sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — förnamn att därefter genom anmälan förvärva ett eller flera för- namn och för den som har förvärvat flera förnamn att lägga till ett eller flera förnamn (s. 18). Om den som ursprungligen har förvärvat flera förnamn får rätt att lägga till mer än ett förnamn fanns inte längre någon anledning att behålla spärren mot att byta ut mer än ett förnamn. Som skäl för bedömningen anfördes följande (s. 19): Avsikten bakom tillägget av flera förnamn kan ju vara en önskan att slippa ifrån några av de ursprungliga namnen. Det kan inte vara rimligt att den som har fått nya namn fortfarande skall behöva bära ett antal ursprungliga namn som hans föräldrar egentligen inte önskar att han skall bära. Namnlagen bör därför ändras så att den som vill ändra sitt förnamn kan välja att byta ut ett eller flera av namnen under förut- sättning att något av de ursprungliga förnamnen behålls. Eftersom den föreslagna ändringen inte medförde en utökning av antalet tillfällen då ett sådant tillägg, byte eller strykning av för- namn fick ske, föreslogs en övergångsbestämmelse. Bestämmelsen innebar att den som före ikraftträdandet av lagändringarna hade lagt till, bytt eller strukit ett förnamn skulle få möjlighet att med stöd av 31 § ytterligare en gång få göra en sådan ändring av för- namn. I promemorian föreslogs även en ändring av regeln i namnlagen om att ordningsföljden mellan två eller flera förnamn kunde ändras genom en anmälan till pastorsämbetet så att tilltalsnamnet kom först (32 §). Bestämmelsens utformning hade sin främsta förklaring i att det tidigare inte hade varit möjligt att särskilt markera tilltals- namnet i den datoriserade folkbokföringen, vilket ansågs medföra vissa olägenheter. Detta hade nu blivit möjligt, och något beaktans- värt skäl att alltjämt begränsa den enskilde till att enbart få ändra ordningsföljden på förnamnen så att tilltalsnamnet kom först ansågs inte längre finnas. I promemorian föreslogs därför en jämk- ning av 32 § så att ändring av ordningsföljden mellan förnamn skulle få ske utan krav på att tilltalsnamnet skulle komma först (s. 20). Förfarandet vid barns namnbyte Enligt namnlagen krävs inte samtycke av den förälder som inte är vårdnadshavare när det gäller byte, tillägg eller strykning av under- årigs förnamn. Med anledning av att det i en motion hade det yrkats att sådant krav skulle införas kom frågan att övervägas i promemorian. Det konstaterades härvid att det vid barns byte av förnamn inte är möjligt att genom anmälan helt ändra förnamnet eftersom ett ursprungligt förnamn alltid måste behållas. Härefter gjordes en jämförelse med grunden för det krav som finns på samtycke av förälder som inte är vårdnadshavare vid byte av efternamn. I det fallet bygger samtyckeskravet på att det finns en namngemenskap med den som inte är vårdnadshavare. I fråga om förnamn finns som regel inte denna gemenskap. I stället borde önskemålet från den förälder som inte har vårdnaden att få vara med och bestämma när det gäller ett barns förnamn, ses som ett uttryck för en naturlig önskan att ha fortsatt inflytande över barnets angelägenheter i all- mänhet. Det rörde sig här således om ett mer allmänt problem, nämligen i vilken utsträckning vårdnaden bör inskränkas genom krav på samtycke av den förälder som inte är vårdnadshavare. När det föreligger förutsättningar för att föräldrarna gemensamt beslutar om barnets angelägenheter har lagstiftaren emellertid hit- tills ansett att detta juridiskt sett bör ske genom att föräldrarna skaffar sig gemensam vårdnad. Det finns inte anledning att i det nu aktuellt sammanhanget framlägga förslag i annan riktning. (s. 23) Enligt namnlag hade domstolsprövning krävts i samtliga ärenden som avsåg barns byte av efternamn. Frågan ansågs därför vara av indispositiv karaktär och fördelningen av rättegångs- kostnaderna skedde i enlighet härmed (jfr 18 kap. 2 § RB). Den nya namnlagen fordrade däremot inte domstolsprövning i de fall av namnbyte enligt 