgöranden enligt II-förordningen och , kan i viss mån anföras även beträffande frågor om verkställbarhet hänför- liga till t.ex. lagen (1985:367) om internationella faderskapsfrågor och vissa lagar som reglerar underhållsskyldighet. Frågor i sådana avgöranden berör ju också barn på olika sätt. En viktig skillnad i förhållande till avgöranden som avser ett barns person i II- förordningen och är dock att avgöran- den enligt dessa andra instrument inte rör ett barns person på samma sätt som t.ex. avgöranden om umgänge. Sådana avgöranden verkställs inte heller enligt 21 kap. FB. Avgöranden hänförliga till nu angivna instrument bör alltså inte prövas av landets samtliga tingsrätter, Generellt överflyttande av exekvaturprövning utan bör följa vad som ovan föreslagits beträffande behörighet att i övriga fall pröva verkställbarheten. Mot bakgrund av att samma tingsrätt kan komma att pröva såväl frågan om verkställbarhet som frågan om själva verkställigheten kan frågan om jäv i förhållande till en domare aktualiseras. När verkställigheten enligt 21 kap. FB flyttades från de då- varande länsrätterna till allmän domstol diskuterades frågan om det förhållandet att samma domstol, och därmed också kanske samma domare, skulle kunna komma att pröva både sakfrågan och verk- ställigheten skulle medföra jäv för den domare som handlagt sak- frågan att pröva även frågor om verkställigheten. I det lagstiftnings- ärendet ansågs att förhållandet rent generellt inte skulle medföra jäv. Som skäl för det synsättet angavs att det redan tidigare kunde förekomma att samma domare som avgör målet i sak be- slutar om viss åtgärd för verkställighet. Vidare anfördes att prövningen i verkställighetsledet inte skulle motsvara den prövning som redan har gjorts i sakfrågan. Sammanfattningsvis anfördes att något jävs- förhållande i dessa fall normalt inte uppkom men att förhållandena undantagsvis kunde vara sådana att en part kan hysa ett berättigat tvivel om domarens opartiskhet vid prövningen av verkställigheten. I dessa fall ansågs att jävsreglerna i 4 kap. 13 § RB utgjorde ett till- räckligt skydd. I förevarande fall kan anföras att prövningen av själva verkställ- barheten, särskilt såvitt gäller prövningen av vägransgrunderna, i flera fall kan liknas vid den prövning som ska ske i verkställighets- ledet. Utredningen föreslår därför att det ska finnas en regel om jäv som innebär att den domare som prövat en fråga om verkställbarhet, vilket avser såväl den första formella prövningen som en eventuell efterföljande ansökan om ändring i ett förfarande som föreskriver flera steg samt verkställbarhetsprövningen i ett förfarande som sker i ett steg, inte ska få handlägga och besluta i ett ärende avseende verkställighet av beslutet.