sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Det bör inte införas ett krav på rätten att upprätta en tidsplan eller en skyldighet att samman- ställa parternas ståndpunkter. Kallelse till huvudförhandling av åklagaren Det finns inte tillräckliga skäl att ta bort möjligheten för åklagaren enligt 45 kap. 16 § RB att, på uppdrag av rätten, sätta ut ett mål till huvudförhandling och utfärda kallelser i samband med det. Det skulle kunna vara ett sätt att öka åklagarens ansvar för att mål förs mot ett snabbt avgörande att han eller hon i större utsträckning ska kalla till huvudförhandling när åtalet väcks. Det skulle också kunna skapa ett snabbare flöde i rättskedjan. Vi har dock inte föreslagit en sådan ordning. Skälen för det är följande. Våra förslag bygger på att processen inleds genom att åklagaren väcker åtal vid rätten och lämnar eller skickar åtalet till den till- talade. Vi föreslår också att stämningsinstitutet ska tas bort. Oav- sett om så sker eller inte ska den tilltalade enligt våra förslag alltid föreläggas att redovisa en inställning till åtalet till rätten. Vi utveck- lar våra överväganden i denna fråga i avsnitt 8.3. Målsättningen är att en stor andel av målen ska kunna avgöras i förfaranden utan huvudförhandling. Behovet av kallelse till en huvudförhandling aktualiseras i så fall i mindre utsträckning. Huvudförhandlingsformen bör, utöver i mål där parterna begär sådan förhandling, framförallt användas när parterna har olika upp- fattningar eller mål som rör åtal för brott av visst allvar. Även i de målen är det ofta en fördel för planeringen av huvudförhandlingen att parternas ståndpunkter är kända innan målet sätts ut till för- handling. I de allra flesta brottmål krävs ingen ytterligare förberedelse sedan åtalet väckts. Trots det kan ytterligare förberedande åtgärder efter avslutad förundersökning i vissa fall behöva övervägas av rätten. Det bör dock ske först sedan den tilltalade har angett sin inställning. Det framstår därför inte som ändamålsenligt att i dessa fall tidigarelägga kallelsen. Den enkätundersökningen som , Åklagar- myndigheten och låtit genomföra för att se över handläggningsrutiner i mängdbrottmål visar att åklagaren i princip aldrig utnyttjar den nuvarande möjligheten att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling.7 Vi ansluter sig till den uppfattning som och har, och som redo- visas i rapporten, att det sannolikt är svårt att mer generellt uppnå några totala effektivitetsvinster genom att överlåta uppgiften att kalla till åklagaren.8 En övergång till ett system i vilket åklagare planerar förhandlingsdagar och kallar till huvudförhandling medför sannolikt stora kostnader och kräver en samordning mellan myndig- heterna i fråga om såväl verksamhetsplanering som tekniska system. En sådan reform kan inte förväntas medföra några större effek- tivitetsvinster om det införs en mer ändamålsenlig brottmåls- process. Sammantaget innebär det att vi inte föreslår att åklagaren i utökad omfattning ska vare sig sätta ut mål eller kalla till huvud- förhandling. Möjligheten bör dock finnas kvar. Eftersom den bygger på att särskilda överenskommelser träffas mellan domstolen och åklagarkammaren på orten kan det vara värdefullt att möjlig- 7Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott, Redovisning av ett regeringsuppdrag till , och , Bilaga 3, fråga 6. 8A.a., s. 133 ff. heten finns kvar, t.ex. för särskilda försöksprojekt för att utveckla formerna för handläggningen av vissa typer av mål. Genom reformen En modernare rättegång (prop. 2004/05:131) fick tingsrätten ett tydligare ansvar för att sammanställa parternas stånd- punkter i tvistemål. Det infördes även ett krav på att tingsrätterna som regel ska upprätta tidsplaner i tvistemål. Rätten ska enligt 42 kap. 16 § RB göra en sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som de grundas på om det är till fördel för handläggningen av målet. Parterna får före- läggas att lämna underlag för sammanställningen. Parterna