6 § då förälder som inte är vårdnadshavare har lämnat samtycke. I rättstillämpningen hade denna förändring tolkats så att indispositiva regler inte var tillämpliga och att dom- stolen sålunda inte kunde förordna att vardera parten skulle bära sina rättegångskostnader. I promemorian fann man mot denna bak- grund skäl att se närmare på denna fråga. Man kom fram till att ärenden om byte av barns efternamn alltjämt fick anses vara av den karaktären att rättegångskostnaderna borde fördelas på det sätt som skett före ikraftträdandet av namnlagen. För att und- vika missförstånd föreslogs en att uttrycklig bestämmelse om detta skulle tas in i namnlagen. 5.3.3Proposition 1987/88:84 Efter remissbehandling av departementspromemorian och över- läggningar med företrädare för justitiedepartementen i , och om behovet av ändringar i de nordiska namn- lagarna tog regeringen i proposition 1987/88:84 ställning till för- slagen i departementspromemorian. Propositionen kom i det närmaste helt att överensstämma med promemorian. Regleringen om rättegångskostnader kom dock att få en något annorlunda ut- formning för att möjliggöra att även barns namnbyte enligt 8 och 11 §§ skulle omfattas av den nya bestämmelsen. I anslutning till behandling av propositionen väcktes en enskild motion (fp) med yrkande om ändring i 5 § och/eller 10 § namnlagen så att tillämpningen av dessa paragrafer inte skulle utgöra hinder för samtliga familjemedlemmar att få samma efternamn. framhöll i sitt betänkande LU 1987/88:26 att för- slaget i propositionen i väsentlig mån tillgodosåg de önskemål som tidigare framförts i om ändringar i namnlagen. Utskottet underströk som särskilt värdefullt att frågorna om namngemenskap för makar gifta före namnlagens ikraftträdande och om adoptiv- barns förnamn nu fick en lösning. Utskottet fann också skäl att betona att de föreslagna ändringarna inte innebar några avsteg från de grundläggande principerna i namnlagen. I anslutning till behandling av propositionen avstyrkte utskottet den förenämnda motionen om än mer ökade möjligheter för familjemedlemmar att få samma efternamn. Två av lagutskottets ledamöter (fp) reserverade sig till förmån för motionen och menade att utskottet borde ha anfört följande: Enligt utskottets mening finns det anledning att nu gå vidare på denna väg och därmed i linje med motionärens tanke underlätta för makar att erhålla namngemenskap. Som förutsättning för tillstånd till namnbyte i de fall då en av makarna vill ta den andre makens efternamn bör således endast uppställas det kravet att det skall föreligga särskilda skäl. Denna liberalare tillståndsgivning bör gälla inte bara i det av motionären påtalade fallet, då den ena maken bytt till sig en förälders efternamn, utan också i andra fall då den ena maken tagit ett annat namn under äktenskapet och den andra maken senare önskar bära det namnet som efternamn. Företrädarna för moderata samlingspartiet avgav ett särskilt yttrande till betänkandet. De förklarade att deras principiella avstånds- tagande från den nya namnregleringen alltjämt kvarstod, men att de beträffande det aktuellt lagförslaget hade valt att inte reservera sig eftersom förslaget inte innebar någon ytterligare uppluckring av namnskicket. biföll vad utskottet hade hemställt och utfärdades lag (1988:261) om ändring i namnlagen (1982:670). Ändringarna trädde i kraft . 5.3.4Vissa ändringar i namnlagen efter 1988 Även efter 1988 har vissa, mindre omfattande ändringar skett i namnlagen. I samband med att ny lag om folkbokföring infördes , övertog de dåvarande lokala skattemyndigheterna ansvaret för anmälningsärendena från pastorsämbetena. Ansvaret ligger på . Barnets rätt att komma till tals i namnärenden utökades genom att ett nytt andra stycke infördes i 48 § namnlagen (SFS 1995:1243). I samband med att homosexuella par tilläts att adoptera, in- fördes en följdändring i hjälpregeln i 2 § namnlagen som innebär att i de fall då anmälan inte görs inom rätt tid förvärvar adoptivbarnet det efternamn