sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — I dessa fall har skadan, eller det sammanlagda skade- beloppet, uppgått till , respektive (tabell 4.1). I några domar har skadegörelse avseende belopp mellan och bedömts som brott av normalgraden (se tabell 4.2). I doktrinen har, med utgångspunkt i åklagarväsendets tidigare sam- manställning av tillämpade påföljder i bötesmål (RÅ PM 2003:2 och RättsPM 2006:23), utformats tabeller där skadegörelsebrott har åsatts ett rekommenderat straffvärde med utgångspunkt i ska- devärdet (se m.fl., Studier rörande påföljdspraxis m.m., 5 uppl., 2013, s. 502, i fortsättningen Borgeke m.fl., Påföljdspraxis). gäller nya riktlinjer för åklagarväsendet (RättsPM 2012:7). Som har nämnts är den ekonomiska skadan bara en av flera omständigheter som rätten ska beakta vid rubricering och straffvärdebedömning av skadegörelsebrott. Av de granskade domarna rör flertalet skadegörelse av normalgraden och bara ett fåtal åverkan eller grov skadegörelse. Det gör det svårt att definiera vilka omständigheter, utöver skadan, som typiskt sett medför att en skadegörelse bedöms som grov respektive mindre allvarlig. dömde i mål B 5389-11 en man för grov skadegörelse sedan han sågat ned träd för att få bättre ut- sikt. Skadans värde uppgick till ca och straffvärdet be- dömdes ligga under ett års fängelse. Påföljden bestämdes till vill- korlig dom och 150 dagsböter. Hovrätten beaktade också att skadegörelsen hade orsakat en markant förändring av naturen i området, som inte ansågs kunna återställas. Rättsfallet har inte refererats. I de granskade domarna avseende skadegörelse av normalgraden har de tilltalade i ett flertal fall varit ungdomar. Det är i många fall oklart om, och i så fall i vilken utsträckning, rätten har tagit hänsyn till deras ungdom vid straffvärdebedömning och straffmätning. Att rätten i vissa fall i mildrande riktning har tagit hänsyn till att den tilltalade ålagts skadestånd är en annan omständighet som gör det svårt att dra några säkra slutsatser i detta avseende. Med beaktande av detta står det ändå klart att skadegörelse av normalgraden endast i undantagsfall bedöms ha ett straffvärde på fängelsenivå. I de få fall där straffvärdet har bedömts ligga på fängelsenivå har antingen skadan uppgått till ett högt belopp (), eller har det varit fråga om skadegörelse av privat egendom till ett relativt högt värde (mellan och för skadegörelse på personbilar, inredning respektive fönsterruta på bank) eller rört sig om återfall. Det finns också ett exempel på flerfaldig brottslighet där skadegö- relsen avsett offentlig egendom, bl.a. lokaltrafikfordon, där straff- värdet bedömdes vara 14 dagars fängelse. av domarna ligger straffvärdet på en lägre nivå – om hänsyn enbart tas till skadans värde – än vad som rekommen- deras i de ovan nämnda tabellerna från åklagarväsendet. Många domar ligger emellertid på samma nivå som tabellerna. Endast i undantagsfall har straffvärdet i domarna bedömts vara högre än vad som anges i tabellerna. Det har inte gått att identifiera några om- ständigheter som typiskt sett ansetts motivera ett högre eller lägre straffvärde än vad som rekommenderas i tabellerna. Det finns t.ex. ett flertal exempel på skadegörelse i form av krossade fönsterrutor eller förstörda personbilar som bedömts ha lägre straffvärde än klotter som vållat motsvarande skada (jfr Högsta domstolens uttalande i NJA 1988 s. 351). Domskälen i de granskade domarna medger alltså inte några säkra slutsatser när det gäller rättens överväganden beträffande bedömningen av straffvärdet vid skadegörelsebrott. Det finns dock åtskilligt som talar för att skadans värde tillmäts en avgörande bety- delse vid bedömningen. 