sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Vi föreslår därför att detta görs tydligare genom att det införs en uttrycklig bestämmelse om att uppgifter i för- undersökningsprotokoll eller anteckningar från förundersökningen endast får läggas till grund för avgörandet om de har åberopats av part. kommentar till (s. 405) påpekas att förundersökningen inte ingår som självständigt processmaterial såvitt inte uppgifter ur det har lagts fram vid huvudförhandlingen i den lägre rätten. Detta gäller enligt kommentaren särskilt de delar av protokollet som innehåller förhörsutsagor. Däremot skulle, enligt kommentaren, hänsyn kunna tas till upplysningar av mer objektiv karaktär, t.ex. angående brottsplatsens belägenhet och andra lokala förhållanden, den tilltalades levnadsomständigheter och liknande. Det sagda torde ta sikte på hur situationen är i hovrätt vid avgör- ande av ett mål som i tingsrätt har avgjorts efter huvudförhandling. Vid tillkomsten av de nya reglerna om avgörande på handling- arna i mål i vilka påföljden kan antas bli böter berördes inte frågan om vad som är processmaterial vid prövningen. Regeln i 30 kap. 2 § RB bör föra med sig att t.ex. förundersökningsprotokollet blir processmaterial, liksom övriga handlingar som enligt bestämmelser i 45 kap. ska kommuniceras med parterna. måste bestäm- melsen i 35 kap. 14 § första stycket RB om förbud mot skriftliga utsagor beaktas. När det gäller förundersökningsmaterialet finns det i bestämmelsen ett hinder mot att åberopa en uppteckning av en berättelse som någon har lämnat inför åklagare eller polis- myndighet i anledning av en förestående rättegång. Från förbudet finns vissa undantag, bl.a. för det fall det är särskilt föreskrivet (första punkten). Därutöver tillåts till följd av ett undantag i tredje punkten som bevis regelmässigt bl.a. platsrapporter eller primär- rapporter som upprättats av en polis i samband med ett ingripande samt rapporter från alkoholutandningsprov och narkotikaanalyser, vilket nämns i förslaget till En modernare rättegång.19 2004/05:131 s. 251. Det får anses tveksamt om 30 kap. 2 § RB skulle kunna ses som en sådan föreskrift som gör undantag från förbudet mot skriftliga berättelser. Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) resonerade mer utförligt kring en sådan möjlighet i betänkandet SOU 2005:117 s. 98 f. Bestämmelsen i 30 kap. 2 § RB om vad av- görandet ska grundas på när målet avgörs utan huvudförhandling skulle enligt beredningens mening kunna ses som ett särskilt sådant undantag som gjorde att även utsagor i förundersökningsprotokollet skulle kunna vara processmaterial vid ett avgörande på handling- arna. Vi föreslår ett förtydligande i 30 kap. 2 § RB att uppgifter i protokoll eller anteckningar från förundersökningen endast ska få läggas till grund för ett avgörande utan huvudförhandling till den del uppgifterna har åberopats av part. Det gäller även en förunder- sökningsberättelse som den tilltalade själv har avgett och en berät- telse under utredningen som någon annan person t.ex. målsägan- den, annan tilltalad, eller vittne har lämnat. Detta innebär inte att utrymmet att åberopa uppgifter ur muntliga förhör när målet avgörs utan huvudförhandling utökas. Om det finns muntlig bevisning bör huvudregeln alltjämt vara att huvudförhandling ska hållas i målet. Det kan emellertid vara så att ett muntligt förhör inte bedöms tillföra något ytterligare utöver vad som framkommit av den skriftliga berättelsen i förunder- sökningsprotokollet. Om parterna inte begär att förhör hålls munt- ligen inför domstolen så bör det i vissa fall finnas särskilda skäl att tillåta en sådan utsaga som bevis i rättegången. Bedömningen får göras från fall till fall med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas med- föras, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter (35 kap. 14 § punkten 3 RB). Det innebär inte enbart att nyttan med ett muntligt förhör ska ställas mot kostnaderna som är förenade med ett förhör vid