som den äldre av föräldrarna bär (SFS 2002:607). infördes en ny 49 a § i den del av namnlagen som reglerar de internationella förhållandena (SFS 2012:66). Bestäm- melsen ger rätt att genom anmälan till förvärva ett namn när det inte är möjligt enligt de vanliga reglerna, om namnet förvärvats på ett visst sätt i en annan EES-stat eller i . infördes vissa följdändringar 1, 5, 11 och 33 §§, vilka bland annat medförde den terminologiska förändringen att barn till föräldrar med gemensamt efternamn förvärvar namnet genom i stället för som tidigare vid födelsen. I en enskild motion, L418 (m), yrkades ändringar i namnlagen så att namnenheten mellannamn placerades sist, att rätten att bära mellannamn utvidgades och att patronymikon/metronymikon blev en särskild namnenhet. I sitt av godkända betänkande 1990/91:LU3 avstyrkte lagutskottet bifall till motionen med följ- ande motivering: Utskottet vill erinra om att reglerna namnlag bygger på en omsorgsfull avvägning mellan å ena sidan intresset av namnstabilitet och å andra sidan den enskildes önskemål att själv bestämma vilket namn han eller hon vill bära. Enligt utskottets mening bör det därför krävas starka skäl för att man i något mer väsentligt avseende skall frångå den nuvarande ordningen. Som framgår av redovisningen ovan har rätten att bära mellannamn tillkommit främst i syfte att bereda möjlighet för make att visa både nuvarande och tidigare familjeanknytning. Härutöver har det öppnats en möjlighet för barn att bära mellannamn eftersom familjesamhörig- heten ansetts kunna stärkas om barnet har namngemenskap med båda föräldrarna i de fall dessa bär skilda efternamn. För detta ändamål är det tillräckligt att barnet får som mellannamn bära den förälderns efternamn som barnet inte förvärvat. Som utskottet framhöll vid riks- dagsbehandlingen av förslaget till namnlag (se bet. LU 1981/82:41) saknas däremot anledning att ge barnet rätt att som mellannamn ta en förälders efternamn som ogift. Utskottet kan således inte ställa sig bakom motionärens önskemål i denna del. I sammanhanget vill utskot- tet understryka att motionärens påstående att föräldrarna med ut- nyttjande av reglerna om byte av efternamn kan åstadkomma att barnet som mellannamn får bära den ene förälderns efternamn som ogift synes bygga på en missuppfattning. Har den ene föräldern under äktenskapet tagit tillbaka sitt namn som ogift kan nämligen den för- äldern inte senare åter byta till den andre förälderns efternamn. Vad härefter angår frågan om patronymikon och metronymikon får enligt utskottets mening gällande ordning anses till fyllest. Såvitt ut- skottet har sig bekant har de möjligheter som namnlagen ger den enskilde att förvärva ett sådant namn som förnamn eller efternamn inte inneburit några komplikationer eller eljest medfört problem. När det särskilt gäller det av motionären anförda exemplet vill utskottet på- peka att namnlagen ger barnet möjlighet att byta efternamnet till ett patronymikon eller metronymikon, dvs. ett namn som bildats på faderns eller moderns förnamn med tillägg av ändelsen -son resp. -dotter. Barnet har också möjlighet att byta till ett efternamn som den ene föräldern bär eller som någon av föräldrarna burit som ogift. Utskottet kan således inte dela motionärens uppfattning om att det finns behov av regler som innebär att patronymikon och metronymikon görs till en Införandet av sådana regler skulle för övrigt ytterligare komplicera regelsystemet. Inte heller kan utskottet ställa sig bakom tanken på en ändrad place- ring av namnenheten mellannamn. Utskottet vill visserligen inte ifrågasätta motionärens påstående att mellannamnet ibland uppfattas som efternamnet. Ordningen för placeringen av mellannamnet och dess motsvarighet enligt namnlag har emellertid funnits , och förväxlingsrisker skulle säkerligen uppkomma också med den av motionären förordade placeringen. I en enskild motion, L409 (c), kritiserades det förhållandet att det för en islandsfödd person boende i inte var möjligt att genom