sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — I den juridiska doktrinen har länge hävdats att den allmänna bestäm- melsen om fastställelsetalan i bör kunna tillämpas också på de fall som motiverat de särskilda reglerna i vissa av de im- materialrättsliga lagarna och att dessa regler därför är onödiga Särskilt skydd för efternamn (, Rättegång, Andra häftet, 8 uppl., 1996, s. 115 och Fitger, I, 13:28 c). I den nya varumärkeslagen (2010:1877) och även i firma- lagen (1974:156) har det, bland annat med hänvisning till den angivna utvidgningen av begreppet rättsförhållande, ansetts sakna anledning att behålla särskilda regler om fastställelsetalan (prop. 2009/10:225 s. 279). Den nya innebörd som sålunda lagts i begrep- pet kan härigenom anses vara fullt erkänd i svensk rätt. Därmed saknas det även för namnlagens del anledning att behålla den sär- skilda reglering om fastställelsetalan som finns i 22 §. Tillåtligheten av tvister som avser frågan huruvida en rätt till ett efternamn består eller inte eller huruvida ett förfarande utgör intrång i en sådan rätt eller inte, får alltså prövas enligt den allmänna bestäm- melsen om fastställelsetalan i 13 kap. 2 § RB. Kommitténs överväganden föranleder följande förslag till lagtext i den del som motsvarar 20–23 §§ namnlag. 16 § Ingen får obehörigen, till nackdel för den som enligt 13 § åtnjuter skydd för sitt efternamn, 1.i näringsverksamhet använda en firma, ett varumärke eller ett annat kännetecken som kan förväxlas med efternamnet. Med firma likställs beteckning för stiftelse, ideell förening eller därmed jämförlig sammanslutning, 2.använda ett konstnärsnamn eller liknande namn som kan för- växlas med efternamnet. 17 § Har ett konstnärsnamn eller ett liknande namn blivit allmänt känt och har någon annan en äldre rätt till ett enligt 16 § skyddat efternamn med vilket konstnärsnamnet kan förväxlas, måste den andre inom rimlig tid inskrida mot användandet. Annars får konst- närsnamnet användas utan hinder av vad som föreskrivs i 16 §. Första stycket tillämpas även i fall då ett kännetecken av det slag som anges i 16 § har inarbetats och någon annan har en äldre rätt till ett enligt 16 § skyddat efternamn med vilket kännetecknet kan för- växlas. Särskilt skydd för efternamn I de fall som avses i första eller andra stycket kan domstolen efter vad som är skäligt föreskriva att konstnärsnamnet eller kännetecknet får användas endast på ett särskilt sätt. 18 § Den som gör intrång i annans rätt till ett enligt 16 § skyddat efternamn är skyldig att ersätta den andres skada, om han eller hon har insett eller borde ha insett att förfarandet var till nackdel för denne. Vid bedömande om och i vad mån skada har uppstått ska hänsyn tas även till lidande och övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. 11 Mellannamn/Dubbelnamn I 24–29 §§ namnlagen finns, som närmare har beskrivits i redo- görelsen för gällande rätt, bestämmelser om mellannamn. Mellan- namn motsvarar vad som namnlag kallades tilläggsnamn, vilka fick bäras av hustru och adoptivbarn. Genom lag vidgades kretsen av personer som har rätt att bära mellannamn till att omfatta även mannen i äktenskapet och andra barn än adoptiv- barn. Ett mellannamn består av det efternamn som personen i fråga har burit eller av ett efternamn som tillkommer någon annan, vanligtvis en make eller en förälder. Ett mellannamn är inte detsamma som ett extra efternamn, utan ett personligt namn som inte kan föras vidare till make eller barn. Ordningen med mellannamn är avsedd att göra det möjligt dels för en make att synliggöra både sin nuvarande och sin tidigare familjeanknytning, dels för ett barn att visa samhörighet med en förälder vars efternamn barnet inte bär. Namnlagen ger, enligt sin lydelse, inte möjlighet för makar att bära varandras efternamn kors- vis som mellannamn. Endast ett mellannamn får bäras. Mellan- namnet måste bäras närmast före efternamnet. I förarbetena till namnlagen anges att [m]ellannamnet bärs utan