huvudförhandlingen utan även mot bl.a. den tid som står att vinna om den skriftliga berättelsen i stället får åberopas och berättel- sens betydelse. Med berättelsens betydelse avses framförallt dess betydelse för målets utgång. Rätten bör, enligt Fitger, kunna vara mer frikostig med att tillåta skriftliga berättelser i bagatellmål än i mål om stora värden eller mål om grova brott.20 Som exempel kan, som nämnts, en polismans anteckningar från rutiningripanden vid 20 Fitger m.fl., , kommentaren till 35 kap. 14 §. ett större antal förseelser regelmässigt godtas som bevisning i stället för att han eller hon ska kallas till förhör (prop. 1986/87:89 s. 173). När det gäller parts åberopande av den tilltalades egna uppgifter under förundersökningen så bör dessa kunna få läggas till grund för domstolens avgörande när övriga förutsättningar för att avgöra målet utan huvudförhandling är uppfyllda. En jämförelse kan göras med fall när mål avgörs efter huvudförhandling, vid vilken den tilltalade inte varit närvarande. Rätten ska då, om det behövs, se till att det ur handlingarna läggs fram vad den tilltalade anfört (46 kap. 6 § tredje stycket RB). Den bestämmelsen innebär ett undantag från förbudet i 35 kap. 14 § RB och medför att den tilltalades uppgifter under förundersökningen regelmässigt läses upp. På mot- svarande sätt bör man alltid godta ett åberopande av den tilltalades skriftliga utsaga i fall parterna har accepterat att målet avgörs på handlingarna. Det skulle alltså kunna komma i fråga att rätten tar del av den tilltalades uppgifter i förhör under utredningen i ett för- nekat mål om bötesbrott. 11.1.1Åtgärder för att göra handläggningen av mål som avgörs efter huvudförhandling mer ändamålsenlig De mål som enligt våra förslag ska avgöras efter huvudförhandling är i huvudsak sådana där en huvudförhandling behövs med hänsyn till åklagarens uppfattning av brottets allvar (uttryckt i dennes påföljdsyrkande) och sådana mål där en huvudförhandling behövs med hänsyn till parternas inställning. Dessutom rör det sig om situationer då en huvudförhandling behövs med hänsyn till den tilltalades person, t.ex. då denne är . Även om det införs alternativa handläggningssätt, kan de mål som kräver en huvudför- handling vara av helt olika karaktär. Det kan variera från åtal för ett förnekat bötesbrott till mycket omfattande mål som rör brott mot person eller ekonomisk brottslighet. Vi har i föregående avsnitt redogjort för förslag som innebär att åklagaren i alla mål ska förelägga den som åtalas att svara på åtalet och de yrkanden som framställs i samband med detta. Åklagaren ska dessutom ange ett påföljdsyrkande i alla mål, vilket innebär att utredning om den tilltalades personliga förhållanden regelmässigt kommer att inhämtas i ett tidigare skede än vad som är fallet . Dessa förberedelseåtgärder som ska vidtas i alla mål kommer att öka förutsättningarna för att parternas inställning kan klargöras före huvudförhandlingen och att nödvändig utredning om den tilltalades personliga förhållanden finns tillgänglig när målen ska avgöras. Tillsammans med den förberedelse som sker under för- undersökningen bör detta i de flesta mål vara tillräckligt för att målen ska vara förberedda inför huvudförhandlingen. Vad som därutöver har betydelse för att underlätta en ändamålsenlig hand- läggning av det stora flertalet mål är framförallt åtgärder för att motverka inställda förhandlingar. Det finns framförallt behov av att se över möjligheten att avgöra mål i den tilltalades utevaro och andra åtgärder som kan ha betydelse för att motverka att förhand- lingar får ställas in. En sådan fråga är utökade möjligheter att med- dela deldom. Det är rimligt att de åtal som kan avgöras vid ett huvudförhandlingstillfälle i så stor utsträckning som möjligt ska kunna tas till ett slutligt avgörande, även om något eller några åtal inte kan behandlas . För en del av målen finns det anledning att överväga särskilda åtgärder. Det gäller de omfattande brottmålen som inte