sou · H1B359 · 2013-08-30 00:00:00 — Ett krav som har diskuterats i avsnitt 3.2, och som har ansetts utgöra en underförstådd och självklar begränsning i uttrycket pågående markanvändning, är att användningen av mark eller byggnad måste vara lagenlig för att en inskränkning ska grunda en rätt till ersättning.14 Denna princip har huvudsakligen knutits till kvalifikationskravet att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras men är så grundläggande att man bör kunna tala om den som ett generellt krav.15 Principen innebär att en verksamhetsutövare är skyldig att utan någon ersättning underkasta sig rådighetsinskränkningar som vidtas med stöd av bestämmelser som gällde när verksamheten påbörjades. Detsamma gäller rådighetsinskränkningar som vidtas till följd av att villkoren i ett tillstånd inte följs. Det är svårare att bedöma om principen även kan tillämpas i fall då användningen av mark eller byggnad visserligen inte stred mot någon norm när den påbörjades, men en senare tillkommen reglering har medfört att verksamheten blivit olaglig. Lagrådet har i tidigare lagstiftningsärenden konstaterat att den omständigheten 12Angående dessa principer se vidare prop. 1997/98:45 s. 208 f. och 212 f. 13Se avsnitt 4.3.2.4. 1997/98:45 del 1 s. 551 och prop. 1981/82:130 s. 362. 1997/98:45 del 2 s. 514 och prop. 2009/10:80 s. 170. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar att en redan från början olaglig verksamhet inte bör kunna grunda någon rätt till ersättning inte synes kunna ge tillfredsställande vägledning i en sådan situation.16 Situationen kan uppstå både när ny lag stiftas och när föreskrifter meddelas med stöd av en befintlig lagbestämmelse. Dels kan de nya bestämmelserna innebära att en icke tillståndspliktig verksamhet måste anpassas för att inte bryta mot lagen, dels kan de nya bestämmelserna medföra beslut om återkallelse av tillstånd för en viss verksamhet eller att ytterligare eller ändrade villkor måste meddelas befintliga tillstånd. Det framstår inte som rimligt att, enbart med hänvisning till principen om lagenlighet, påstå att den enskilde i samtliga dessa fall ska behöva tåla inskränkningarna utan rätt till ersättning. En sådan vidsträckt tillämpning av principen skulle strida mot den huvudregel om rätt till ersättning då det allmänna inskränker användningen av mark och byggnad som, trots undantaget i tredje stycket, får anses följa av 2 kap. 15 § regeringsformen och allmänna rättsstatliga principer.17 I det första fallet, då ny lag stiftas, bör det som lagrådet konstaterat inte gå att tillämpa principen om lagenlighet. I stället bör det krävas av lagstiftaren att denne, utifrån huvudregeln om rätt till ersättning och de principer som behandlas inom ramen för detta kapitel, gör en bedömning av om det är rimligt att den enskilde omgående och utan kompensation underkastar sig de skärpta kraven. Framstår det inte som rimligt får lagstiftaren överväga om de skärpta kraven bör förenas med t.ex. övergångsbestämmelser, en dispensmöjlighet eller en rätt till ersättning. Ett visst undantag från ovanstående utgångspunkt har dock ansetts gälla i fråga om de allmänna hänsynsregler som återfinns i 2 kap. och annan miljörättslig lagstiftning, t.ex. 6–7 §§ strålskyddslagen, 1 § skogsvårdslagen och 2 § djurskyddslagen. I miljöbalkspropositionen konstaterade regeringen, med hänvisning till äldre förarbetsuttalanden, att principen om lagenlighet medför att någon rätt till ersättning inte finns då ingripanden sker med stöd av hänsynsreglerna. Eftersom hänsynsreglerna även syftar till att möta nyupptäckta hot har detta ansetts innebära att verksamhetsutövaren måste vidta åtgärder eller tåla rådighetsinskränkningar 1997/98:45 del 2 s. 514. 17Se avsnitt 3.3.1 och prop. 2009/10:80 s. 168. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar på grund av ny kunskap eller nyupptäckta risker utan kompensation.18 I motiven till den numera upphävda lagen (1997:1320) om kärnkraftens avveckling diskuterades skillnaden mellan åtgärder vidtagna på grund av omvärderade risker, för vilka ersättning ansågs böra lämnas, och åtgärder vidtagna på grund av nyupptäckta risker, för vilka ersättning inte ansågs böra lämnas.19 Gränsdragningen får sägas ge uttryck för ovanstående slutsatser om hur principen om lagenlighet ska tillämpas. En omvärdering av risker, t.ex. på grund av ändrade politiska ståndpunkter, kräver ny lagstiftning och i samband med det en prövning av rätten till ersättning på grund av de skärpta kraven. Nyupptäckta risker omfattas däremot av befintliga hänsynsregler och principen om lagenlighet medför därmed att verksamhetsutövaren är tvungen att tåla de skärpta kraven utan kompensation. En ytterligare situation av intresse är den då detaljerade föreskrifter meddelas med stöd av en generell lagbestämmelse. Så länge föreskrifterna endast innebär en precisering av de krav som uppställts genom lagbestämmelsen bör principen om lagenlighet kunna tillämpas. är dock lagbestämmelsen så allmän i sin avfattning att de föreskrifter som meddelas genom bemyndigandet medför rådighetsinskränkningar som verksamhetsutövaren svårligen kunnat räkna med. I de fall de nya kraven även går utöver vad som får anses följa av de allmänna hänsynsreglerna ter det sig rimligt att regeringen eller den myndighet som meddelar föreskrifterna får göra samma intresse- och skälighetsavvägningar som vid stiftandet av ny lag.20 Så som konstaterats i avsnitt 3.2 har de kvalifikationskrav som uppställs i 2 kap. 15 § andra stycket regeringsformen länge förekommit inom fastighets- och miljölagstiftningen. När kraven infördes i andra stycket genom lagstiftningsärende konstaterades det att dessa krav utgjorde huvudprinciper för rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar enligt gällande rätt.21 Deras 1997/98:45 del 1 s. 551. 19Se avsnitt 4.3.4. 20Principen om lagenlighet och dess tillämpning i vissa fall diskuteras vidare under avsnitten 21SOU 1993:40 s. 235. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar karaktär som sådana huvudprinciper har manifesterats genom införandet i grundlag. Ingenting i senare lagstiftningsärenden tyder på att detta har ändrats. De principer som följer av kvalifikationskraven bör därför vara styrande för ersättningsrätten även på det område som undantas i tredje stycket. Kvalifikationskravet att en åtgärd måste innebära att pågående markanvändning avsevärt försvåras för att grunda en rätt till ersättning återfinns också i bestämmelser om rådighetsinskränkningar i t.ex. skogsvårdslagen och . Att de principer som följer av kvalifikationskraven bör vara styrande för ersättningsrätten även på det område som undantas i tredje stycket innebär till att börja med att mer bagatellartade ingrepp inte medför någon rätt till ersättning. Det innebär vidare att förväntningsvärden inte ska ersättas och att bedömningen av vad som ska anses vara en pågående markanvändning därmed blir avgörande för ersättningsrätten. Som konstaterats i avsnitt 3.2 kan man i allmänhet utgå ifrån att det inte är en fråga om en pågående markanvändning om ett planerat förfarande är generellt tillståndspliktigt. I konsekvens härmed är det inte fråga om inskränkningar i en pågående verksamhet när en tillståndsansökan för en planerad verksamhet vägras. I linje med detta har det vidare hävdats att avslag på en begäran om förlängning av ett tidsbegränsat tillstånd, t.ex. på grund av ändrade regler eller oförutsedda olägenheter, inte ska anses innebära en inskränkning av pågående markanvändning.22 En situation som dock inte har ansetts jämförbar med ovanstående fall är då ett tillstånd återkallas , även om en sådan rätt skulle framgå av lag eller villkor.23 Denna situation kommer att behandlas mer ingående inom ramen för kapitel 6.24 Skadeståndsrätten innehåller vissa grundsatser om t.ex. krav på adekvat kausalitet, ersättningsgill skada, skador som endast medelbart träffar den skadelidande, samtycke till risk, skadelidandes medverkan, skyldighet att begränsa sin skada etc. 1997/98:45 del 2 s. 514 f. 24Se avsnitten 4.2.2, 4.3.2.4 och 6.3. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar ståndsrättsliga principer får betydelse för ersättningsrätten vid rådighetsinskränkningar på flera sätt. Till att börja med är ersättningsbestämmelserna i vissa av de lagar som möjliggör rådighetsinskränkningar utformade i enlighet med dessa principer, t.ex. i epizootilagen och zoonoslagen. Huruvida rätten till ersättning är kopplad till expropriationslagens regler eller skadeståndsrättsliga principer får främst betydelse för ersättningens omfattning. Men det finns också i övrigt beröringspunkter mellan ersättningsrätten och skadeståndsrätten. I vissa fall kan gränsen mellan de olika ersättningsinstituten vara flytande, t.ex. när fråga uppkommer om en myndighet har överskridit sina befogenheter. Har