6.7.1Vad avses med systematisk brottslighet? Enligt direktiven ska utredningen bl.a. analysera rättsläget avseende brottslighet med systematiska inslag och utifrån analysen ta ställ- ning till om sådana omständigheter har fått tillräckligt genomslag. Som närmare redovisas i avsnitt 8.4. finns dock inte någon enty- dig definition på vad som avses med systematiska inslag. I vissa straffbestämmelser förekommer kvalificerande rekvisit som tar fasta på systematiska inslag vid brottet. Som exempel kan nämnas grovt tagande respektive givande av muta, grovt bokföringsbrott, grovt bidragsbrott och grovt skattebrott. Någon närmare redogö- relse för hur rekvisiten begreppet ska tolkas finns dock inte i för- arbetena till dessa bestämmelser. En variant av hur systematiska inslag beskrivs finns i 29 kap. 2 § punkten 6 BrB som behandlar vissa omständigheter som påver- kar straffvärdet i höjande riktning. Som försvårande omständighet ska beaktas om brottet har ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt. I förarbetena framgår att begreppet bl.a. tar sikte på brottslighet där ett visst tillvägagångssätt upprepas ett fler- tal gånger, t.ex. att någon vid upprepade tillfällen förmått annan till utbetalning av en förmån som han eller hon inte har haft rätt till eller att flera personer rånat olika butiker eller banker och då gått till väga på ett likartat sätt (prop. 2009/10:147 s. 43). 6.7.2Konkurrensfrågor och rubriceringsfrågor i mål med systematisk brottslighet I de granskade domar där rätten har haft att ta ställning till om upprepad likartad brottslighet har varit systematisk, och hur denna i sådana fall skulle hanteras, förekommer olika lösningar. Fråge- ställningarna har framförallt aktualiserats vid bedrägeribrott. Den fortsatta framställningen utgår därför från bedömningarna i bedrä- gerimålen. När det gäller bedömningen av vad som är ett brott förefaller rätten i de flesta fall ha följt presumtionen att antalet bedrägeri- brott är detsamma som antalet vilseledda målsägande och att tids- mässigt avgränsade gärningar bedöms som flera bedrägerier även om de riktar sig mot samma målsägande. Det finns dock ett antal undantag där rätten bedömt flera olika gärningar som en brotts- enhet, trots att dessa riktat sig mot olika målsägande och varit tydligt avgränsade och rum. I dessa fall har rätten oftast rubri- cerat brottet som grovt. I de flesta av dessa domar torde skälet till att rätten bedömt de olika gärningarna som en brottsenhet ha varit att samtliga brott har utgjort led i en brottslighet som bedrivits systematiskt. I ett fåtal fall har rätten uttryckligen motiverat sin konkurrenslösning på detta sätt (se tabell 5.4). Se även den tidigare nämnda domen av i mål B 397-12. Det finns ett antal domar där rätten har funnit att brotten har begåtts systematiskt och att vart och ett av dem därför ska rubrice- ras som grovt (eller som brott av normalgraden, om det är fråga om brott som avsett ett lågt värde; se tabell 5.1). Det innebär alltså att systematiken i brottsligheten i dessa fall har påverkat rubriceringen, och inte enbart straffvärdebedömningen. Antalet brott har dock inte påverkats i dessa fall. Samma slutsats förekommer i några hov- rättsdomar (t.ex. Hovrätten över och dom i mål B 812-09, 664-09, 684-09 och 2201-09 och dom i mål B 6601-12). 6.7.3Straffvärdebedömning av brott med systematiska inslag När det gäller straffmätningen är det givetvis svårt att bedöma hur den gjorts enbart på grundval av vad som redovisats i domarna. De straff som har mätts ut talar emellertid för att rätten vid straffmät- ningen har sett till brottsligheten i sin helhet, oavsett hur antalsräk- ningen har fallit ut. Denna bild framträder om man jämför straff- värdet i domarna i tabellerna 5.1 och 5.4. I samma riktning talar det förhållandet att rätten förefaller ha ansett att brott som bedömts som grova enbart därför att de ingått som ett led i systematisk brottslighet har ett lägre straffvärde än systematiska brott som även sedda var för sig skulle ha bedömts som grova (jfr t.ex. stöldbrot- ten och bedrägeribrotten i tabell 5.1). I genomgången har det också påträffats ett antal domar som av- ser upprepade likartade bedrägerier där åklagaren inte gjort gällande att brottsligheten har bedrivits systematiskt eller där