sällan rör ett stort antal åtalspunkter och ofta även ett stort antal personer. I nästa avsnitt redogör vi övergripande för våra överväganden om åtgärder som har betydelse för att motverka uppkomsten och underlätta hanteringen av dessa mål. Mål där det finns en särskild tidsfrist för när huvudförhandling ska hållas kan ge upphov till särskilda problem. Det kan röra sig om att nödvändig utredning om den tilltalades personliga förhållanden inte finns tillgänglig trots att den har initierats av åklagaren. Men framförallt kan tidsfristen leda till problem i de stora brottmålen. Den kan göra det svårt att under rättens ledning förbereda målet på det sätt som krävs. Men den kan även försvåra möjligheterna för den tilltalade och dennes försvarare att förbereda försvaret. Oavsett målets omfattning kan svåra rättsfrågor aktualiseras. Det kan i vissa fall vara av vikt för rättstillämpningen att dessa kan avgöras av så snabbt som möjligt. Det finns därför anledning att överväga om en motsvarande möjlighet till hissning av prejudikatfrågor som gäller för tvistemål även bör införas i brottmål. Vi vill framhålla att något som har stor betydelse för en ända- målsenlig hantering av huvudförhandlingsmålen är att de möjlig- heter som EMR-reformen inneburit tas till vara fullt ut. Det nya sättet att dokumentera förhören i tingsrätten gör det möjligt att återanvända det inspelade förhöret i samband med en annan för- handling i samma instans. har behandlat dessa frågor. Utredningens föreslag innebär att rätten i större utsträck- ning ska kunna återanvända förhör som dokumenterats i samband med ett förhör i samma instans. Utredningen föreslår även att rätten ska få utvidgade möjligheter att ta upp bevisning i samband med en inställd förhandling (se En modernare rättegång II – en uppföljning, [SOU 2012:93], s. 121–150, 289 och 294–295). Vi ansluter oss till förslag. 11.1.2Åtgärder för att motverka uppkomsten och underlätta hanteringen av stora mål De omfattande brottmålen utgör en relativt liten andel av det totala antalet mål som avgörs i domstol . Men det är tidskrävande mål, som tar i anspråk stora resurser. Dessa mål står för en stor del av det totala antalet förhandlingstimmar i tingsrätt. Tabell 11.1 Brottmål avgjorda efter huvudförhandling i tingsrätt 2011 (Källa: , Uppgifter ur ) Domstolsstatistiken för visar att av brott- målen hade en förhandlingstid som översteg 12 timmar.1 Uppgifter från visar att dessa mål står för en dryg femtedel (23 889 av ) av det totala antalet förhandlingstimmar i mål som avgörs efter huvud- förhandling. I endast av målen som avgjordes överskred förhandlingstiden , som dessa mål stod för av det totala antalet förhandlings- timmar. Statistiken visar att det är särskilt angeläget att de om- fattande målen hanteras på ett så ändamålsenligt sätt som möjligt. Frågan om vidlyftiga mål återkommer ständigt vid diskussioner angående brottmålsprocessen. Fokus har ofta legat på själva problem- beskrivningen. Det framhålls vanligtvis att antalet stora mål har blivit fler och att de stora målen i sig har blivit större. Som orsaker till den utvecklingen pekas t.ex. på Internets framväxt och på ett allt aktivare samarbete mellan polis, åklagare, tull och skatte- 1 officiella statistik, Domstolsstatistik 2011, s. 15. I huvuddelen av huvud- förhandlingsmålen i vår målundersökning, 1 141 av 1 182 mål, var huvudförhandlingens längd kortare än . Endast i sju mål () översteg huvudförhandlings- tiden . myndigheter, både nationellt och internationellt. Mer sällan har lösningar diskuterats (mer än att stora mål leder till krav på extra resurser till berörda myndigheter).2 Det ska redan inledningsvis påpekas att de kanske mest verk- samma åtgärderna mot uppkomsten av stora mål är de åtgärder som kan vidtas under förundersökningen. Regelförändringar som rör möjligheten till förundersökningsbegränsning och en mer relativ åtalsplikt omfattas dock inte av vårt uppdrag (jfr prop. 2011/12:10, Ändrade regler om förundersökningsledning