sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Ansvaret har begränsats genom att bestämmelser som före- skriver att tulltillägg inte ska påföras vid rättelse av felräkning eller felskrivning som uppenbart framgår av deklaration eller annat dokument som lämnats till ledning för tulltaxeringen, om avvikel- sen gäller bedömning av ett yrkande, vid frivillig rättelse av oriktig uppgift eller om det belopp som skulle ha kunnat undandras är obetydligt (8 kap. 6 §). Ansvaret är objektivt, men det finns möjlighet att jämka tull- tillägget, helt eller delvis, om felaktigheten eller underlåtenheten framstår som ursäktligt eller om det annars skulle vara oskäligt att ta ut avgiften med fullt belopp (8 kap. 10 §). Införandet av reglerna om tulltillägg innebar inte någon av- kriminalisering, eftersom straff, formellt sett, kan utdömas trots att tulltillägg utgår. Avsikten är dock att tulltillägg ensamt ska utgöra den normala reaktionen (se prop. 1985/86:41 s. 31 ff. och prop. 1999/2000:126 s. 121). Som nämnts i samband med redovisningen av smugglingslagen innehåller den lagen dessutom en åtalsbegräns- ningsregel som tar sikte på gärningar för vilka tulltillägg kan påföras (särskilda skäl krävs då för att få åtala). I sammanhanget kan också nämnas att reglerna om jämkning av tulltillägg har nyanserats (prop. 2002/03:106) för att göra befrielse från tulltillägg mer frekvent. Bland annat anges nu i lagtexten att vid bedömningen av oskäligheten ska beaktas om överträdelsen sam- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området tidigt har medfört att gäldenären eller deklaranten fällts till ansvar för brott enligt smugglingslagen eller tullagen (8 kap. 10 §). Frågor om tulltillägg prövas som huvudregel av . Frågor om tulltillägg på grund av oriktiga uppgifter ankommer dock på allmän förvaltningsdomstol att pröva. fick en särskild utredare (2012:02) i upp- drag att bl.a. analysera systemet med skattetillägg och skattebrott respektive tulltillägg och tullbrott, bl.a. med beaktande av Europa- konventionen. Utredaren ska även ge förslag på lämpliga författ- ningsändringar för att stärka rättssäkerheten för den enskilde. Upp- draget ska redovisas (dir. 2012:14). Lagen om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (inregränslagen), som trädde 1996 (prop. 1995/96:166), innehåller bestämmelser om kontroll vid in- och utförsel av vissa särskilt uppräk- nade varor över gräns mot ett annat EU-land. De varor som räknas upp i lagen är bl.a. narkotika, vapen och ammunition, injektionssprutor och kanyler, dopningsmedel, vissa kulturföremål, vissa djur, alkoholdrycker och barnpornografi (3 §). I lagen före- skrivs anmälningsplikt till i vissa fall vid in- eller utförsel av sådana varor (4 §). Beträffande vissa varor, t.ex. vapen och ammunition, är anmälningsplikten obligatorisk. I lagen kriminaliseras överträdelser av vissa föreskrifter i lagen (19 §). Vad som straffbeläggs är att uppsåtligen eller av oaktsamhet inte stanna på en tulltjänstemans anmaning, eller att inte, trots att en tulltjänsteman begär det, lämna uppgifter eller förete handlingar. Straffskalan innehåller enbart böter. fall är inte straffbara. infördes en ny straffbestämmelse i lagen. Enligt den nya bestämmelsen är det straffbart att inte anmäla införsel av vapen eller ammunition från ett annat EU-land till (19 §). Straffskalan innehåller enbart böter och ringa fall är inte straffbara. var anmälningsplikten inte straffsanktionerad och ändringen innebar en nykriminalisering (se prop. 2011/12:109). Förslag till kriminalisering av underlåtenhet att till anmäla utförsel av nämnda varor är att vänta i ett senare skede. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området I detta avsnitt redovisas de specialstraffrättsliga författningarna på skatteområdet. Den centrala lagen på skatteområdet är skattebrottslagen (1971:69). När lagen trädde i kraft (prop. 1971:10) ersatte den skattestrafflagen (1943:313). infördes på skatteområdet ett system med sanktionsavgifter, däribland skattetillägg, som beslutades i administrativ ordning. I den fortsatta framställningen fokuseras inledningsvis på nämnda administrativa sanktionssystem och därefter på regleringen i skattebrottslagen. Bakgrunden till reform var att det tidigare systemet hade kritiserats, bl.a. för brist på systematik, likformighet och effektivitet. , vars förslag (SOU 1969:42) i huvudsak låg till grund för det nya sanktionssystemet, hade genomfört ett flertal undersökningar, av vilka det bl.a. framgick att det fanns en oproportionerlig skillnad mellan antalet felaktiga skatteuppgifter och antalet lagföringar. Undersökningarna visade att åtalen för brott mot skattestrafflagen till stor del rörde lön- tagare med relativt enkla och lätt kontrollerbara inkomstförhållan- den. Till övervägande del avsåg åtalen vårdslös deklaration och det undandragna skattebeloppet var ofta lågt. Också i de fall som avsåg falskdeklaration (uppsåtligt skattebrott) var det undandragna beloppet normalt relativt lågt. Det var mycket ovanligt att brott mot skatte- strafflagen ledde till annan påföljd än böter. Utredningens uppfattning var därför att påföljdssystemet för skattebrott beträff- ande inkomst- och förmögenhetsskatt drabbade de skattskyldiga ojämnt och orättvist. (Se SOU 1969:42 och K. , Oskyldig- hetspresumtionen, 2003, s. Ytterligare ett skäl till införandet av det nya sanktionssystemet var att polis- och åklagarmyndigheter och domstolar togs i för stort anspråk för att utreda och handlägga bagatellartad brottslighet. En mer ändamålsenlig ordning ansågs vara att skattemyndigheterna, som upptäckte brott och förseelser och undersökte misstänkta ärenden, också fick rätt att besluta om en sanktion. På så sätt skulle det ekonomiska trycket på de skattskyldiga öka som det blev möjligt att befria åklagarmyndigheter och domstolar från hanteringen av vissa mindre allvarliga skattebrott. Förfarande skulle bli enklare, snabbare och mindre kostnadskrävande för det all- männa och för enskilda. För att fungera väl förutsattes systemet bygga på en enkel konstruktion och ges en schablonmässig utform- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området (Se SOU 1969:42 och K. , Oskyldighetspresumtionen, 2003, s. 358 f.) Det administrativa sanktionssystemet fick ett brett tillämp- ningsområde. I huvudsak likartade regelverk infördes i fråga om bl.a. inkomstskatterna, förmögenhetsskatten, mervärdesskatten och socialförsäkringsavgifterna (se prop. Det nya syste- met innebar inte någon avkriminalisering, utan den administrativa sanktionsformen kunde formellt sett tillämpas parallellt med den straffrättsliga. Tanken synes dock ha varit att enbart allvarligare fall av överträdelser, och fall som visserligen inte var allvarliga men där någon administrativ sanktion inte fanns, skulle leda till åtal och straff enligt skattebrottslagen, medan flertalet fall av överträdelser skulle leda till administrativa sanktioner i form av skattetillägg (se K. och B. Leidhammar, Skattetillägg och skattebrott, 2006, s. 18). Bestämmelserna om skattetillägg utformades så att skattetillägg skulle påföras när vissa objektivt konstaterbara fakta förelåg. Subjek- tiva förutsättningar i form av uppsåt eller oaktsamhet behövde inte föreligga. De situationer då skattetillägg skulle påföras var dels när någon lämnat oriktigt skriftligt meddelande till myndighet och detta kunde leda till för lågt beskattningsresultat, dels vid sköns- taxering. Vid lämnande av oriktig uppgift skulle skattetillägg dock inte påföras i följande två fall; om avvikelsen innebar en rättelse av uppenbar felräkning eller felskrivning och om den skattskyldige frivilligt rättat den oriktiga uppgiften. Dessutom skapades möjlig- heter för de tillämpande myndigheterna att efterge skattetillägget om felaktigheten eller underlåtenheten med hänsyn till den skatt- skyldiges ålder, sjukdom, bristande erfarenhet eller den oriktiga uppgiftens beskaffenhet eller därmed jämförlig omständighet, var att anse som ursäktlig eller om det belopp som