ska vidare få yttra sig över sammanställningen innan förberedelsen avslutas. Det finns enligt vår uppfattning inte något behov av att införa bestämmelse som reglerar om och när en sammanställning av parter- nas ståndpunkter ska upprättas i brottmål. Åklagaren kan justera åtalet enligt 45 kap. 5 § RB och den tilltalade kan åberopa nya om- ständigheter och bevis under rättegången, vilket i viss mån kan sägas minska behovet av att sammanställa ståndpunkterna inför huvudförhandlingen. Men framförallt ska förberedelsen i princip vara avslutad när åtalet väcks. Det som har betydelse för utred- ningen ska dokumenteras i förundersökningsprotokollet. Enligt vår uppfattning är det viktigt att det inom åklagarväsendet och Polisen, som ett led i att kvalitetssäkra förundersökningarna, ägnas upp- märksamhet åt hur förundersökningsprotokollen är utformade. Att protokollen regelmässigt innehåller en sammanfattning om vad som kommit fram i utredningen, bör t.ex. vara till fördel både för kvaliteten i utredningen och underlätta för åklagare, försvarare och domstol i den kommande handläggningen. Att närmare överväga frågor som rör metodutvecklingen av förundersökningar ligger dock inte inom ramen för vårt uppdrag. Vi har även övervägt om det bör införas en bestämmelse som ställer krav på att tidsplaner i vissa fall ska upprättas i omfattande mål. Vår slutsats är att det inte finns skäl att lämna ett sådant förslag. I tvistemål ska rätten upprätta en tidsplan för målets handlägg- ning om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt (42 kap. 6 § fjärde stycket RB). Rätten och parterna har en ömsesidig skyldighet att underrätta var- andra om bedömningen görs att tidsplanen inte håller. ingen anmärkte när nuvarande bestämmelser i tvistemål infördes, effektiviserar en omsorgsfullt utformad tidsplan förberedelsen och ger såväl parterna som rätten en god överblick över processen samt vad som kvarstår innan målet kan avgöras. I och med att en tidsplan för handläggningen fastställs ska också en preliminär tidpunkt för huvudförhandlingen anges. I förarbetena framhölls det som det viktigaste inslaget i en tidsplan (prop. 2004/05:131 s. 132–33 och 240–41). I parternas skyldighet att underrätta rätten om tidsplanen inte kan förväntas hålla, ligger ett krav på parterna att hålla sig underrättade om att den bevisning som har åberopats av parten också finns tillgänglig att höras för huvudförhand- lingen. Syftet med det är att motverka risken för att huvudförhand- lingar i tvistemål får ställas in med kort varsel. När det gäller brottmål är utgångspunkten att någon egentlig förberedelse inte ska behöva äga rum. Det påverkar givetvis behovet av att upprätta en tidsplan för målets handläggning. Vi har visserligen i föregående avsnitt lämnat flera förslag som tydliggör rättens ansvar för att målet förbereds så att det kan avgöras på ett ändamålsenligt sätt. En utgångspunkt för våra förslag är att det finns mål där den förberedelse som ägt rum under förundersök- ningen inte är tillräcklig. Någon längre förberedelseperiod bör det dock inte vara frågan om. I de fall då ett förberedelsesammanträde hålls bör tid för huvudförhandling i de allra flesta fall kunna bestäm- mas vid sammanträdet, om det inte redan skett tidigare. Någon sär- skild reglering om detta behövs enligt vår mening inte. Problemet i de omfattande brottmålen är inte att förberedelsefasen i domstol drar ut , utan snarare att någon förberedelse inte äger rum ens när det finns behov av det. Syftet med våra förslag om nya bestämmelser om förberedelseåtgärder i brottmål är att skapa för- utsättningar för att målen ska kunna förberedas bättre, som de enligt de redan gällande bestämmelserna i 45 kap. 14 § RB ska sättas ut till huvudförhandling . Vi har svårt att se hur problemet med att huvudförhandlingar i brottmål får ställas in för att någon förhörsperson uteblir ska kunna lösas genom ett krav på att parterna underrättar domstolen om att en tidsplan inte kan hållas. Det