rätten, trots åklagarens påstående om systematik, har bedömt brottsligheten som upprepad men inte systematisk (se tabell 5.3). Straffvärdet för dessa brott förefaller generellt sett ligga lägre än för brott som an- setts ingå i ett systematiskt förfarande. I en del fall framstår skill- naden inte som sakligt motiverad utifrån omständigheterna vid brotten, som antalet målsägande eller det värde som brotten totalt sett har omfattat (jfr tabell 5.1 och 5.3). Genomgången av tingsrättsdomar visar också att det samlade straffvärdet vid flerfaldig brottslighet av normalgraden endast i undantagsfall bedöms uppgå till eller överstiga minimistraffet för grovt brott av samma slag. Som exempel på sådana domar kan nämnas tingsrätts dom i mål B 7396-11 och tingsrätts domar i mål B 8171-11 och 7725-11 samt tingsrätts dom i mål B 17508-11. Från hovrätterna kan nämnas Hovrätten för Västra dom i mål B 3759-11 och Hovrätten för Övre dom i mål B 594-12. Den förhöjda straffskalan som enligt 26 kap. 2 § BrB gäller för flerfaldig brottslighet har inte heller annat än i undantagsfall tilläm- pats i de domar som granskats (se dock tingsrätts dom i mål B 11805-11). 7Några utgångspunkter för förslagen 7.1Det straffrättsliga skyddet för egendom fungerar i huvudsak väl Förmögenhetsbrotten tillhör typiskt sett de brott som är kriminaliserade och där det också beträffande många brottstyper finns en rik rättspraxis. För de flesta brott som regleras i 8–10 och 12 kap. är brottsrekvisiten så generellt utformade att de kan tillämpas på ett stort antal straffvärda förfaranden, även när nya varianter av dessa brott uppstår. Behovet av nykriminalisering är därför, generellt sett, inte så stort inom detta område. Denna bild har bekräftats av genomgången av domar och av samtalen med företrädare för brottsbekämpande myndigheter och domstolar. Utredningsarbetet har därför i första hand fokuserat på att se över de befintliga straffbestämmelserna och överväga på vilket sätt de kan modifieras för att ytterligare stärka egendomsskyddet. På några områden har det dock visat sig att den nuvarande regleringen fungerar mindre väl eller inte ger det skydd som medborgarna kan förvänta sig av samhället och då har utredningen övervägt behovet av att skapa nya straffbestämmelser. Utredningen har inte sett något behov av att på nytt utreda brott som har varit föremål för omfattande lagändringar, exempelvis mutbrotten, eller brott som just nu är föremål för lag- stiftningsarbete, som penninghäleri och penninghäleriförseelse. För att undvika dubbelarbete har utredningen, som tidigare nämnts, inte heller fördjupat sig i frågor som andra, tillsatta, utredningar har till uppgift att utreda, som utökad kriminalisering av brott på försöks-, förberedelse- och stämplingsstadiet och kopp- lingen till organiserad brottslighet (se dir. 2013:19) eller straff- skalorna för rån, grovt rån, och grov utpressning (se dir. 2013:30). Några utgångspunkter för förslagen I stället har utredningens fokus varit dels de förmögenhetsbrott som bereder de brottsbekämpande myndigheterna de största problemen, dels frågan om de skillnader som finns mellan olika förmögenhetsbrott är motiverade, dels om det finns andra lagstiftningsåtgärder som bör vidtas för att öka lagföringen av för- mögenhetsbrott. 7.2.1Brottsutvecklingen sedd i siffror De brott som ingår i uppdraget omfattar stöldbrott, bedrägeribrott, förskingringsbrott och skadegörelsebrott. Dessa brott utgör en mycket stor andel av den totala brottsligheten och uppgick till av alla anmälda brott. Stöldbrotten har visserligen minskat avsevärt men är fortfarande numerärt den största gruppen av alla anmälda brott. Förändringen beror till stor del på att tillgrepp av fordon och ur fordon har minskat kraftigt. Minskningen har inte i första hand med brottsbekämpningen att göra utan med att tillfällena att begå brott har begränsats genom tekniska lösningar. En liknande ut- veckling kan ses när det gäller inbrott i bostäder. En ökad använd- ning av