kunde ha undan- dragits genom felaktigheten eller underlåtenheten var att anse som ringa. (Se K. , Oskyldighetspresumtionen, 2003, s. 359 f.) Grunddragen sanktionsavgiftssystem finns fort- farande kvar, men det har gjorts många ändringar i regelverket. Exempelvis återfinns bestämmelserna om sanktions- avgifter på skatteområdet numera främst i skatteförfarandelagen (2011:1244) och det är som beslutar att påföra skatte- tillägg. Som exempel på ytterligare förändringar kan nämnas att det infördes nya bestämmelser som syftade till att säkerställa att systemet uppfyller krav (se prop. 2002/03:106). Det handlade bl.a. om att förutsättningarna för befrielse från Kartläggning av det specialstraffrättsliga området skattetillägg utvidgades till att omfatta den omständigheten att den skattskyldige fällts till ansvar för brott enligt skattebrottslagen (se numera 51 kap. 1 § skatteförfarandelagen). Som nämnts i föregående avsnitt har en särskild utredare fått i uppdrag att bl.a. analysera systemet med skattetillägg och skatte- brott respektive tulltillägg och tullbrott, bl.a. med beaktande av (Fi 2012:02). Utredaren ska även ge förslag på lämpliga författningsändringar för att stärka rättssäkerheten för den enskilde. Uppdraget ska redovisas (dir. 2012:14). Beträffande det administrativa sanktionssystemet på skatteområdet kan avslutningsvis anföras att införandet av detsamma, även om det inte innebar någon formell avkriminalisering, bör ha utgjort en förändring av väsentlig betydelse för rättsväsendets resursanvänd- ning. Detta mot bakgrund av att den stora mängden bagatellartade förseelser mot skattelagstiftningen reform i prak- tiken torde ha kommit att sanktioneras enbart genom det administ- rativa systemet. I sammanhanget kan nämnas att antalet skatte- tilläggsbeslut uppgick till cirka 260 000, vilket motsvarade en tredjedel av alla beskattningsbeslut på skattemyndighetens initiativ, och att sammanlagt debiterades detta år skattetillägg netto med (se Rapport 2002:14, Om tillämpningen av skattetillägg och skattekontrollens preventiva effekt, s. 109). reform innebar, som tidigare redovisats, att skatte- brottslagen ersatte skattestrafflag. Till nyheterna i skatte- brottslagen hörde bl.a. att huvudbrottet i den äldre lagen, falsk- deklaration, som var konstruerat som ett farebrott, i den nya lagen ersattes av effektbrottet skattebedrägeri. Det infördes också en indelning av skattebedrägeribrottet i svårighetsgrader, där ringa brott benämndes skatteförseelse. Sedan skattebrottslagen infördes har den varit föremål för ett flertal ändringar. Av dessa bör särskilt lyftas fram den genom- gripande reform av straffbestämmelserna som företogs (prop. 1995/96:170). De viktigaste ändringarna som reformen medförde rörde regleringen av lagens tillämpningsområde och en ny konstruktion av de centrala brotten (se J. Zila, Specialstraffrätten – En introduktion, 2009, s. 71). Lagens tillämpningsområde ändrades på följande sätt. hade lagen innehållit en uppräkning av de skatter och avgifter som den var tillämplig på. Denna uppräkning togs bort och i stället Kartläggning av det specialstraffrättsliga området infördes reglering som innebar att lagen numera är generellt tillämp- lig på alla skatter medan den är tillämplig på avgifter endast när det i den enskilda avgiftsförfattningen föreskrivs att så är fallet. Som exempel på avgiftsförfattningar som innehåller sådana före- skrifter kan nämnas socialavgiftslagen (2000:980)(4 kap. 2 §), lagen (1994:1920) om allmän löneavgift (4–5 §§), lagen (1994:1744) om allmän pensionsavgift (8 §) och lagen (2007:1398) om fastighetsavgift (11 §). Brottet skattebedrägeri fick genom reform ny brotts- beteckning, nämligen skattebrott. Brottskonstruktionen ändrades från effektbrott till farebrott, som straffbarheten för försök till brottet avskaffades. Reformen innebar även att krimina- lisering som reglerades i ett antal skatte- och avgiftsförfattningar överfördes till skattebrottslagen. I skattebrottslagen finns numera straffbestämmelser