är visserligen rimligt att parterna tar ansvar för målets handläggning och att de personer som åberopas även kan närvara vid en planerad förhandling. Men de praktiska möjligheterna för parterna att ha kontakt med förhörspersonerna är olika i brottmål och i tvistemål. Det kan t.ex. knappast krävas av åklagaren att han eller hon fortlöpande ska ha kontakt med de personer som åberopas som vittnen för att kontrollera att de kan komma till förhandlingen. Detsamma gäller i många fall en tilltalad som åberopat förhör med någon som hörts under förundersök- ningen. Det är inte heller möjligt att på samma sätt som i tvistemål avvisa invändningar eller bevisning som framställs i ett sent skede. Sammanfattningsvis anser vi att det kan finnas fall där en tids- plan om målets handläggning kan fylla en funktion i brottmål. I de flesta mål är det dock onödigt. Utrymmet för att tillgripa sanktioner mot den som inte följer tidsplanen är begränsat. Att i lag reglera om och när en tidsplan ska upprättas skulle komplicera handlägg- ningen på ett onödigt sätt. Inget hindrar förstås att domstolen, som har rutiner för att upprätta tidsplaner i tvistemål, använder sig av detta arbetssätt även i brottmål i de fall det finns skäl för det. 11.4Ordningen för hantering av erkända åtal Förslag: Om den tilltalade erkänner gärningen sedan åklagaren framställt sitt yrkande, ska åtalet kunna hanteras i en förenklad ordning vid huvudförhandlingen. Parterna ska inte behöva utveckla talan eller lägga fram bevisning, om det med hänsyn till vad gärningen rör och övriga omständigheter är uppenbart obehövligt. En bestämmelse om det förs in i ett sista stycke i 46 kap. 6 § RB. Med vår syn bör den tilltalades erkännande kunna tillmätas ökad betydelse för hur ett mål ska handläggas. Det framgår bl.a. genom vårt förslag till ett särskilt förfarande i erkända mål. Det synsättet ska även genomsyra ordningen för avgörande av mål efter huvud- förhandling. Om den tilltalade har erkänt en gärning som han eller hon är åtalad för, skulle åtalet med vårt synsätt kunna hanteras i en förenklad ordning vid huvudförhandlingen. Förutsättningarna för en enklare hantering är något annorlunda än vid avgörande i det särskilda förfarandet. Erkännandet sker inför rätten och inte skriftligen. Dessutom bör det framförallt vara i mål som inbegriper flera åtal som en ordning med en enklare hantering av erkända gärningar skulle ha störst betydelse. I mål med flera åtal mot en och samme tilltalad ska som huvudregel dömas till ett gemensamt straff (30 kap. 3 § BrB). Om åklagaren yrkat ett gemen- samt straff som överstiger fängelse skulle det inte vara möjligt att hantera åtalen separat i det särskilda förfarandet för erkända mål om inte åtalen särskiljs och ett särskilt påföljdsyrkande anges för det aktuella åtalet. Det skulle förvisso vara möjligt, men mindre praktiskt, att dela upp målet och meddela en deldom i det särskilda förfarandet och pröva övriga delar av målet efter huvud- förhandling. För att åstadkomma en smidig hantering av alla erkända åtal som var för sig kvalificerar för handläggning i det särskilda för- farandet, föreslår vi en enklare ordning för hanteringen av ett erkänt åtal vid huvudförhandling. Ordningen kan förstås tillämpas såväl i mål som avser flera åtal som i mål som enbart innefattar ett åtal. Det kan vara fråga om mål i vilka den tilltalade har erkänt den åtalade gärningen först inför rätten eller om ett erkänt mål, i vilket den tilltalade har begärt att huvudförhandling ska hållas men vid förhandlingen accepterat att målet avgörs i en enklare ordning. Ett annat exempel är att den tilltalade erkänt gärningen men inte god- tagit ett enskilt anspråk. I sådana fall kan målet inte avgöras i det särskilda förfarandet. I stället kan en förenklad ordning tillämpas avseende ansvarsfrågan och huvudförhandlingen i princip inriktas på att pröva det tvistiga anspråket. Om den tilltalade erkänner en gärning inför rätten sedan åklaga- ren framställt sitt yrkande och