sou · H1B350 · 2013-07-10 00:00:00 — Detta moti- verades med att det hade förekommit fall då det kunde vara tvek- samt om ersättning kunde anses ha utgått, t.ex. när den som anskaffat rusdrycker åt annan inte tagit särskilt betalt för detta men där syftet med tillhandagåendet varit kommersiellt genom att han haft nytta av det i annan rörelse (SOU 1962:13 Skärpta regler för rusdrycksinköp s. 76 och prop. 1963:82 s. 52 och 89). I 12 § lag om handel med drycker föreskrevs ett förbud mot att i större omfattning tillhandagå annan med att anskaffa alkoholdrycker. Det fallet att tillhandagåendet sker genom särskild, för ändamålet driven rörelse hade sålunda utgått ur lagtexten. I förarbetena till bestämmelsen, enligt vilka en regel i ämnet tillgodo- såg det alkoholpolitiska önskemålet att begränsa det enskilda vinst- intresset i alkoholhanteringen så långt möjligt, framhölls att detta fall numera torde sakna praktisk betydelse samt att jämkningen inte Allmänna regler om försäljning innebar någon ändring i sak (SOU 1974:91 Alkoholpolitik Del 2 Åtgärder s. 514; jfr prop. 1976/77:108 s. 67). I samband med införandet av en möjlighet till privatinförsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand i 3 kap. 9 § tredje stycket alkohollagen (se följande kapitel) infördes ett undantag från tillhandagåendeförbudet, innebärande att detta inte ska gälla vid sådan införsel. I propositionen (prop. 2007/08:119, s. 39) anfördes följande skäl för denna ordning. Orden anskaffa och tillhandagå kan dock sägas åsyfta ett vidare antal åtgärder för att någon ska komma i besittning av en sak, såsom exem- pelvis att vara behjälplig med transport. Syftet med bestämmelsen måste också anses vara att träffa personer som agerar som mellanhand mellan säljare och köpare av alkoholdrycker med ett förbud i aktuellt avseende, låt vara att bestämmelsens motsvarighet i äldre alkohollag- stiftning tillkommit då omvärlden såg annorlunda ut i fråga om bl.a. regler för försäljning. Såsom uttalat i NJA 1986 s. 527 får förbudet antas ha sin grund även i att det allmänna inte i större utsträckning än som av praktiska skäl kan anses påkallat velat avhända sig den möjlighet till kontroll som följer av att en köpare själv ombesörjer sina inköp. Vid sådan införsel som är aktuell genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand, kan sådana personer som därvid agerar som mellanhand, mot bakgrund av det anförda, sägas tillhandagå annan med att anskaffa alkoholdrycker. Det aktuella förbudet bör därför inte vara tillämpligt vid sådan införsel som – till följd av domar – föreslås bli tillåten genom detta lagstiftningsärende. Förbudet mot att lämna ut alkoholdrycker till personer är förenat med ett krav på att den som lämnar ut sådana drycker ska förvissa sig om mottagarens ålder (3 kap. 8 § tredje stycket). Om det föreligger tveksamhet beträffande en kunds ålder ska legi- timation begäras. Om legitimation inte lämnas ska försäljning eller servering vägras (se prop. 1994/95:89 s. 90). anger som allmänt råd till bestäm- melsen om ålderskontroll att vid detaljhandel med eller servering av alkoholdrycker bör, om en köpares ålder inte är känd och den kan antas understiga , krävas att köparen legitimerar sig med en legitimation som är godkänd enligt Svensk industristandard, dvs. en SIS-godkänd legitimation (Statens folkhälsoinstituts allmänna råd till alkohollagens serveringsbestämmelser, FHIFS 2002:6). 13Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand Distansförsäljning från utlandet av alkoholdrycker har varit för- bjudet i lag i . Orsaken till att förbudet infördes var att man ville göra det möjligt för den tidens lokala detalj- handelsmonopol att behålla kontrollen över försäljningen, både när det gällde ransoneringen av sprit, och senare vin och öl. Vidare ville man värna om monopolens princip att verksamheten inte skulle vara vinstdrivande (proposition 1915:187 till ). Förbudet kom senast till uttryck i 4 kap. 2 § i den tidigare alkohollagen (1994:1738). Som en följd av och inträde i EU avskaffades de tidigare monopolen på tillverkning, import, export och partihandel, vilka innehades av det statliga bolaget , och nya regler för yrkesmässig handel infördes. System- bolagets detaljhandelsmonopol för försäljning av spritdrycker, vin och starköl behölls dock. Detaljhandelsmonopolet och de svenska reglerna om privatinförsel av alkoholdrycker har, som framgår av den följande framställ- ningen, ifrågasatts såsom stridande mot EU- rätten (tidigare EG-rätten) och därvid varit föremål för EG-dom- stolens prövning. I vissa avseenden har dessa prövningar föranlett anpassningar av den svenska alkoholregleringen. Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand En utgångspunkt enligt Fördraget om Europeiska Unionens funk- tionssätt (EUF-fördraget) är att en vara som lagligen saluförs i en medlemsstat också ska få säljas i övriga. De viktigaste bestämmel- serna i fördraget som styr den fria rörligheten för varor är: artikel 34, som handlar om import inom EU och innehåller ett förbud mot kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan mellan medlemsstaterna, artikel 35, som handlar om export från en medlemsstat till en annan och innehåller samma förbud mot kvantitativa import- restriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan och artikel 36, där det anges vilka undantag från inremarknads- friheterna i artiklarna 34 och 35 EUF-fördraget som av vissa särskilda skäl kan motiveras. Även om de allmänna principerna om fri rörlighet för varor anges i artiklarna 34–36 är dessa artiklar inte den enda måttstocken för att avgöra om nationella åtgärder är förenliga med inremarknads- reglerna. Dessa tre artiklar i fördraget gäller nämligen inte när en viss produkts fria rörlighet är fullständigt harmoniserad genom mer specifik EU-lagstiftning, dvs. där en viss produkts tekniska speci- fikationer eller försäljningsvillkor harmoniseras genom direktiv eller förordningar som EU har antagit. Fördragets kapitel om förbud mot kvantitativa restriktioner mellan medlemsstater innehåller även bestämmelser om anpassning av statliga handelsmonopol. Enligt artikel 37 ska sådana monopol anpassas på ett sådant sätt att ingen diskriminering med avseende på anskaffnings och saluföringsvillkor föreligger mellan medlems- staternas medborgare. Det svenska detaljhandelsmonopolets förenlighet med har prövats av i det s.k. Franzén-målet. Bakgrunden var följande. var ägare av en livsmedelsbutik i . Efter inträde i EG började att sälja alkoholdrycker i sin butik. Han åtalades sedermera för olovlig försäljning och olovligt innehav av alkohol. Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand att i sin butik uppsåtligen utan tillstånd dels hade sålt vin och hade innehaft vin i uppenbart syfte att olovligen sälja dem, dels hade sålt 20 flaskor lättvin och lättvin i tetraförpackning och därutöver innehaft 12 flaskor lättvin och en liter lättvin i tetra- förpackning i försäljningssyfte. bestred ansvar under åberopande av att det svenska detaljhandelsmonopolet för försälj- ning av spritdrycker, vin och starköl stred mot gemenskapsrätten. meddelade på begäran av förhandsavgörande i mål C-189/95, , s. I-5909. konstaterade att artikel 37 i EG- fördraget (37 EUF-fördraget) inte utgjorde hinder för sådana nationella bestämmelser om ett statligt detaljhandelsmonopol för alkoholdrycker och dess funktionssätt som avsågs i begäran om förhandsavgörande. konstaterade vidare att System- bolagets kriterier och urvalsmetoder varken föreföll vara diskrimi- nerande eller av sådant slag att de missgynnade importerade produkter. övergick därefter till att undersöka om andra nationella bestämmelser, vilka inte rörde monopolets funk- tionssätt även om de påverkade detta, var otillåtna, nämligen det förhållandet att regleringen avseende rätten att importera alkohol- drycker var förbehållen