anmälan till pastorsämbetet ge sitt barn ett efternamn enligt isländskt namnskick, utan att detta endast var möjligt efter ansökan hos PRV. Motionären kritiserade också att byte av efternamn var avgiftsbelagt och föreslog ändringar i namnlagen som skulle innebära att föräldrar med anknytning till skulle få rätt att utan kostnad välja sina barns efternamn i enlighet med isländsk sed och få använda den isländska stavningen. I en annan enskild motion, L415 (v), begärdes en översyn av namnlagens regler om förfarandet i mål och ärenden och om place- ringen av mellannamn. Enligt motionären var det svårt för enskilda att förstå varför PRV handlägger vissa namnfrågor mot avgift medan folkbokföringsmyndigheten handhar andra utan avgift. Motionären menade att mellannamnet ofta förväxlas med efter- namnet och att förvirring kan uppstå rörande vilket av namnen som är det riktiga efternamnet. Ofta torde efternamnet inte komma till användning i t.ex. register där det inte finns utrymme för både mellannamn och efternamn, varför mellannamnet får status som efternamn. Enligt motionären borde rådande osäkerhetsförhållande rättas till, vilket lämpligen kunde ske genom att mellannamnet skulle kallas tilläggsnamn och placeras efter efternamnet. En annan lösning vore att låta den enskilde själv bestämma vad som ska vara efternamn och tillåta att det nuvarande mellannamnet får förbindas med efternamnet med ett bindestreck och därigenom bli en del av efternamnet. I sitt av godkända betänkande 1990/91:LU28 av- styrkte lagutskottet bifall till båda motionerna, samt anförde bland annat följande: Om en isländsk medborgare i stället, såsom namnlagen också medger, väljer att få sin ansökan om namnbyte prövad i av svenska myndigheter anser utskottet att det enda möjliga är att en sådan ansökan prövas med utgångspunkt från vad man i kan anse som lämpligt i fråga om namnets bildning, uttal eller stavning. Enligt utskottets mening bör det inte gärna komma i fråga att som nybildade efternamn i skall godkännas namn som inte är förenliga med vårt inhemska namnskick. En annan ordning skulle nämligen innebära en mängd praktiska svårigheter och dessutom vara oförenlig med det synsätt i fråga om namnval som gällt i och som innebär att nya namn skall vara inhemska i den meningen att de skall vara bildade enligt här gängse släktnamnsmönster och bestå av in- hemska språkelement (se prop. 1963:37 s. 84). När det sedan gäller frågan om placeringen av mellannamn som tas upp i motion L415 vill utskottet erinra om att behandlade ett liknande motionsyrkande. - - - Utskottet finner inte skäl att nu frångå sitt tidigare ställningstagande beträffande mellan- namnets placering. Beträffande kritiken mot förfarandet i namnärenden vill utskottet framhålla att namnlagen bygger på principen att man på ett enkelt sätt automatiskt eller genom anmälan till pastorsämbetet skall kunna för- värva vissa förnamn, mellannamn eller förälders eller makes efternamn utan någon närmare prövning. Den som i andra fall vill byta namn är hänvisad att ansöka därom hos patent- och registreringsverket, som har att göra en särskilt prövning om det önskade namnet kan god- kännas. Den nuvarande ordningen kan inte anses annat än ändamåls- enlig, och något behov av en översyn i enlighet med önskemålen i motion L415 anser utskottet inte föreligga. I sammanhanget vill ut- skottet erinra om att regeringen i proposition 1990/91:153 om ny folkbokföringslag m.m. föreslagit bl.a. att handläggningen av namn- ärenden skall överflyttas från pastorsämbetet till skattemyndigheten. Inte heller kan utskottet ställa sig bakom kritiken som framförs i båda motionerna mot att ansökningar om namnbyten hos patent- och registreringsverket är avgiftsbelagda. Som framgår av bl.a. expeditions- kungörelsen (1964:618) och förordningen (1987:452) om avgifter vid de allmänna domstolarna är den gängse ordningen att den som vill ha en ansökan prövad av en myndighet eller domstol har att betala en viss avgift. Några skäl att undanta