det med hänsyn till vad gärningen rör och övriga omständigheter är uppenbart obehövligt, ska parterna inte behöva utveckla talan eller lägga fram bevisning avseende gärningen. Rätten kan i sådana fall göra motsvarande kontroll som sker i det särskilda förfarandet, dvs. att erkännandet är entydigt och framstår som frivilligt. Vid huvudförhandlingen kan ordföranden fråga om det har gått till så som åklagaren påstår, om den tilltalade accepterar att dömas för gärningen och godtar att det aktuella åtalet handläggs i en förenklad ordning. Gör den tilltalade inte någon invändning om exempelvis nödvärn eller hävdar annan ansvars- frihetsgrund och det inte finns andra meningsskiljaktigheter beträff- ande skuldfrågan, ska åtalet i regel inte behöva ägnas ytterligare uppmärksamhet. Huvudförhandlingen kan i stället koncentreras till de åtalspunkter som det råder oenighet om. Liksom vid förfarandet i vissa erkända mål ska den tilltalade ha fått information om möjligheten till rådgivning av advokat, om åklagaren har yrkat strängare påföljd än böter i målet. Sådan råd- givning lämnas naturligen av en offentlig försvarare om en sådan är förordnad för den tilltalade. Rätten bör försäkra sig om att den tilltalade har fått information om sin rätt till rådgivning. Möjligheten att hantera ett åtal mer summariskt vid huvudför- handlingen är beroende av vad gärningen rör. Ett erkännande inför rätten kan vanligtvis inte medföra en förenklad hantering om den gärning som åtalet rör, enligt åklagarens uppfattning, skulle moti- vera ett längre fängelsestraff. Det kan i sådant fall inte sägas vara uppenbart obehövligt att parterna utvecklar talan och lägger fram bevisning vid huvudförhandlingen. En utgångspunkt bör vara att det rör sig om gärningar som hade kunnat avgöras i det särskilda förfarandet om åtalet enbart rört denna gärning. Det bör i praktiken röra sig om åtalspunkter där det inte råder några tveksamheter om att gärningen inte har ett straff- värde som överstiger fängelse några månader, t.ex. grov olovlig körning, stöld av normalgraden eller grovt rattfylleri. Detta bör gälla även om den erkända brottsligheten samman- taget skulle kunna leda till ett fängelsestraff som överstiger fängelse . Eftersom den tilltalade är närvarande vid huvudför- handlingen bör det finnas ett större utrymme att hantera erkända åtal i en förenklad ordning än vad som gäller vid avgörande i det särskilda förfarandet enligt 45 kap. 10 b § RB. Vid lindrigare brott bör ett erkännande vid huvudförhandlingen i allmänhet kunna läggas till grund för en fällande dom utan att den tilltalades uppgifter och övrig bevisning tas upp genom förhör eller läggs fram på annat sätt. Finns det skäl att ifrågasätta erkännandet kan det inte heller anses uppenbart obehövligt att hålla huvudförhandling enligt nuvar- ande ordning. Det gäller exempelvis om erkännandet är tvetydigt eller kan ifrågasättas med hänsyn till den tilltalades person eller andra omständigheter. Det måste därtill stå klart att parterna samtycker till att åtalet hanteras mer summariskt. Begär någon av parterna att den tilltalade ska höras eller att få lägga fram bevisning i skuldfrågan, är det sådana omständigheter som ska leda till att åtalet handläggs på sed- vanligt sätt vid huvudförhandlingen. En annan omständighet som har betydelse för i vilken ordning hanteringen av åtalet bör ske vid huvudförhandlingen är bestäm- melsen i 27 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Den innebär att huvudförhandling ska hållas i tingsrätten i mål mot den som inte har fyllt . Rättegången är avsedd att ha en pedagogisk effekt för den unge. Det bör därför i normalfallet inte anses vara uppenbart obehövligt att parterna utvecklar talan och lägger fram bevisningen vid huvudförhandlingen. Genom förslaget kan huvudförhandlingen koncentreras till de åtalspunkter som avser grövre brott eller som parterna har olika uppfattning om. Den tilltalade blir mer delaktig i rättegången vilket kan leda till en smidigare