bindestreck, men någon uttrycklig föreskrift härom intogs inte i namnlagen (prop. 1981/82:156 s. 66). I praktiken förekommer det inte så sällan att mellannamnet och efternamnet förenas med bindestreck och även att mellannamnet placeras efter efternamnet, trots att namnlagen inte medger detta. Anmälan om mellannamn sker till . Frågan huruvida möjligheten att bära mellannamn skulle slopas, behållas eller utvidgas debatterades livligt vid införandet av nuva- rande namnlag. intog en reserverad grund- hållning till användandet av mellannamn, vilka ansågs kunna orsaka missförstånd och andra olägenheter. Som ett skäl för att likväl tillåta mellannamn anförde utredningen att ordningen kunde utgöra ett sätt att hålla tillbaka önskemål om att tillåta de än mera otympliga dubbelnamnen. Utredningen övervägde men avvisade möjligheten för familjemedlemmar att anta dubbelnamn och framförde i betänkandet förhoppningen att en något utvidgad ordning med mellannamn skulle rentav kunna sägas bli lösningen på frågan om dubbelnamn (SOU 1979:25 s. 111). Utredningen föreslog att möjligheten att bära mellannamn skulle – av jämställdhetsskäl – utökas till att omfatta även mannen i äktenskapet. Vidare borde rätten till mellannamn inte förbehållas adoptivbarn utan tillkomma också andra barn. Däremot ansåg utredningen inte att vare sig barn eller adoptivbarn borde ges rätt att bära mellannamn i andra fall än då syftet var att ge uttryck för barnets samhörighet med båda sina föräldrar respektive adoptiv- föräldrar. Adoptivbarn skulle därmed komma att förlora sin dit- tillsvarande möjlighet att bära sitt tidigare efternamn som mellan- namn. Regeringen anslöt sig helt till utredningens förslag såvitt gällde mellannamn för makar. Däremot ansåg regeringen att en rätt för andra barn än adoptivbarn att bära mellannamn var förenad med sådana olägenheter av praktisk art att denna möjlighet inte borde införas. Barn i allmänhet borde därför inte heller i fortsättningen kunna bära något av föräldrarnas efternamn som mellannamn framför den andra förälderns efternamn. Å andra sidan ansåg rege- ringen, också i detta fall tvärtemot vad utredningen föreslagit, att adoptivbarns möjlighet att anta ett mellannamn skulle behållas. Sin slutliga form fick mellannamnsregleringen under bered- ningen av regeringens lagförslag och anslutande motioner i riks- dagens lagutskott. I fråga om mellannamn för makar instämde utskottet i allt väsentligt i vad regeringen anfört. Utskottet anslöt sig sålunda även till uppfattningen att makar inte borde få använda mellannamn korsvis och – om än med viss tvekan – till regeringens bedömning att en frånskild make borde ha rätt att efter skilsmässan börja använda den tidigare makens efternamn som mellannamn. När det gällde barns möjlighet att bära mellannamn hade lagut- skottet en annan och mer tillåtande inställning än regeringen. Väl ansågs vissa praktiska skäl tala mot en ordning med mellannamn för barn, men andra skäl, framför allt att familjesamhörigheten kan stärkas om barnet har namngemenskap med båda föräldrarna, hade enligt utskottet sådan tyngd att en generell rätt för barn att bära mellannamn borde införas. Utskottet påtalade att av alla barn hade ogifta föräldrar vid det aktuella tillfället och därmed ingen möjlighet att enligt då gällande namnlag få namngemenskap med båda föräldrarna. I likhet med ansåg utskottet det emellertid vara tillräckligt för uppnåendet av syftet med reformen att barnet som mellannamn fick bära den förälders efternamn som barnet inte bär. Anledning saknades att ge barnet rätt att som mellannamn ta exempelvis förälderns efternamn som ogift, än mindre någon av föräldrarnas mellannamn. För det fall att barnet inte bär något av föräldrarnas namn fanns enligt utskottet över huvud taget inte anledning att ge barnet rätt att ta mellan- namn. I fråga om adoptivbarn menade utskottet, i likhet med rege- ringen men till skillnad från utredningen, att deras dittillsvarande möjlighet att anta ett mellannamn