ansökningar hos patent- och registrerings- verket i fråga om namnbyten från avgiftsskyldighet föreligger inte enligt utskottets mening. Mot utskottets betänkande reserverade sig i respektive delar före- trädarna för samma partier som motionärerna tillhörde. I en enskild motion, L410 (m), framfördes liknande synpunkter som hade behandlats föregående riksdagsår rörande mellannamnets placering och frågan om patronymikon/metronymikon ur ett inter- nationellt perspektiv. I en enskild motion, L421 (v), togs upp frågor som hade behandlats föregående riksdagsår rörande mellannamn och vilka olika myndigheter som hade att hantera namnärenden. avstyrkte motionsyrkandena i sitt av godkända betänkande 1991/92:LU32 av i huvudsak samma skäl som året innan. Beträffande frågan om olägenheter för enskilda med anledning av att olika myndigheter handlägger namnärenden avvisade utskottet kritiken enligt följande: Vad slutligen angår den kritik som i övrigt framförs mot namnlagen i motion L421 vill utskottet framhålla att det förhållandevis detaljerade regelsystemet i namnlagen är resultatet av den avvägning som skett mellan de delvis motstridiga intressen som gör sig gällande på området. Också bestämmelserna om handläggningen av namnärenden skall ses mot bakgrund av den gjorda intresseavvägningen. Dessa regler bygger på principen att den enskilde automatiskt eller efter en enkel anmälan till folkbokföringsmyndigheten skall kunna förvärva vissa förnamn, mellannamn samt förälders eller makes efternamn utan någon närmare prövning. Vid andra namnförvärv skall en särskild prövning ske om namnbytet kan godkännas, och ansökan skall då ske hos patent- och registreringsverket. Några bärande skäl för att de grundläggande principerna bakom namnlagen nu bör överges har inte framförts i motionen. I en enskild motion, L903 (fp), begärdes att namnlagen skulle ändras i syfte att göra det möjligt för syskon att ha samma mellan- namn. Motionären redovisade två exempel där namnlagen påstods ha hindrat syskon från detta. I båda exemplen hade barn till gifta föräldrar med samma efternamn vägrats att ta samma mellannamn som ett äldre syskon fått då föräldrarna varit sambor och haft skilda efternamn. I sitt av godkända betänkande 1993/94:LU19 av- styrkte lagutskottet bifall till motionsyrkandet och hänvisade till vad utskottet i tidigare betänkanden anfört om de avvägningar som namnlagen grundar sig på. Starka skäl krävdes således för att man i något mera väsentligt avseende skulle frångå gällande ordning. Enligt utskottets mening hade motionären inte anfört några skäl för att den grundläggande principen bakom namnlagens regler om mellannamn skulle frångås. I en enskild motion, L413 (s), yrkades att regleringen av makars byte av efternamn skulle förenklas. I motionen angavs som exem- pel att en av makarna vill byta till det namn som hennes mor burit som ogift. Eftersom parets barn kan erhålla namnet genom en enkel anmälan ansåg motionären att även andra maken skulle få förvärva namnet genom sådan anmälan. erinrande i sitt av godkända betänkande 1996/97:LU8 om vad utskottet tidigare anfört angående de avväg- ningar som gjordes i samband med införandet av namnlagen. Utskottet hade i anslutning till namnlagens tillkomst funnit att makars rätt till namnbyte borde begränsas så att makar genom anmälan kan få namngemenskap endast . Utskottet avstyrkte motionen med hänvisning till att motionären inte hade visat tillräckliga skäl för att ytterligare öka möjligheterna för makar att under äktenskapet byta till gemensamt efternamn genom anmälan. I en enskild motion, L406 (c), yrkades ändring i namnlagen så att det skulle bli möjligt att få bära mellannamn tillsammans med efter- namn förenat genom bindestreck. I en annan enskild motion, L425 (m), yrkades att det skulle bli möjligt att få byta till ett efternamn som är en sammansättning av parternas namn med ett bindestreck. Motionärerna begärde således i realiteten att ordningen med dubbelnamn skulle återinföras i det svenska