aktörer med tillverknings- och partihandels- tillstånd. Detta system utgjorde enligt domstolen ett hinder för import av alkoholdrycker från övriga medlemsstater genom att dessa drycker fördyrades genom bl.a. kostnader för mellanhänder, kostnader i samband med betalning av de skatter och avgifter som fordrades för att tillstånd skulle beviljas eller som hade samband med skyldigheten att förfoga över lagringsutrymmen på svenskt territorium. Domstolen konstaterade att artiklarna 30 och 36 i EG- fördraget (artikel 34 och 36 EUF-fördraget) utgjorde hinder mot nationella bestämmelser varigenom rätten att importera alkohol- drycker var förbehållen aktörer med tillverknings- eller partihandels- tillstånd på sådana villkor som föreskrevs i den svenska lagstift- ningen. uttalade sig dock inte om svensk lag i övrigt avseende privatinförsel av alkohol stod i överensstämmelse med fördraget. Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand beställde ett antal personer, däribland den pensionerade läkaren , vin via internet från utländska leverantörer för hemleverans från utlandet. Betalning skedde till två olika post- girokonton. I samband med köpet utfärdade köparna en fullmakt för ett företag att ombesörja beställning och betalning av frakt för de inköpta varorna. I fullmakten intygade köparen att han hade fyllt och att varorna var avsedda för privat bruk. Vinet, som transporterades med lastbil av en självständig fraktförare, togs vid införseln i beslag av tullen. Genom dom förklarade vinet förverkat. och ytterligare elva personer överklagade domen till Hovrätten för under åberopande av att lagstiftningen om förbud mot privatimport stred mot artiklarna 28 och 30 EG-fördraget (34 och 36 EUF-fördraget). Hovrätten fast- ställde tingsrättens dom och anförde som skäl bl.a. att EG-dom- stolen i det s.k. Franzén-målet hade funnit att det svenska detalj- handelsmonopolet och dess funktionssätt stod i överensstämmelse med EG-fördraget. m.fl. överklagade domen till som frågade om bestämmelserna i den svenska lagstiftningen var förenliga med . Frågan gällde bl.a. om förbudet i alkohollagen mot att privatpersoner direkt- importerar alkoholdrycker genom beställningar utgör en del av detaljhandelsmonopolets funktionssätt och att det på den grunden inte hindras av artikel 28 EG (artikel 34 EUF-fördraget) utan ska prövas endast mot artikel 31 EG (37 EUF-fördraget). konstaterade att åtgärden inte rörde monopolets utövande av sin särskilda funktion och att den följaktligen inte avsåg monopolets existens. fann emellertid att det svenska förbudet utgjorde en oproportionerligt långtgående import- restriktion som inte lät sig motiveras av folkhälsoskäl. Förbudet ansågs sålunda inte vara förenligt med om fri rörlighet för varor (mål C-170/04, m.fl. mot Riksåklagaren). Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand 13.1.5Kommissionen mot (mål C-186/05) I ett mål som pågick parallellt med Rosengrenmålet väckte Euro- peiska kommissionen talan mot om påstått fördragsbrott och yrkade att domstolen skulle fastställa att hade åsidosatt sina skyldigheter genom att förbjuda att privatpersoner importerar alkoholdrycker genom oberoende mellanhand eller yrkesmässig befordran. Domstolen utgick i sin bedömning från Rosengren- domen och beslutade att hade åsidosatt sina skyldigheter i detta avseende. 13.1.6Genomförda anpassningar och tidigare överväganden beslutade regeringen att tillkalla en särskild ut- redare med uppdrag att göra en översyn av alkohollagen (1994:1738). I direktiven (dir. 2007:127) angavs att vissa frågor skulle uppmärksammas särskilt. Sålunda angavs bland annat att utredaren skulle lämna förslag till lagstiftning som tillåter sådan införsel av spritdrycker, vin eller starköl som aktualiserades i Rosengren- domen. Utredningen, som antog namnet , avlämnade delbetänkandet Några alkoholfrågor med EG-rättslig anknytning (SOU 2007:113). Utredningen kon- staterade att det i alkohollagen