skulle behållas. Som framgått ansåg att dess förslag till en utvidgad och generellt mer tillåtande reglering av mellannamn, som senare i huvudsak kom att ansluta sig till, kunde utgöra ett sätt att hålla önskemål rörande dubbla efternamn på avstånd. Utredningens förhoppning härvidlag kan, i betraktande inte minst av antalet senare väckta riksdagsmotioner i ämnet, bara delvis sägas ha infriats. Iakttagelsen bekräftas av att åtskilliga av de cirka 500 000 mellannamnsbärarna lägger till ett bindestreck så att intryck ges av att de har ett dubbelt efternamn. I kommitténs attitydunder- sökning angav nära två tredjedelar av de svarande att namnlagen borde tillåta dubbelnamn. Mot denna bakgrund är det på sin plats att summera de överväganden som ledde fram till det nu gällande men allt mer ifrågasatta förbudet mot nybildning av dubbelnamn. (En mer utförlig redovisning återfinns i avsnittet Frågans tidigare behand- ling; kommittén använder i det följande begreppen dubbelnamn och dubbla efternamn utan betydelseskillnad). Ett dubbelnamn kan definieras som ett efternamn bestående av två namn vilka var för sig kan utgöra ett efternamn. Namnen är vanligt- vis förenade med varandra genom ett bindestreck. års namnlag var det möjligt att förvärva dubbelnamn. Det fanns till och med en uttrycklig bestämmelse i som tillät hustru att anta dubbelnamn, bestående av hennes efternamn som ogift och namnrättskommitté menade emeller- tid att dubbelnamnen genom sin konstruktion i många fall var ohanterliga och riskerade att leda till missförstånd. Om båda namnen betraktades som likvärdiga delar i ett enda släktnamn, kunde detta medföra att dubbelnamnet kom att ingå som en del i ytterligare dubbelnamn, vilket då i själva verket kom att bestå av tre eller fyra delar. För att undvika en sådan olycklig utveckling måste enligt fastslås att endast det ena namnet var ett verkligt släktnamn och att det andra hade en annan rättslig natur. Men om godkännande av dubbelnamn villkorades av ett sådant förbehåll var, som uttalanden får förstås, föga vunnet, varför kommittén avrådde från en ordning med dubbel- namn. Någon vidare diskussion av dubbelnamnsfrågan synes inte ha förekommit under lagstiftningsärendets behandling i regeringen och . Något uttryckligt förbud mot dubbelnamn intogs inte namnlag, men negativa och av regering och riksdag inte ifrågasatta inställning kom att avspeglas i praxis, i det att nybildning av dubbelnamn under lagens varaktighetstid kom att medges endast undantagsvis. Först i och med nuvarande namnlag infördes, på förslag av , ett lagstadgat förbud mot nybildning av dubbelnamn (12 § första stycket 3 namnlagen). Utredningen anslöt sig till den rådande avvisande hållningen och framhöll att redan den längd som dubbelnamn får gör dem otymp- liga och svårhanterliga. Vidare ansågs ett system med dubbelnamn kräva att det bestäms i vilken ordning de båda namnen får bäras och att det, beträffande barn, måste bestämmas vilken av dubbelnamnets beståndsdelar som får föras vidare när barn vill förvärva sina båda föräldrars namn och en av eller båda föräldrarna har dubbelnamn. Utredningen befarade också att olägenheterna med en eventuell ordning med dubbelnamn skulle få större omfattning , på grund av det ökande antalet ogifta föräldrar och den likaledes ökande benägenheten hos makar att vilja behålla sina namn från tiden före äktenskapet. I propositionen i ärendet instämde regeringen i Namnlagsutred- ningens negativa bedömning rörande tillåtligheten av dubbelnamn. I lagutskott behandlades frågan även med anledning av en motion vari hade yrkats att mellannamn och efternamn skulle få bindas samman med ett streck. Utskottet upprepade vad de båda utredningarna anfört i ämnet och ansåg att det saknades anledning att i den svenska lagstiftningen återinföra konstruktioner med dubbel- namn. beslöt i enlighet med vad utskottet hemställt. Regleringen av mellannamn har utsatts för omfattande kritik. och folkminnen anförde i sin tidigare