brottmålsprocess och till snabbare avgör- anden, utan att det innebär en inskränkning av den enskildes rätt- säkerhet. Faran för att någon genom ett felaktigt erkännande skulle kunna dömas trots sin oskuld måste alltid beaktas. Vi menar att den risken inte bör överdrivas. Den tilltalade ska alltid ha fått tillfälle till råd- givning av advokat. är han eller hon företrädd av en offentlig försvarare även vid huvudförhandlingen. Åklagarens krav på objektivitet minimerar därtill risken för att tveksamma erkännan- den kan leda till fällande domar. Vårt förslag i detta avseende bör inte leda till fler felaktiga erkännanden än med nuvarande ordning. Mot förslaget skulle kunna anföras att handläggningen av målet vid ett överklagande till hovrätten i aktuell del skulle försvåras av att bevisning inte har dokumenterats vid huvudförhandlingen i tingsrätten. Det är självfallet angeläget att tyngdpunkten i brott- målsprocessen är i första instans och att hovrätten överprövar tingsrättens avgöranden. Mot bakgrund av erfarenheterna från det finska skriftliga förfarandet i erkända brottmål, som har beskrivits i avsnitt 9.1, drar vi slutsatsen att antalet överklaganden i vilka den tilltalade återtar ett erkännande av ett åtal som gjorts inför rätten skulle uppgå till enstaka procent av alla brottmålsdomar i tingsrätt. Fördelarna med en smidigare handläggning av erkända åtal i tings- rätt är enligt vår uppfattning större än den beskrivna nackdel som skulle kunna uppkomma vid sådana överklaganden. 11.5Mellandom och hänskjutande av prejudikatfråga Bedömning: Det bör inte införas en möjlighet till mellandom i brottmål. I tvistemål kan en rättegång delas upp genom att s.k. mellandom meddelas över viss talan eller fråga. Bestämmelserna finns i 17 kap. 5 § RB. Någon motsvarande möjlighet finns inte beträffande brott- mål. Syftet med mellandomsinstitutet är i huvudsak processekono- miskt. Typiskt sett ska det föreligga ett samband mellan den fråga som avgörs först och den resterande delen av målet. I bästa fall uppnås resultatet att den resterande, kostnadskrävande, delen av målet inte behöver prövas. Om prövningen av viss talan beror av en annan talan som hand- läggs i samma rättegång får mellandom ges över den talan (17 kap. 5 § första stycket RB). Bestämmelsen avser mellandom när flera käromål har kumulerats enligt bestämmelserna i 14 kap. RB. Ett exempel på detta är att talan om fastställelse av giltigheten av ett hyresavtal handläggs gemensamt med talan om skyldighet för svaranden att betala hyra för viss hyrestid. Enligt 17 kap. 5 § andra stycket RB får, om det är lämpligt med hänsyn till utredningen, särskild dom ges över en av flera omstän- digheter (ett rättsfaktum eller flera sådana fakta) eller viss i målet uppkommen fråga som främst angår rättstillämpningen (eller flera sådana frågor). sakfrågor får inte avgöras genom mellandom. Det beror på att sådana ofta är olämpliga att avgöra på det sättet. Det finns en stor risk för dubbla processer. De processekonomiska vinster som är syftet med en mellandom skulle i stället kunna leda till förlängda och mer kostsamma rättegångar. Att avgöra vad som är ett rättsfaktum och inte en sakfråga är ibland komplicerat. Det finns flera exempel på att mellandomar har undanröjts av högre rätt för att den fråga som avgjorts genom mellandomen inte fått prövas genom mellandom (se t.ex. NJA 1972 s. 337 och NJA 1979 s. 157). Det saknas anledning att införa en möjlighet till mellandom i brottmål nuvarande bestämmelser om brottmålsprocessen kan i vissa fall med rätta kritiseras för bristande flexibilitet. Sam- tidigt är det ibland en fördel att bestämmelserna om handläggning av brottmål är enhetliga. Det innebär att brottmålsprocessen sällan tyngs av preliminärfrågor. Det är en styrka som bör tas till vara. Ändringar som riskerar att komplicera processen bör därför bara göras om det finns ett reellt behov av det. Enligt vår bedömning är behovet av mellandom i brottmål så litet att det saknas anledning att