namnskicket. fann i sitt av godkända betänkande 1998/99:LU18 inte skäl frångå sina tidigare ställningstaganden i frågan och avstyrkte yrkandena. Frågan om dubbelnamn återkom i kommittémotion L409 (v), vari yrkades att namnlagen skulle ändras på så sätt att det skulle bli möjligt att föra vidare dubbelnamn till sina barn. I betänkande 1999/2000:LU16 avstyrkte lagutskottet bifall till yrkandet med hänvisning till vad utskottet tidigare anfört i fråga om dubbelnamn. Två ledamöter (v) reserverade sig mot beslutet och åberopade att de skäl som tidigare hade anförts mot dubbelnamn inte längre hade samma bärkraft och att införandet av möjligheten att föra dubbel- namn vidare till sina barn skulle bidra till en ökad namngemenskap inom familjerna. I samma betänkande behandlades en enskild motion, So203 (fp), vari framfördes kritik mot att transsexuella personer som inte genomgått eller inte avsåg att genomgå kirurgisk behandling inte, enligt då gällande praxis, kunde byta sitt förnamn till ett förnamn som var förknippat med det andra könet. Denna begränsning beträffande byte av förnamn för transsexuella borde enligt motion- ären upphävas och det borde också införas en rätt till retroaktivt namnbyte efter könsbyte. avstyrkte i sitt nämnda betänkande bifall till yrkandena. Beträffande yrkandet om retro- aktivt namnbyte erinrade utskottet om att ett namnbyte, i likhet med en fastställelse av könstillhörighet, endast gäller för framtiden. Enligt utskottets mening kunde det inte komma i fråga att i lag införa en tvingande skyldighet för den som , kanske långt tillbaka i tiden, utfärdat betyg, intyg eller liknande handlingar att göra ändringar i ett dokument som vid tiden för upprättandet var helt korrekt. Det problem som motionären hade tagit upp fick enligt utskottets uppfattning lösas på annat sätt än genom lagstift- ning. Två ledamöter (v) reserverade sig till förmån för yrkandena i motionen. godkände vad lagutskottet anfört och avslog yrkan- dena. I sitt av godkända betänkande 2000/01:LU11 behandlade lagutskottet fem motioner rörande namnlagen. I kommittémotion L412 (m) yrkades att regeringen skulle lägga fram förslag till sådan ändring av namnlagen att endast immaterial- rättsligt skyddade värden begränsar medborgarnas möjligheter att själva välja sina för- och efternamn. Enligt motionärerna hade namnlagen och dess tillämpning inneburit att man lagt olika skön- hets- och moralaspekter på vilket namn som är möjligt att välja, vilket lett till skönsmässiga bedömningar och en ojämn och oförut- sebar tillämpning av reglerna. Att inte tillåta medborgarna att for- mellt heta vad de själva önskar ledde enligt motionärerna till ett dubbelspel där ett namn brukas vid kontakter med myndigheter och ett annat vid övriga tillfällen i livet. Även förbudet mot antagande av dubbelnamn kritiserades i motionen. I en enskild motion, L428 (s), anfördes att diskussionen kring svårigheterna att föra över dubbelnamn till barn och bedömningen av nya namn visade på behov av förändring av namnlagen. Lagen grundade sig enligt motionärerna på ett föråldrat synsätt på namnets betydelse såväl från familjerättsliga som värdemässiga utgångspunkter. En utredning borde därför komma till stånd i syfte att ge utökad rätt för medborgarna att själva få bestämma sitt och sitt barns namn. I flerpartimotionen L441 (v, fp, s, mp och c) togs frågan upp om förnamnsbyte för transsexuella. I motionen hänvisades till då gällande praxis som inte tillät personer att byta till förnamn som var förknippade med det andra könet. Motionärerna hävdade att det inte fanns rimliga skäl härför och begärde att frågan skulle utredas i syfte att åstadkomma nödvändiga ändringar i namnlagen. utlät sig beträffande de nu angivna motions- yrkandena enligt följande (s. 9 f.): Utskottet har uppfattat de nu aktuella motionsyrkandena så att motionärerna vill ha till stånd ändringar i namnlagen som syftar till att öka möjligheterna för den enskilde att själv bestämma vilket namn han eller hon vill bära.