om- nämnda skrivelse till regeringen att reglerna har visat sig vara svåra att förstå både för allmänheten och myndigheterna. Svårigheter har också mött att hålla isär mellannamn och efternamn och vidare har hindret mot att makar korsvis får bära varandras efternamn som mellannamn framstått som svårförståeligt. PRV och har i sina motsvarande skrivelser framfört liknande synpunkter. har gått så långt att det betecknat förbudet mot korsvisa mellannamn som närmast obegripligt. PRV har även framhållit att många föräldrar felaktigt utgår från att det mellannamn någon av dem bär kan föras vidare till deras barn, vilket har utmynnat i ett stort antal utsiktslösa rättsprocesser där föräldrar försökt ge barn mellannamn som efternamn. Vidare har PRV ansett att, för det fall möjligheten att ta mellannamn bibehålls, det inte bara bör tillåtas för makar att bära varandras efternamn kors- vis som mellannamn utan även för barn till föräldrar med mellan- namn att ta mellannamnet som efternamn. har ytter- ligare anfört att barn bör kunna ta sina föräldrars mellannamn som eget mellannamn och att gamla familjenamn bör få kunna leva vidare som mellannamn. har dessutom påpekat att mellannamn i dagligt bruk ofta förbinds med efternamn genom bindestreck, trots att detta – enligt förarbetsuttalanden – inte bör få ske. Även vid den av anordnade hearingen framfördes kritik mot reglerna om mellannamn. PRV, och folkminnen samt fram- höll samstämmigt att det finns ett stort missnöje hos allmänheten. Det borde övervägas dels om systemet med mellannamn över huvud taget bör finnas kvar, dels om möjligheterna att förvärva mellannamn i så fall bör utökas. Bland frågor som i sådant fall sär- skilt borde övervägas framhölls möjligheten av att båda makarna, i fall då de har samma efternamn, ges rätt att ta den ena makens tidi- gare efternamn som mellannamn. Som utförligt redovisats i den i betänkandet intagna historiska översikten har sedan namnlagen trädde i kraft upprepade önske- mål framförts i riksdagsmotioner om en liberalisering av möjlig- heterna att bära mellannamn samt även yrkats på ett slopande av förbudet mot dubbelnamn. har emellertid ställt sig av- visande till dessa önskemål, framför allt med hän- visning till planerat eller pågående reformarbete. Också i kommitténs direktiv framhålls att regleringen av mellan- namn har visat sig vara svårförståelig för allmänheten och att många inte uppfattar skillnaden mellan efternamn och mellannamn. I direk- tiven påtalas att hindret mot att makar korsvis bär varandras efter- namn har kritiserats och att detsamma gäller för mellannamnets personliga karaktär, som innebär att ett barn inte kan ta en föräl- ders mellannamn som eget mellannamn. Kommittén ska enligt direktiven överväga om regleringen av mellannamn är ändamåls- enlig. Något särskilt uppdrag att ompröva förbudet mot dubbel- namn ges inte i direktiven. Frågan ryms emellertid väl inom ramen för den allmänna översyn av namnlagen som kommittén är ålagd och som bland annat innefattar en undersökning av om det finns utrymme för ett något större hänsynstagande till enskildas intresse av att själva få välja sina namn. Under lagstiftningsarbetet som ledde fram till att möjligheten för hustrun att ta mannens efternamn som mellannamn ändrades till att gälla lika för båda makarna, diskuterades eventualiteten av att båda makarna skulle vilja anta mellannamn. såg dock inte något behov av att kunna tillgodose ett sådant önske- mål utan anförde: För ändamålet med [mellannamn] är det emellertid alldeles onödigt att tillskapa mer än en namnkombination. Det räcker med att endera av makarna tar den andres [efternamn] som [mellannamn] för att familje- anknytningen dem emellan skall framgå. Med hänsyn härtill och då [mellannamn] inte bör tillåtas utan att beaktansvärda skäl föreligger, bör namnregleringen inte tillåta mer än ett [mellannamn] makarna emellan. De får alltså nöja sig med att endera får bära [mellannamn]. Det torde kunna överlämnas åt dem själva