om skatte- brott (2 §), skatteförseelse (3 §), grovt skattebrott (4 §), vårdslös skatteuppgift (5 §), skatteavdragsbrott (6 §), skatteredovisnings- brott (7 §), vårdslös skatteredovisning (8 §), försvårande av skatte- kontroll (10 §) och grovt försvårande av skattekontroll (10 §). De gärningar som straffbeläggs är i stor utsträckning kriminaliserade såväl om de begåtts uppsåtligen som av grov oaktsamhet. I flera av straffbestämmelserna stadgas att brotten i fråga inte är straffbara om de är ringa. Det gäller skatteavdragsbrott, skatteredovisnings- brott, vårdslös skatteredovisning och försvårande av skattekontroll. Dessutom föreskrivs att brottet vårdslös skatteuppgift inte föran- leder ansvar om gärningen är av mindre allvarlig art. Med undantag för bestämmelsen om skatteförseelse, vars straff- skala endast föreskriver böter, innehåller samtliga straffskalor fängelse. Den strängaste straffskalan föreskrivs för grovt skatte- brott, nämligen fängelse i lägst och högst . För skattebrott stadgas fängelse i högst . För vårdslös skatte- uppgift kan dömas till böter eller fängelse i högst . En åtalsbegränsningsregel gäller för skatteförseelse (uppsåtligt skattebrott som är ringa). Åtal för sådant brott får väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl (13 §). Särskilda skäl att åtala för skatteförseelse kan t.ex. finnas om skattetillägg, som normalt ska vara den enda sanktionen för brottslighet av bagatellartad karaktär, inte kan komma i fråga. Förhållandena i det enskilda fallet kan också vara så graverande att det från allmänpreventiv synpunkt finns skäl att väcka åtal trots att en administrativ sanktion inte har påförts (se prop. 1971:10 s. 262). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Förberedelse till grovt skattebrott är straffbelagt (11 §). Kriminaliseringen skedde i anledning av genomförandet av EU:s rambeslut (2008/841/RIF) om kampen mot organiserad brottslighet (prop. 2010/11:76). Skattebrottslagen är inte den enda specialstraffrättsliga för- fattningen på skatteområdet. Straffbestämmelser finns också bl.a. i vägtrafikskattelagen (2006:227) och i lagen (1997:1137)om vägavgift för vissa tunga fordon. I vägtrafikskattelagen regleras skyldighet att betala fordonsskatt och saluvagnsskatt till staten. Den nuvarande lagen, som infördes , ersatte fordonsskattelagen (1988:327) och lagen (1976:339) om saluvagnsskatt. Straffbestämmelserna från den äldre regleringen överfördes i sak oförändrade till vägtrafikskattelagen (6 kap. 4–7 §§). Enligt lagens huvudregel är det förbjudet att använda ett skatte- pliktigt fordon om inte fordonsskatten har betalats (6 kap. 1 §). Användningsförbudet gäller till dess skatten är betald. Om fordonet används i strid mot förbudet och har gått från den dag skatten senast skulle ha betalats, ska polisen om- händerta fordonets registreringsskyltar (6 kap. 3 §). I lagen stadgas böter eller fängelse för fordonsägare som upp- såtligen eller av oaktsamhet använder, eller låter använda, fordon som blivit avskyltat i enlighet med nämnda bestämmelse. För användande av ett fordon i strid mot ett användningsförbud, utan att avskyltning skett, föreskrivs enbart penningböter. Enligt ett särskilt stadgande omfattar straffansvaret enligt lagen även föraren, om han eller hon kände till att fordonet inte fick användas. Det finns också en bestämmelse om att den som upp- såtligen använder någon annans fordon utan lov ska dömas i ägarens ställe. Enligt den äldre regleringen (fordonsskattelagen) kunde även skattetillägg tas ut för vissa överträdelser. Bestämmelserna om skattetillägg fördes inte över till vägtrafikskattelagen. Skälen till detta vara att skattetillägget i praktiken inte tillämpades inom väg- trafikbeskattningen och att det vid misskötsamhet fanns andra full- goda sanktioner som grep in (prop. 2005/06:65 s. 78). Lagen om vägavgift för vissa tunga fordon, som trädde 1998, har EU-rättslig grund (prop. 1997/98:12). Enligt lagen ska ägare till vissa tunga fordon betala vägavgift till staten