larm och andra tekniska skydd i bostäder kan också antas spela en roll genom att det minskar utrymmet för tillfällighetsbrott och har en allmänt avhållande effekt. Fickstölder är däremot en kategori av stöldbrott som har ökat kraftigt . Antalet anmälda bedrägerier har mer än tredubblats . Bedrägerierna utgör nu av alla anmälda brott. Brottsutvecklingen när det gäller förmögenhetsbrott visar entydigt att bedrägeribrotten är den kategori som ökar mest och snabbast av förmögenhetsbrotten. Eftersom bedrägeribrott gene- rellt sett är mer svårutredda än exempelvis tillgreppsbrott utgör de också en större belastning för de brottsbekämpande myndighe- terna. Däremot är förskingringsbrotten och övriga brott mot bestäm- melser i 10 kap. BrB fortsatt få i jämförelse med andra förmögen- hetsbrott och uppgår bara till någon enstaka procent av det totala antalet anmälda brott. Visserligen har framför allt olovligt förfo- gande ökat kraftigt , men eftersom ökningen är från en mycket låg nivå handlar det ändå om ganska få brott. Några utgångspunkter för förslagen Även antalet skadegörelsebrott har minskat något men är fortfarande antalsmässigt många. Totalt uppgår skade- görelsebrotten till av antalet anmälda brott . För att få en mer nyanserad bild bör man förutom att se till antalet anmälda brott även beakta hur hög uppklaringsprocenten är och hur svårutredda brotten är. Ser man till personuppklaringen ser det generellt sett ganska mörkt ut när det gäller förmögenhets- brotten. Medan personuppklaringen var för samtliga brott låg den på en ännu lägre nivå för de brott som är aktuella, t.ex. för stöldbrotten och för skadegörelsebrotten. 7.2.2Brottsutvecklingen sedd från andra perspektiv Att en viss kategori av brott ökar eller minskar i antal säger inte så mycket om vilka skador de vållar samhället och enskilda eller vilken belastning brotten innebär för rättsväsendet. Eftersom förmögenhetsbrotten huvudsakligen riktar sig mot enskilda är det viktigt att även se brottsutvecklingen ur brottsoffrens perspektiv. Vissa brottsliga förfaranden, t.ex. bedrägerier med hjälp av s.k. bluffakturor, förekommer numera i sådan omfattning och utförs på ett sådant sätt att utredning och lagföring av brotten ställer sär- skilda krav på rättsväsendet. Det kan därför finnas skäl att överväga om de nuvarande straffbestämmelserna ger tillräckliga möjligheter att ingripa mot brotten. Det finns också andra straffvärda förfaran- den som förekommer i stor omfattning, för vilka det kan finnas skäl att överväga om det straffrättsliga skyddet kan stärkas, t.ex. bedrägerier som begås genom olovlig användning av andra perso- ners identitetsuppgifter. Något som inte direkt går att utläsa ur brottsstatistiken är före- komsten av organiserad brottslighet. Vissa typer av förmögenhets- brott ökar och minskar på ett sätt som gör det rimligt att anta att det är organiserade ligor som står bakom en stor del av brotten. Ju mer organiserade former en viss brottslighet har, desto mer arbetskrävande är det som regel att utreda den. Därmed belas- tar den rättsväsendets samtliga resurser, från polisutredning till rättegång, mer än annan brottslighet av motsvarande slag som be- gås av en enda gärningsman. Några utgångspunkter för förslagen Mot den nu angivna bakgrunden är det för utredningen naturligt att främst fokusera på de brottstyper i 8, 9 och 12 kap. BrB som bereder de brottsbekämpande myndigheterna störst problem, för att kunna öka skyddet för enskilda. 