då gällande förbudet mot privat- införsel av spritdrycker, vin och starköl under yrkesmässig befordran inte längre kunde upprätthållas med hänsyn till EG-rätten. Utred- ningen föreslog sålunda att sådan införsel skulle tillåtas under vissa förutsättningar. Vidare föreslogs att en skyldighet skulle införas för den som lämnar ut alkoholvaror att förvissa sig om att mottagaren har uppnått föreskriven ålder. Utredningen föreslog slutligen att en särskild bestämmelse om straffansvar skulle införas för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar ut spritdrycker, vin eller starköl till den som inte fyllt . I enlighet med utredningens förslag ändrades lagstiftningen på så sätt att det blev tillåtet för enskilda personer som fyllt att genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand föra in starköl, vin och spritdrycker i landet från ett annat EES-land. Vidare ändrades alkohollagen såtillvida att det tidigare förbudet att i större omfattning tillhanda- gå annan med att anskaffa alkoholdrycker inte längre skulle gälla vid sådan införsel (se vidare avsnitt 12.2.4). Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand När det gällde utredningens förslag om förvissandekrav vid utlämnande av alkoholdrycker som införts genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand konstaterade rege- ringen att det för övriga införselsituationer för privata ändamål – vid vilka det för rätten till införsel fordras att man fyllt – saknas uttryckligt förbud mot utlämnande och krav på ålders- kontroll. Flera remissinstanser påtalade att utredningens förslag i denna del kunde innebära en rad problem vid tillämpningen av de föreslagna reglerna, bl.a. i fråga om ålderskonstroll och avsaknad av reglering om vad som ska ske med varor som efter företagen ålders- kontroll inte kan lämnas ut. Regeringen konstaterade att dessa problem accentueras mot bakgrund av att den bakomliggande köpetransaktionen innefattar parter i ett internationellt avtal med köpare och säljare i olika länder. Regeringen ansåg att det befintliga straffrättsliga regelverket i tillräcklig grad tillgodosåg behovet av skydd för unga mot alkoholens skadeverkningar. Det överlämnades åt att överväga och bedöma om regelverket var i behov av översyn. avlämnade sitt slut- betänkande En ny alkohollag (SOU 2009:22). I detta konstaterade utredningen bl.a. att det, sedan det blev tillåtet för privatpersoner att föra in alkoholdrycker för privat konsumtion genom yrkes- mässig befordran eller annan oberoende mellanhand, hade uppträtt aktörer på marknaden vilka i vinstsyfte förmedlade eller planerade alkoholförsäljning från lager utomlands, medan de flesta försälj- ningsmomenten (transport, betalning, reklamationer m.m.) han- terades i . Vidare konstaterades att vissa varianter av e- handeln stod detaljhandeln nära och i längden, om dessa verksam- heter tilläts fortsätta, kunde få en sådan omfattning att de kunde komma att utgöra ett reellt hot mot detaljhandelsmonopolets existens. Mot den bakgrunden förslog utredningen att ett uttryck- ligt förbud mot kommersiell förmedling av försäljning av starköl, vin och spritdrycker skulle införas i alkohollagen. Förbudet skulle enligt förslaget inte omfatta transporter. förslag om förmedlingsförbud föran- ledde inte någon lagändring. I propositionen konstaterades att den typ av privatinförsel som möjliggjordes genom lagändringen 2008 stod för en mycket liten del av den totala alkoholkonsumtionen och att det inte fanns något som tydde på att denna typ av privat- införsel hade fått någon större omfattning. Det angavs dock att det fanns anledning att följa utvecklingen (prop. 2009/10:125, s. 59). Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand Av 4 kap. 4 § första stycket alkohollagen (2010:1622), AL, gäller som huvudregel att spritdrycker, vin, starköl och andra jästa alko- holdrycker får föras in i landet endast av partihandlare samt av detaljhandelsbolaget för fullgörandet av skyldigheten att, enligt 5 kap. 4 § alkohollagen, på begäran av konsument anskaffa sådana drycker som inte hålls i lager. I andra stycket anges ett antal situationer där sådan införsel i övrigt är tillåten, nämligen: 1.av den som har rätt till tullfrihet enligt 4 § lagen (1994:1547) om tullfrihet m.m., 2.av en enskild person som har fyllt och som har förvärvat dryckerna och själv transporterar dem till , eller som ut- för arbete på transportmedel, om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk eller som gåva till när- stående för dennes eller dennes familjs personliga bruk (s.k. resandeinförsel), 3.som proviant på fartyg eller luftfartyg enligt särskilda bestäm- melser, 4.av en enskild person eller i yrkesmässig befordran för en enskild person som har fyllt och som flyttat till , om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk, 5.av en enskild person eller i yrkesmässig befordran för en enskild person som har fyllt och som har förvärvat dryckerna genom arv eller testamente, om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk, 6.som enstaka gåvoförsändelse under yrkesmässig befordran från en enskild person i ett annat land till en enskild person i som har fyllt , om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk, 7.av en enskild person som har fyllt genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand, om införseln sker från ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbets- området och dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk, och Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand 8.av den som har tillstånd enligt lagen (1999:446) om provian- tering av fartyg och luftfartyg, om dryckerna är avsedda för användning i enlighet med tillståndet. I detta sammanhang är punkten 7 av särskilt intresse. Det kan till en början slås fast att för rätten till införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand saknar det betydelse om den bakomliggande transaktionen utgör en distansförsäljning och varan transporteras av säljaren eller av någon annan för säljarens räkning eller om köparen har anlitat transportören (prop. 2007/08:119 s. 37 f.). När det gäller begreppet yrkesmässig befordran framgår att lagstiftaren har avsett postbefordran eller annan liknande befordran, t.ex. genom transportföretag. Begreppet annan oberoende mellan- hand är direkt hämtat från dom i målet C-186/05 (domen har behandlats i avsnitt 13.1.5). När det gäller innebörden av sistnämnda begrepp konstaterade lagstiftaren att det varken av domen i nyssnämnda mål eller av skriftväxlingen i målet framgår att kommissionen lagt någon annan betydelse i uttrycket oberoende mellanhand än vad som framgår av uttrycket yrkesmässig befordran, men att en strikt tolkning efter ordalydelsen talar för att införsel även genom andra oberoende mellanhänder än yrkes- mässiga sådana bör tillåtas för att förslaget ska kunna anses stå i överensstämmelse med EG-rätten (prop. 2007/08:119, s. 37). Alko- hollagsutredningen noterade dock att bestämmelsens lydelse kan tolkas så att undantaget också omfattar andra tjänster än transport- tjänster, såsom att man ber annan privatperson att för ens räkning i utlandet köpa in varorna eller i hjälper till att beställa dem, t.ex. via internet (SOU 2009:22, s. 77). Alkoholvaror är föremål för punktskatt som uttas av EU:s med- lemsstater i konsumentledet. Skattesatserna varierar mellan medlems- staterna, vilket ger konsumenter från medlemsstater med höga skattesatser incitament att köpa alkohol i länder med en lägre skatte- sats. För medlemsstater med en hög skattesats utgör denna gräns- överskridande handel ett potentiellt problem, eftersom de riskerar Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand att gå miste om skatteintäkter som den höga skatte- satsens begränsande effekt på alkoholkonsumtionen uteblir. Därtill medför den inre marknadens avskaffade gränskontroller en ökad risk för