att bestämma vilken av dem som skall bära [mellannamn]. (SOU 1979:25 s. 94). Regeringen var av samma uppfattning och anförde att det uppen- barligen inte är tillfredsställande att makarna skulle kunna ha två olika namnkombinationer (prop. 1981/82:156 s. 35). anslöt sig till ståndpunkten att makar inte bör få använda mellan- namn korsvis. Närmare efter lagstiftningens tillkomst kan utan vidare konstateras att lagstiftaren underskattade behovet för makar att kunna anta mellannamn efter egna önskemål. Erfarenheten visar att makar i stor utsträckning inte anser det vara tillräckligt att en av dem kan anta den andres namn som mellannamn. Det är tvärtom vanligt att makarna vill kunna uppnå full namngemenskap utan att, som är fallet , någon av dem måste avstå från sitt eget efter- namn. Dessa önskemål har varit utgångspunkten för de omfattande krav som framförts om möjliggörande av att makarna korsvis ska kunna bära varandras efternamn som mellannamn. Det är emeller- tid tydligt att även en sådan möjlighet är otillräcklig om målet är att kunna uppnå fullständig namngemenskap. Ett korsvist bärande innebär ju att ena maken kommer att heta exempelvis och den andra . Full namngemenskap inom ramen för ordningen med mellannamn skulle därför fordra en ändring också av regeln att mellannamnet ska bäras närmast före efternamnet, en möjlighet som över huvud taget inte synes ha före- svävat lagstiftaren när frågan varit aktuell. Som anförts och som också klart framgår av kommitténs attityd- undersökning upplever alltså många den nuvarande regleringen som ett närmast obegripligt och därtill orättfärdigt hinder mot makars rätt att medelst mellannamn markera samhörighet med varandra. Förhållandet har naturligt nog lett till besvikelse och frustration samt även till – som de handläggande myndigheterna framhållit – ett stort antal onödiga och utsiktslösa rättsprocesser. I ett antal fall har det även lett till serier av arrangerade namnbyten vilka ytterst syftat till att uppnå den namngemenskap som makarna eftersträvat men som reglerna om mellannamn förvägrat dem. I det följande redogörs för de närmare omständigheterna i några av dessa fall. Förhållandet att bara en av makarna har rätt att bära ett mellan- namn uttrycks i 24 § första stycket namnlagen på så sätt att en make som har förvärvat den andra makens efternamn får bära ett tidigare efternamn som mellannamn. Andra stycket reglerar de fall då makarna bär olika efternamn; enligt den bestämmelsen får en av makarna, med den andres samtycke, bära den andres efternamn som mellannamn (såvida inte det efternamnet har förvärvats på grund av ett tidigare äktenskap). I rättsfallet RÅ 1987 ref. 117 god- tog Regeringsrätten att makarna vidtog en serie namnbyten som syftade till att båda slutligen skulle kunna bära mellannamn, enligt följande invecklade mönster (hämtat från , s. 178): Mannen anmäler hustruns efternamn som mellannamn enligt 24 § andra stycket. Därefter byter hustrun till mannens efternamn enligt 10 § första stycket och anmäler sedan sitt tidigare efternamn som mellannamn enligt 24 § första stycket. Därmed har makarna undvikit att i strid med 24 § andra stycket bära mellannamn korsvis. I och med att hustrun bytt efternamn till mannens efternamn enligt 10 § första stycket har emellertid förutsättningarna för mannen att bära hustruns efternamn som mellannamn enligt 24 § andra stycket bortfallit och han skulle inte därefter kunna ta hustruns efternamn som mellannamn. Men då han redan tidigare gjort just det, lägger lagen – så som Regeringsrätten uppfattade saken – inte något hinder i vägen för att han behåller mellannamnet! Förvaltningsrätten i tillät i dom , mål nr 3566-11, äkta makar att genom en och samma anmälan erhålla samma namnkombination av mellannamn och efternamn. Makarna hade vid giftermålet behållit var och en sitt efternamn och kom därefter in till med en anmälan om namn- byte av vilken det framgick att båda ville bära mannens efternamn som mellannamn och att