och förundersöknings- begränsning). Åtgärder av detta slag övervägs alltså inte här. Det går att urskilja ett par huvudtyper av vidlyftiga mål. Den första måltypen karakteriseras av massupprepning av ett visst brottsligt beteende av någon eller några få gärningsmän. Typ- exemplet är Internet-bedrägerier där någon genom falska annonser bedrar ett stort antal personer på tämligen . Den andra huvudkategorin av stora mål är där ett antal personer, mer eller mindre organiserat, begår olika typer av brott i varierande konstellationer. Sambandet mellan brotten är i dessa mål person- beroende. Dessa mål börjar ofta som tämligen beskedliga mål, men tenderar att växa kraftigt eftersom de ingående personerna är brottsaktiva och att de genom nya brott drar in nya personer i målet. En form av snöbollseffekt uppstår. När olika lösningsförslag övervägs är det alltså viktigt att hålla i minnet att det inte är något enhetligt problem som ska lösas, utan att olika typer av stora mål kan kräva olika lösningar. Vi lämnar flera förslag på förändringar av brottmålsprocessen som även kan ha betydelse för hanteringen av stora mål. Vid våra överväganden har vi dock kommit fram till att det är två områden där det finns anledning att vidta särskilda lagstiftningsåtgärder för att göra hanteringen av stora mål mer effektiv och ändamålsenlig. Det gäller bestämmelserna om gemensam handläggning av åtal (kumulation och deldom) respektive förberedelsen. En fråga som har stor betydelse för hur omfattande ett mål i domstol blir är i vilken utsträckning olika åtal eller åtal mot flera personer ska handläggas i en rättegång (kumulation). Reglerna som styr hur åtal läggs samman i en rättegång härstammar från 1950- talet och motiverades då just av ett behov av att motverka upp- komsten av vidlyftiga mål. Det finns anledning att se över dessa 2 Se dock t.ex. idéskrift Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål () och delbetänkande SOU 1982:26. bestämmelser för att säkerställa att målen inte blir mer omfattande än vad som är nödvändigt. Domstolens ansvar för att se till att så inte blir fallet behöver göras tydligare. bygger på grundtanken att den egentliga för- beredelse som krävs innan ett mål kan avgöras vid en huvudför- handling ska ske under förundersökningen. Det utesluter inte att det i vissa mål, särskilt stora och komplicerade, finns ett behov av en tidig och aktiv processledning från domstolens sida. Domstolen bör få ett tydligare ansvar för att genom en aktiv processledning verka att målet inte blir mer omfattande än vad som krävs och för att målet – oavsett omfattning – kan hanteras på bästa sätt. 11.2Tydligare bestämmelser om när åtal ska handläggas gemensamt och utökade möjligheter till deldom 11.2.1Nuvarande ordning och tidigare överväganden Gemensam handläggning av åtal och deldom Bestämmelsen som reglerar när flera åtal ska handläggas i ett mål finns i 45 kap. 3 § RB. Den finns alltså i fjärde avdelning som gäller tingsrättsförfarandet, men anses ha analog tillämpning om det i hovrätten uppkommer fråga om att särskilja åtal som i tingsrätten handlagts i en rättegång. I hovrätten torde också förening av åtal som handlagts i olika rättegångar vid samma tingsrätt kunna ske (se Fitger m.fl., , kommentaren till 45 kap. 3 § med vidare hänvisningar). Enligt 45 kap. 3 § RB gäller följande för kumulation i brottmål. Om åtal väcks mot någon för flera brott eller åtal mot flera för att ha tagit del i samma brott ska åtalen handläggas i en rättegång, om rätten inte anser att särskild handläggning är lämpligare. Om åtal väcks mot flera för skilda brott får åtalen handläggas i en rättegång om det är till fördel för utredningen. Åtal som har förenats får enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB särskiljas när det finns skäl för det. Kumulationsregeln fick sin nuvarande lydelse 1956. var kumulation obligatorisk, dvs. det skulle inte ske någon lämplig- hetsprövning. Förändringen motiverades med att det fanns starka skäl att motverka