att punktskatt överhuvudtaget inte betalas. Från ett EU- perspektiv utgör de nationella punktskattereglerna de facto något som försvårar handeln över gränserna, eftersom konkurrerande skatteanspråk och olika kontrollförfaranden hämmar varornas fria rörlighet. I syfte att komma till rätta med dessa problem inrättades genom det s.k. cirkulationsdirektivet1 gemensamma regler för kon- troll och uttag av punktskatt. I syfte att främja kontrollmöjligheterna och komma till rätta med bedrägerier inom ramen för cirkulationsdirektivet beslutades att medlemsstaterna skulle inrätta ett datoriserat transport- och kontrollsystem, (). Mot denna bakgrund, och då kommissionen lämnat förslag till ett nytt direktiv om allmänna regler för punkt- skatt, antog rådet det s.k. punktskattedirektivet2. Punktskattedirektivet har ersatt cirkulationsdirektivet. Punktskattedirektivet bygger på principen att skattskyldigheten för alkoholvaror föreligger endast i en medlemsstat. Eftersom det rör sig om en konsumtionsskatt är huvudregeln att beskattningen ska ske där varan ska levereras eller användas (konsumtionslandet), vilket presumeras vara den stat där den punktskattepliktiga alko- holen innehas i kommersiellt syfte (artikel 33.1). Punktskattedirektivet föreskriver att skattskyldighet för punkt- skatt ska inträda när varan släpps för konsumtion (artikel 7.1). Artikel 32 i direktivet föreskriver ett viktigt undantag till principen att skatteuttag ska ske i det land där varorna ska användas. Har varorna förvärvats av enskilda personer (alltså privatpersoner) för deras privata bruk och transporterats av dem själva från en med- lemsstat till en annan ska punktskatten endast uttas i den medlems- stat där de har förvärvats. Allt annat innehav av varor som släppts för konsumtion anses i direktivets mening vara i kommersiellt syfte och omfattas därmed av huvudregeln att skatten ska erläggas i konsumtionslandet (artikel 33.1). Det sagda innebär att punkt- skatt i konsumtionslandet otvetydigt ska erläggas för alkohol- drycker som har beställts av privatpersoner över internet från en 1Rådets direktiv /12/EEG av om allmänna regler för punktskatte- pliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor. 2Rådets direktiv /118/EG av om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv /12/EEG. Införsel genom yrkesmässig befordran eller annan oberoende mellanhand annan medlemsstat (under förutsättning förstås att köparen inte personligen transporterar dryckerna vilket sällan torde vara fallet). En fråga som infinner sig naturligt är vem som är skyldig att erlägga punktskatt i konsumtionslandet/destinationsstaten vid sådan handel. Svaret på denna fråga är i första hand beroende av vem som utför eller för vems räkning transporten av alkoholen sker. Om transporten sker av säljaren eller för säljarens räkning är det säljaren som ansvarar enligt de särskilda reglerna om distansförsäljning i artikel 36 i punktskattedirektivet. Enligt dessa regler är säljaren bl.a. skyldig att antingen själv eller genom en s.k. skatterepresen- tant registrera sig i destinationsstaten, ställa garanti för betalning av punktskatten till myndigheterna i destinationsstaten innan varorna avsänds, samt erlägga skatten när varorna anlänt. Om dessa proce- durregler följs ska den skatt som erlagts i den första medlemsstaten efterges eller återbetalas på säljarens begäran. Om transportören däremot anlitas för annan än säljarens räkning (t.ex. av köparen) gäller de generella reglerna i artikel 33 i punktskattedirektivet enligt vilka betalningsskyldigheten åligger den person som verkställt leve- ransen, den som innehar de varor som är avsedda att levereras eller den person till vilken varorna har levererats. Liksom är fallet vid distansförsäljning ankommer det enligt artikel 34.2 på den som är skattskyldig att bl.a. lämna en förhandsanmälan till de behöriga myndigheterna och ställa en garanti för punktskatten innan avsänd- andet.