för rätten att använda det svenska vägnätet. Har föreskriven vägavgift inte betalats, får fordonet inte användas (25 §). Brukas fordonet ändå, ska polisen omhänderta fordonets registreringsskyltar (28 §). Kartläggning av det specialstraffrättsliga området innehåller straffbestämmelser som är likartade med de som finns i vägtrafikskattelagen (29–32 §§). På skatteområdet finns flera regleringar avseende punktskatter som innehåller straffbestämmelser. Det handlar om lagen (1994:1776) om skatt på energi, lagen (1994:1563) om tobaksskatt, lagen (2004:228) om beskattning av viss privatinförsel av tobaksvaror och lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkohol- varor, tobaksvaror och energiprodukter. I lagen om skatt på energi finns bestämmelser om energiskatt, koldioxidskatt och svavelskatt på bränslen samt energiskatt på el. Vid ikraftträdandet ersatte lagen ett flertal äldre lagar på området, däribland lagen (1992:1438) om dieseloljeskatt och använd- ning av vissa oljeprodukter (prop. 1994/95:54). Bakgrunden till den nya lagen var dels att lagstiftningen behövde ändras med hänsyn till det svenska EU-medlemskapet, dels att det äldre regelverket behövde ses över lagtekniskt. Såväl de straffbestämmelser som de sanktionsavgiftsbestämmel- ser som hade funnits i lagen om dieseloljeskatt och användning av vissa oljeprodukter överfördes vid tillkomsten av lagen om skatt på energi i huvudsak oförändrade till denna (prop.1994/95:54). Bestäm- melserna hade, innan den äldre lagen upphävdes, tagits in i denna för att sanktionera överträdelser av bestämmelser om märk- ning av oljeprodukter, som infördes (prop. 1992/93:124). Reglerna om märkning syftade till att det skulle bli möjligt att skilja mellan hög- och lågbeskattad olja. Införandet av straffbestämmel- serna innebar en nykriminalisering. I lagen om skatt på energi kriminaliseras förfaranden som gör det möjligt att märkt olja kan användas som högbeskattad olja utan att sådan skatt betalas (10 kap. 1 §). Uppsåt krävs för att straff- ansvar ska inträda. Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse . Har brottet rört betydande värden eller är det i annat fall att anse som grovt ska fängelse i högst dömas ut. Om gärningen är belagd med strängare straff enligt skattebrotts- lagen ska dock den lagen tillämpas i stället. Försök och förberedelse till grovt brott är också kriminaliserat (10 kap. 2 §). Bestämmelserna om sanktionsavgift innebär att ägaren, och i vissa fall brukaren, av fordon eller båt, vid felaktig användning av lågbeskattad olja ska påföras en särskild avgift (10 kap. 5–6 §§). Avgiften uppgår till för personbil och båt samt till 10 000–för tyngre fordon. Om det finns särskilda skäl kan Kartläggning av det specialstraffrättsliga området beskattningsmyndigheten, som är den myndighet som påför avgiften, medge nedsättning av eller befrielse från avgiften (10 kap. 8 §). Lagen om tobaksskatt trädde 1995 och innebar en anpassning av skattereglerna på området i samband med EU-medlemskap. I lagens enda straffbestämmelse (6 §) stadgas böter eller fängelse för den som tillhandahåller cigaretter till för- säljning på annat sätt än i originalförpackning försedd med särskild märkning med uppgift om detaljhandelspriset. fall är undan- tagna från straffansvar. I lagen om beskattning av viss privatinförsel av tobaksvaror finns särskilda regler om uttagande av skatt på privatinförsel av tobaks- varor från de nyare EU-medlemsländerna under vissa övergångs- perioder (olika långa för olika länder). Lagen innehåller en straff- bestämmelse som bl.a. straffbelägger vissa fall av underlåtenhet att lämna deklaration för en vara för vilken skatt ska betalas enligt lagen. Straffskalan upptar endast böter. Eftersom samtliga i lagen angivna övergångsperioder nu har utgått är det inte längre aktuellt att tillämpa straffbestämmelsen. Den har således blivit obsolet. Lagen om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkohol- varor, tobaksvaror och energiprodukter infördes (prop. 1997/98:100). Den innehåller bestämmelser som ger befogenhet att kontrollera att transporter av punktskattepliktiga varor sker i enlighet med EU:s punktskattedirektiv (2008/118/EG). I lagens ursprungliga lydelse straffbelades med penningböter överträdelser av vissa skyldigheter enligt lagen, såsom skyldighet att stanna på anmaning, att legitimera sig eller på annat sätt styrka sin identitet och att medföra föreskrivna ledsagardokument. Straff- bestämmelserna innebar en nykriminalisering. Det kriminaliserade området har därefter vidgats vid flera till- fällen. 