införa en sådan möjlighet. Skälen för detta är följande. Brottmålsprocessen skiljer sig från tvistemålsprocessen. I ett dispositivt tvistemål kan parterna anpassa sitt agerande i processen efter juridiska och affärsmässiga riskbedömningar. Det kan avgöra hur mycket arbete som en part anser att det är motiverat att lägga ned på en särskild fråga i processen. Det kan också ha betydelse för om det finns anledning att ingå en förlikning med motparten. För parterna i en tvistemålsprocess kan en mellandom ha betydelse för bedömningen av riskerna med processen. Svarandeparten kan t.ex. göra bedömningen att chansen för att ha framgång i en fråga är goda, medan den är mindre när det gäller de resterande frågorna. Om den första frågan kan avgöras genom en mellandom ökar för- utsättningarna för båda parter att göra en bedömning av hur de ska agera i den fortsatta processen. Det kan innebära att möjligheterna att träffa en förlikning ökar efter mellandomen. I brottmålsrätte- gången är förutsättningarna annorlunda. Åklagaren ska till en början ha gjort bedömningen att han eller hon kan uppnå en fällande dom. Åklagaren ska också bevisa samtliga omständigheter som krävs för bifall av åtalet. Även om den tilltalades inflytande stärks och ett erkännande eller vitsordande kan ha betydelse för den prövning som domstolen gör, kan parterna inte tillåtas att ha samma infly- tande över processen som i ett dispositivt tvistemål. Det innebär att möjligheten att uppnå processekonomiska vinster med en mellan- dom typiskt sett är mindre i en brottmålsrättegång än i en rätte- gång i ett dispositivt tvistemål. I våra direktiv nämns två exempel då det krävs en fullständig handläggning trots att avgörandet i sak kan vara beroende av s.k. prejudiciella frågor. Det gäller i fall preskription ska anses ha inträtt eller om det förekommit brottsprovokation. är det klart att preskription inträtt. De fallen innebär sällan något problem i prak- Om åklagaren av misstag skulle ha väckt åtal i en sådan situation eller om preskription inträder under rättegången torde åklagaren regelmässigt lägga ned åtalet efter att han eller hon upp- märksammat att brottet är preskriberat. När det krävs ett avgörande i sak för att ta ställning till om ett brott är preskriberat krävs det ofta en bedömning av rubriceringen av brottet. Anled- ningen till det är att preskriptionstiderna beror på vilken straffskala som gäller för brottet. Ett annat praktiskt exempel då det kan krävas ett avgörande av preskriptionsfrågan är då det är fråga om brottslighet som pågått . Det kan då vara nöd- vändigt att ta ställning till när det brottsliga förfarandet ska anses ha inletts och avslutats. I båda dessa fall krävs det regelmässigt en så ingående behandling av den påstådda brottsligheten att det knappast är processekonomiskt motiverat att inte avgöra genom samma dom. Det är också svårt att se hur frågan om det förekommit en sådan brottsprovokation som utesluter ansvar ska kunna avgöras utan att omständigheterna kring brottet behandlas så utförligt att det är mest ändamålsenligt att vid samma tillfälle avgöra åtalet i sin helhet. Vid de diskussionsmöten som vi genomfört med advokater, åklagare och domare var det få aktörer som ansåg att det fanns ett behov av mellandom i brottmål. Exempel på måltyper som nämn- des i vilka det kunde tänkas finnas ett behov var i vissa arbetsmiljö- eller miljömål. I ett mål som rör utsläpp från ett fartyg kunde t.ex. frågan om utsläppet kommit från det aktuella fartyget avgöras genom mellandom. Resterande frågor i målet skulle då inte behöva prövas om det genom mellandomen slogs fast att så inte var fallet. Om detta ska anmärkas att en mellandom i en sådan situation bara innebär en processekonomisk vinst om rätten inte delar åklagarens uppfattning i den fråga som avgörs genom mellandomen och de resterande frågorna är utrednings- och tidskrävande. Om resultatet av mellandomen blir att åklagaren bevisat den delen av åtalet måste resterande frågor avgöras.