mannen önskade förvärva hustruns efternamn som eget efternamn. regi- strerade mannens efternamnsbyte, och som mellannamn registrerades i vederbörlig ordning hans tidigare efternamn. avslog härefter hustruns anmälan av mellannamn, med motiveringen att det inte är möjligt för makar att förvärva den andres mellannamn som eget mellannamn. Förvaltningsrätten fann, med hänvisning till det nämnda rättsfallet RÅ 1987 ref. 117, att bestämmelserna i 10 och 24 §§ namnlagen borde tillämpas så att den aktuella namn- kombination bör tillåtas även i fall då anmälan om ändring av efter- namn och registrering av mellannamn sker vid ett och samma till- fälle. Förvaltningsrätten medgav sålunda hustrun rätt att bära det anmälda mellannamnet, i följd varav en likformig kombination av mellannamn och efternamn erhölls i familjen. Sedan överklagat kom Kammarrätten i i dom , mål nr 7034-11, till samma resultat men med en delvis annan moti- vering: registrerade att för- värvat makans efternamn och att han bär som mellan- namn. avslogs anmälan om som mellannamn med motiveringen att hennes make tar som mellannamn, och att därför inte kan förvärva mellannamnet . situation skiljer sig mot förhållandena i RÅ 1987 ref. 117 såtillvida att det för hennes del är fråga om en gemensam anmälan som valt att behandla genom att först ta ställning till anmälan avseende maken. Härefter har anmälan prövats avseende . I övrigt är förhållandena likartade. Det innebär att om anmälan av- seende istället prövats först hade hon enligt 24 § andra stycket namnlagen haft rätt att få bära makens efternamn som mellannamn. Vid en prövning därefter av anmälan avseende maken hade han, i linje med vad [Regeringsrätten] funnit i nämnda rättsfall, varit berättigad att få byta efternamn till och få bära som mellannamn. Kammarrätten anser att i ett fall som det förevarande, där ordningen för prövningen av den gemensamma anmälan är avgörande för om den kan godtas fullt ut eller ej, prövningen ska ske i den ordning som inom ramen för lagstiftningen ger det för makarna önskade resultatet. Skatte- verket har därför bort pröva anmälan avseende först och med stöd av 24 § första stycket namnlagen medgett henne rätt att bära makens efternamn som mellannamn. Vid sådant förhållande saknas skäl att ändra förvaltningsrättens dom, varför överklagande ska avslås. Utformningen av bestämmelsen om makars mellannamn har även lett till den komplikationen att make som vid giftermål förvärvat den andra makens efternamn och som därefter på ansökan fått en stavningsändring av efternamnet godkänd, inte längre ansetts ha möjlighet att anmäla och få rätt att bära ett tidigare efternamn som mellannamn (Kammarrätten i dom , mål nr 7594-09). Frågan i målet var om sökanden skulle få rätt att bära sitt efternamn som ogift som mellannamn efter det att makarna, var för sig genom ansökan hos PRV, hade genomfört en stavningsändring av det gemensamma efternamnet som sökanden tidigare förvärvat vid giftermål. Kammarrätten fann i likhet med underinstanserna att sökanden inte hade rätt att bära mellannamn samt anförde att sökanden inte hade förvärvat sin makes efternamn utan i stället tillsammans med maken bytt till ett nytt efternamn efter ansökan enligt 11 § namnlagen. Därmed befanns förutsätt- ningar saknas för att bära mellannamn enligt 24 § namnlagen. Det sistnämnda avgörandet utgör ett av många exempel på de olyckliga konsekvenser som den nuvarande mellannamnsregleringen för med sig. En makes önskan att markera en tidigare familje- samhörighet bör ju vara lika berättigad efter en genomförd stavnings- ändring, eller för den delen efter ett av makar gemensamt genom- fört namnbyte, som före. – Ett annat rättsfall som delvis rörde samma problematik är RÅ 1988 not 620, där en kvinna med hän- visning till en godkänd stavningsändring först vägrades att som mellannamn anta sitt namn som ogift men av Regeringsrätten med- gavs detta av hänsyn till, jämte annat, de särskilda omständigheter som ansågs föreligga.