7.2.3Är kriminalisering det som behövs? En annan viktig utgångspunkt för utredningsarbetet har varit att överväga om det kan vara andra åtgärder än kriminalisering som behövs för att förstärka egendomsskyddet. Om ett beteende inte är socialt accepterat och anses ha så starka negativa verkningar för samhället att det bör beivras, är den allmänt vedertagna metoden att införa en straffbestämmelse. Bakom varje kriminalisering ligger ett politiskt ställningstagande att gärningen är så förkastlig och samhällsskadlig att den bör vara straffsanktio- nerad. Syftet med kriminaliseringen är att människor ska avhålla sig från det straffbelagda beteendet. Straffet är repressivt och avses fungera avskräckande. I vissa fall anses straffet också kunna fungera som en form av upprättelse för brottsoffret. Det ställs höga krav på legalitet och förutsebarhet vid strafflag- stiftning. I slås vissa grundläggande principer om strafflagstiftning fast. Till dessa hör att sådan lagstiftning inte får ges retroaktiv verkan och att dubbelbestraffning förbjuds. har ställt sig bakom vissa riktlinjer som regeringen formulerat för när straffsanktioner är godtagbara. För att kriminali- sering ska komma ifråga bör krävas att nedanstående förutsätt- ningar är uppfyllda (prop. 1994/95:23 s. 55, bet. 1994/95:JuU2 s. 6, rskr. 1994/95:40). Det ska vara fråga om beteenden som kan föranleda påtaglig skada eller fara. Alternativa sanktioner ska inte stå till buds, inte vara rationella eller kräva oproportionerligt höga kostnader. Straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar. Straffsanktionen kan utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet. Rättsväsendet ska ha resurser att klara av den eventuellt ytter- ligare belastning som kriminaliseringen innebär. Några utgångspunkter för förslagen Är det fråga om ett mindre samhällsskadligt beteende väljer lag- stiftaren ibland att angripa beteendet genom viten, straffavgifter eller någon annan form av sanktion. Ändrad kriminalisering är således inte självklart den åtgärd som i första hand bör tillgripas för att lösa ett samhällsproblem. Andra åtgärder som civilrättsliga regler eller förebyggande åtgärder, t.ex. i form av ändrade rutiner hos den som riskerar att drabbas av brott, varningslistor och liknande kan i vissa fall vara lika viktiga åtgärder. En annan viktig fråga är om de svårigheter att lagföra gärnings- männen vid vissa förmögenhetsbrott som ibland påtalas snarare hänför sig till svagheter i förundersökningsarbetet, dvs. om det är någon annan lagstiftning än den straffrättsliga som kan behöva ändras. Sådana problem kan också hänga samman med att det inte avsätts tillräckliga resurser eller med bristfälliga arbetsmetoder hos de brottsbekämpande myndigheterna. Det är inte något som en ändrad strafflagstiftning kan råda bot på. Det är dock viktigt att se om olika regelverk, som vart och ett har goda skäl för sig, tillsam- mans kan vara kontraproduktiva i något avseende när det gäller bekämpningen av förmögenhetsbrott. En central fråga i utredningens direktiv är om det kan skapas något nytt sätt att möta systematisk förmögenhetsbrottslighet. Förmö- genhetsbrott begås inte sällan i stor omfattning, på ett systematiskt sätt och kanske till och med i organiserade former. Det kan röra sig om organiserad brottslighet i form av ligor som från tid till annan begår brott efter ett visst mönster. Det kan också vara verksam- heter som bedrivs i bolagsform med anställd personal och där brott i form av exempelvis bedrägeri utgör själva affärsverksamheten. Varje enskilt brott kan i dessa fall oftast inte beskrivas som allvar- ligare än brott av normalgraden. Den brottsliga verksamheten som sådan utgör i dessa fall ett större hot mot samhället än summan av de enskilda brotten. I andra fall kan de systematiska inslagen ha formen av upprepade brott enligt samma brottsplan eller upprep- ning av samma utförande. Utredningen har till uppgift att överväga om det finns några generella lösningar som bättre kan tillgodose kravet på att syste- matisk brottslighet bör ses som försvårande vid lagföringen av för- mögenhetsbrott. Några utgångspunkter för förslagen Utredningens utgångspunkt är att det bör krävas mycket starka skäl för att införa generella straffrättsliga särregler för enbart en viss typ av brottslighet, som för förmögenhetsbrotten. Utredning- en har också som utgångspunkt att man inte för denna brottskate- gori bör införa regler som strider mot vedertagna straffrättsliga principer, mot bakgrund av