2002/03:10) tillkom en straffbestämmelse om olovlig förflyttning av punktskattepliktiga varor, som är subsidiär till smugglingslagen (5 kap. 1 §). Straffansvaret omfattar endast uppsåtliga gärningar. Straffbestämmelsen upptar en tredelad straff- skala som föreskriver böter för ringa brott, fängelse i högst för brott av normalgraden samt fängelse i lägst och högst för grovt brott. I bestämmelsen ges möjlighet att genom frivillig rättelse undgå ansvar för brott. En särskild åtalsbegräns- ningsregel gäller också för olovlig förflyttning av punktskatte- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Sådant brott får åtalas av åklagare endast om det är påkallat från allmän synpunkt. 2004/05:149) straffbelades, subsidiärt till ovan nämnda straffbestämmelse, uppsåtlig olovlig befattning med punkt- skattepliktiga varor som varit föremål för skattebrott (5 kap.1 a §). Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse i högst . Om gärningsmannen inte inser men har skälig anledning att anta att de punktskattepliktiga varorna varit föremål för brott ska dömas till böter. fall är undantagna från straffansvar. För grovt brott är straffskalan lägst sex månaders fängelse och högst (5 kap. 1 b §). Beträffande grovt brott omfattar kriminaliseringen även försök, förberedelse och stämpling till brott (5 kap. 1 c §). Den senaste utvidgningen av det kriminaliserade området skedde , då förberedelse till olovlig förflyttning av punkt- skattepliktiga varor som är att anse som grovt brott straffbelades. Bakgrunden till lagändringen var genomförandet av EU:s rambeslut (2008/841/RIF) om kampen mot organiserad brottslighet (prop. 2010/11:76). När det gäller skatteområdet ska avslutningsvis också beröras den numera upphävda lagen (1923:116) om hundskatt. Enligt lagen skulle skatt erläggas till kommunen för varje hund som omfattades av skatteplikt. Den som hade hund var skyldig att anmäla innehavet till kommunen. Underlåten anmälan sanktione- rades antingen med avgift eller straff. En skattskyldig som medgav underlåten anmälan kunde av kommunen påföras dubbel hund- skatt. Om sådant medgivande inte fanns kunde i stället saken anmälas till åtal och den skattskyldige dömas till böter. Samma straff stadgades för den som genom att lämna oriktiga uppgifter försökte undandra sig skattskyldighet och för den som inte an- bringade föreskrivet skattemärke. Åtal fick väckas endast efter medgivande av kommun. var av uppfattningen (SOU 1992:61, s. 138 f.) att ärenden angående hundskatt utan vidare kunde hänföras till den kategori bagatellartade förseelser som inte borde belasta polis och åklagare om något annat sanktionssystem stod till buds. Ärende- typen framstod i och för sig som lämpad för andra typer av sanktioner. Sett ur ett bredare perspektiv var det dock tveksamt om de kostnader som var förbundna med hundskattesystemet täcktes av de intäkter som skatten genererade. ansåg att det inte fanns några bärande motiv för att ha kvar någon form av central registrering av hundinnehav och föreslog därför att lagen Kartläggning av det specialstraffrättsliga området om hundskatt skulle upphävas och skyldigheten att betala sådan skatt avskaffas. Regeringen, som höll med om att hundskatten hade en begrän- sad finansiell betydelse för kommunerna samt konstaterade att hundar inte längre utgjorde något samhällsproblem och att det kontrollbehov som hade motiverat lagens införande inte längre fanns, ställde sig bakom förslag (prop.