uppkomsten av vidlyftiga mål. Obligatorisk kumulation ansågs därför olämplig (prop. 1956:142 s. 7 ff.). Bestämmelserna om förening och särskiljande av åtal har sam- band med bestämmelsen om när deldom får meddelas. Enligt 30 kap. 4 § RB gäller följande om deldom i brottmål. Om det i en rättegång handläggs flera åtal får särskild dom ges över något av dem trots att handläggningen av övriga åtal inte är avslutad (del- dom). Om åtalen avser samme tilltalade får dock deldom bara meddelas om det finns synnerliga skäl för det. Deldomsbestämmelsen fick sin nuvarande lydelse i samband med att kumulationsregeln ändrades 1956. Då infördes möjligheten att meddela deldom beträffande ett av flera åtal mot en tilltalad. Även den förändringen syftade till att underlätta handläggningen av vidlyftiga rättegångar (se NJA II 1956 s. 304). Som motiv för den restriktivitet som ändå framkommer i bestämmelsen angav departe- mentschefen att gemensamt straff som regel bör utdömas om någon är åtalad för flera brott. Det ska anmärkas att i och med införandet av 34 kap. (BrB) skapades bättre förutsättningar för att åstadkomma en tillfredsställande påföljds- bestämning när olika åtal bedöms vid skilda tillfällen. Bestämmelsen om att det krävs synnerliga skäl för att meddela deldom mot en tilltalad över ett av flera åtal hindrar inte att målen särskiljs enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB och att det därefter meddelas domar i respektive mål (se Fitger m.fl., , kommentaren till 45 kap. 3 §). föreslog i sitt delbetänkande 1982 att bestämmelserna om förening och särskiljande av åtal samt om del- dom i brottmål skulle ändras (SOU 1982:26 s. 401–403, 422). Utredningen föreslog att den nuvarande bestämmelsen i 45 kap. 3 § skulle ersättas med en bestämmelse i 20 kap. RB (därigenom skulle bestämmelsen uttryckligen bli tillämplig även i hovrätt). Enligt förslag skulle åtal mot samma person som huvudregel handläggas i en rättegång. Åtalen skulle enligt förslaget dock handläggas särskilt om det var till fördel för den tilltalade eller för handläggningen eller annars var lämpligt. Däremot skulle de inte få handläggas särskilt om det skulle inne- bära väsentliga olägenheter för bestämmandet av påföljd. När det gällde åtal mot flera personer för brott som har samband med varandra skulle de enligt förslaget få handläggas i en rättegång om det hade fördelar för handläggningen och även i övrigt var lämpligt. Sådana åtal skulle alltså inte läggas samman rutinmässigt. Det skulle krävas att en sammanläggning hade fördelar. Som skäl för sitt förslag anförde utredningen att en samlad lag- föring av alla åtal mot en person i de allra flesta fall hade betydande fördelar, som det i vissa fall kunde bli förödande för effektiviteten och snabbheten i handläggningen. Skälen för en gemensam handläggning skulle därför få vägas mot nackdelarna av den oformligt stora processen. Den viktigaste grunden för att sammanlägga åtal mot en person var enligt utredningen hänsynen till påföljdsfrågan. konstaterade utredningen att det fanns möjlighet att vid en senare lagföring ta hänsyn till en tidigare dom enligt bestämmelserna i 34 kap. BrB. Förutsättningarna för deldom gjordes enligt Rättegångsutred- ningens förslag beroende av om åtalen kunde särskiljas. Utredningen förslog att den nuvarande bestämmelsen i 30 kap. 4 § RB skulle ersättas med en bestämmelse med lydelsen: Om i samma rättegång finns flera åtal, som kan särskiljas, får dom ges över något av dem trots att handläggningen av de övriga inte avslutats. förslag ledde i denna del inte till lagstiftning. I samband med ändringar av tingsrätts- förfarandet uttalade föredragande departementschef bl.a. (prop. 1986/87:89 s. 97) att redan gällande regler att dela upp rättegången mot samma tilltalade gav tillräckligt utrymme för att ta lämplighets- hänsyn. Beträffande åtal väckta mot flera personer uttalade han att tumregeln bör vara att presumtionen för kumulation ska vara starkare ju närmare samband med varandra