hur antalsmässigt dominerande dessa brott är. 7.4Beaktas integritetskränkning i tillräcklig utsträckning i dagens lagstiftning? Förmögenhetsbrott som riktar sig mot enskilda innebär i många fall inte bara en ekonomisk skada utan kränker också brottsoffrens integritet. Under har den kränkning som brottsoffer utsätts för fått en mera framskjuten plats i lagstift- ningen, framför allt när det gäller brott mot person. I viss mån har även den personliga kränkning som ett förmögenhetsbrott kan medföra uppmärksammats. Det gäller särskilt vid vissa tillgrepps- brott. Forskning visar att det bland de personer som har blivit utsatta för brott finns en större andel som upplever otrygghet än bland de som inte har sådana erfarenheter. Detta gäller i synnerhet om brot- tet varit särskilt integritetskränkande (se bl.a. Brås rapport 2013:1, NTU 2012 s. 87 f.). finns det en generell möjlighet att vid straffmät- ningen som försvårande omständighet ta hänsyn bl.a. till om den tilltalade har visat stor hänsynslöshet eller utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller svårigheter att värja sig. Lagstiftarens avsikt har varit att sådana försvårande omständigheter ska vara något som påtagligt avviker från det normala. Enligt vissa företrä- dare för rättsväsendet finns det också risk att försvårande omstän- digheter som endast anges i reglerna om straffmätning inte upp- märksammas förrän i slutet av processen, vilket kan medföra att de försvårande momenten inte får den uppmärksamhet de bör ha. Denna uppfattning bekräftas i viss mån av den praxis som utred- ningen har granskat. Utredningens utgångspunkt är att det kan finnas anledning att i viss mån omvärdera synen på förmögenhetsbrotten. I rättspraxis fokuserar man i mycket stor utsträckning på den ekonomiska effekten av förmögenhetsbrott, vilket är naturligt eftersom skada Några utgångspunkter för förslagen och är centrala rekvisit. Det finns emellertid anledning att förskjuta perspektivet mer mot den kränkning av den personliga integriteten som brotten kan medföra för den enskilde. En möjlighet att starkare betona olika integritetskränkande in- slag vid förmögenhetsbrott kan vara att skapa tydligare regler för gränsdragningen mellan vad som är brott av normalgraden och vilka brott som bör bedömas som grova. 7.5Straffskalorna för vissa förmögenhetsbrott Straffskalorna för förmögenhetsbrotten har inte varit föremål för någon samlad översyn , då Förmögenhetsbrottsut- redningen presenterade sina förslag. De ändringar som föreslogs av utredningen genomfördes dock inte. I stället har straffskalorna för vissa brott ändrats, oftast i skärpande riktning, i samband med att en viss bestämmelse har ändrats i materiellt hänseende. Det finns således ett visst behov av en allmän översyn av straffskalorna för förmögenhetsbrotten. ingår det, som tidigare nämnts, i uppgifterna för både Utredningen om skärpta straffrättsliga åtgär- der mot organiserad brottslighet (dir. 2013:19) och Utredningen om en översyn av straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott (dir. 2013:30) att överväga frågor om straffskalor. Vidare har rege- ringen inte tagit slutlig ställning till för- slag. Utredningen har därför valt att enbart se över straffskalorna för de övriga förmögenhetsbrotten. 7.6En mer modern och lättillgänglig reglering Ett annat sätt att stärka det straffrättsliga skyddet för egendom är att se till att de befintliga straffbestämmelserna är lätta att hitta, förstå och tillämpa. I 8 kap. BrB finns det ett antal brott som rör fast egendom. Straffbestämmelserna i fråga är ålderdomliga till sitt språk och sin struktur och gör kapitlet svåröverskådligt och tung- rott. Utredningens utgångspunkt är att förenkla och tydliggöra regleringen, vilket kan innebära att vissa brott tas bort eller arbetas in i andra befintliga bestämmelser. Även beträffande förmögen- hetsbrott i andra kapitel kan det finnas skäl att ändra bestämmel- sernas språk och struktur. Några utgångspunkter för förslagen