som åtalen har. Påföljdsbestämning vid flerfaldig brottslighet Utgångspunkten är att den som döms för flera brott ska dömas till ett gemensamt straff (30 kap. 3 § BrB). Om det finns särskilda skäl får rätten för ett eller flera brott döma till böter och döma till annan påföljd för brottsligheten i övrigt. Rätten får också döma till fängelse för ett eller flera brott som den dömer till villkorlig dom eller skyddstillsyn för den övriga brottsligheten. Att flera brott behandlas vid samma tillfälle har även betydelse för straffmätningen. Bestämmelserna i 25 kap. 6 § respektive 26 kap. 2 § BrB begränsar de straffskalor som ska tillämpas vid straff- mätningen av böter och fängelsestraff. När någon döms för flera brott påverkas också straffvärdebedömningen genom att det sker en bedömning av brottslighetens samlade straffvärde. Om flera brott som skulle ha kunnat avgöras i en dom ändå behandlas vid olika tillfällen ska rätten vid den senare domen ta hänsyn till den tidigare. Det sker genom bestämmelserna i 34 kap. BrB. Genom dessa bestämmelser kan rätten ta ställning till om brotten som bedömts vid olika tillfällen bör leda till en gemensam påföljd (34 kap. 1 § första stycket första och tredje punkten BrB) eller skilda påföljder (34 kap. 1 § första stycket andra punkten BrB). Om rätten dömer särskilt till fängelse ska rätten enligt den grundprincip som uttrycks i 34 kap. 3 § andra stycket BrB beakta den tidigare påföljden så att slutresultatet av den uppdelade lag- föringen – totalt sett – inte blir mer ingripande än vad den hade blivit om påföljd hade bestämts vid ett och samma tillfälle (se Ulväng, Påföljdskonkurrens – problem och principer, 2005, s. 323). De förslag som lämnat är väl förenliga med en ordning där flera brott kan behandlas vid olika tillfällen. Påföljds- utredningens förslag (Nya påföljder, SOU 2012:34) innebär bl.a. att det görs en tydlig skillnad mellan s.k. nyupptäckt brottslighet och återfall i brott. Om åtalen inte handläggs gemensamt kan de bestämmelser som gäller påföljdsbestämning vid nyupptäckta brott tillämpas när påföljd ska bestämmas för de åtal som behandlas efter en tidigare dom beträffande övriga åtal (se 29 kap. 1 a § och 34 kap. BrB enligt förslag). Bedömning: Rättens ansvar för att bedöma om flera åtal ska handläggas gemensamt bör göras tydligare. Det är viktigt för att motverka att rättegångar blir mer omfattande än vad som krävs. Om det uppstår behov av det under målets handläggning bör åtalen kunna hanteras separat. Det bör kunna ske antingen genom att åtalen särskiljs eller att deldom meddelas. Förutsätt- ningarna för att meddela deldom när flera åtal riktas mot en tilltalad bör därför mjukas upp. Stora mål karaktäriseras normalt av att det är fråga om ett stort antal brott som prövas inom ramen för en och samma rättegång, dvs. prövningen av åtal för flera brott kumuleras. När man tar ställning till åtgärder som kan motverka uppkomsten av stora mål är det därför naturligt att överväga att ändra kumulationsreglerna. Vi anser, som vi utvecklar i detta avsnitt, att det på ett tydligare sätt bör framgå av bestämmelserna att rätten har ett ansvar för att bedöma om det finns skäl att handlägga flera åtal i en rättegång. Även om det inledningsvis funnits skäl handlägga flera åtal gemensamt kan det inträffa något som medför att det uppstår ett behov av att dela upp handläggningen. Det kan ske enligt bestämmelsen i 45 kap. 3 § tredje stycket RB. Ett annat alternativ är att meddela en deldom beträffande något eller några åtal. Om åtalen ska särskiljas så att de hanteras i olika mål eller om deldom ska meddelas är enligt vår mening endast en fråga om vad som är mest praktiskt i det enskilda fallet. Resultatet för parterna är detsamma oavsett vilken av lösningarna som väljs. Bestämmelsen om förutsättningarna för att meddela deldom när flera åtal riktar sig mot en tilltalad bör därför, som vi utvecklar i detta avsnitt, mjukas upp. Den inledande prövningen av om flera åtal ska handläggas gemensamt