en myndighet med stöd av ett bemyndigande i lag vidtagit en rådighetsinskränkande åtgärd och det konstateras att myndigheten överskridit sina befogenheter bör 3 kap. 2 § skadeståndslagen kunna bli tillämplig på situationen. För att en skadeståndstalan ska kunna föras framgångsrikt krävs dock ett konstaterat fel eller försummelse från myndighetens sida. I första hand torde det bli fråga om att föra en ogiltighetstalan för att få föreskrifterna eller åtgärden upphävd. I litteratur har även hävdats att oskrivna skadeståndsrättsliga grundsatser som de som nämnts inledningsvis antas påverka ersättningsskyldigheten också vid rättsenliga ingrepp, förutsatt att skadesituationerna är någorlunda likartade. Dessa grundsatser fungerar då som en hjälp vid fastställandet av om omständigheterna är sådana att skadan ska ersättas och om den ska ersättas helt eller endast delvis. De blir en utfyllnad när regler för den närmare bedömningen av vad som ska anses vara en ersättningsgill skada saknas i den aktuella bestämmelsen.25 I de fall något av kvalifikationskraven är kopplat till ersättningsrätten får det kravet anses ge uttryck för dessa grundläggande principer. T.ex. får kopplingen till pågående markanvändning anses ge uttryck för ett krav på adekvat kausalitet och rekvisitet avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten innebära ett krav på omedelbarhet. Vidare har, som konstaterats ovan under avsnitt 4.2.2, kravet på lagenlighet ansetts utgöra en underförstådd och självklar begränsning i uttrycket pågående markanvändning, någon ersättning lämnas därför inte om skada uppkommer till följd av missförhållanden på den skadelidandes sida. 25 B. , Ersättning vid offentliga ingrepp 1, 1986, s. 50 och Grundlagen och fastighetsrätten, Nerenius och Santérus förlag 199, s. 98. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar principerna bör dock kunna få aktualitet i de fall ersättningsrätten inte är kopplad till något kvalifikationskrav. De EU-rättsliga reglerna om otillåtet statsstöd kan få betydelse för frågan om ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl och förtjänar därför att omnämnas i detta sammanhang. Bestämmelserna finns i EUF-fördraget (fördraget om Europeiska unionens funktionssätt) och har till syfte att förhindra att konkurrensförhållandena inom unionen snedvrids genom att medlemsstaterna otillbörligt gynnar vissa verksamheter. Den centrala bestämmelsen som statsstöd finns i artikel 107.1 och har följande lydelse. Om inte annat föreskrivs i fördragen är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den inre marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. För att en åtgärd ska vara otillåten enligt artikeln krävs att det allmänna ger en verksamhet en ekonomisk fördel som den inte skulle ha erhållit under normala marknadsvillkor.26 Det är inte uteslutet att en sådan fördel skulle kunna vara att en verksamhetsutövare erhåller ersättning för av en marks minskade marknadsvärde till följd av en rådighetsinskränkning.27 Åtgärden ska också innebära att handeln mellan medlemsländerna påverkas. Det kriteriet är uppfyllt så snart den inhemska produktionen påverkas i sådan grad att utländska produkter får svårare att hävda sig på den inhemska marknaden. Det krävs alltså inte att det företag som gynnas av åtgärden bedriver handel med andra medlemsstater.28 I fördragets artikel 107.2 och 107.3 anges ett antal situationer i vilka undantag från förbudet i artikel 107.1 kan vara motiverade. Beträffande undantagen i 107.3 har kommissionen ett omfattande utrymme för skönsmässig bedömning av vilka typer av statligt stöd som ska anses tillåtna. För att underlätta medlemsstaternas tillämpning av bestämmelserna har kommissionen utfärdat riktlinjer om 26EU-domstolens dom i mål C-39/94, SFEI m.fl. 4 kap. 1 § expropriationslagen. 28SOU 2011:69 s. 80. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar vilka former av stöd som omfattas av undantagen och vad de fäster vikt vid i sin bedömning. Sådana riktlinjer finns bl.a. för statligt stöd till miljöskydd. Tillåtligheten av vissa statliga stöd till miljöskydd baseras främst på artikel 107.3.c som medger stöd som ska underlätta utvecklingen av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.29 I riktlinjerna framhålls att medlemsstaternas utgångspunkt vid åtgärder till skydd för miljön ska vara artikel 174 i EG-fördraget, principen om att förorenaren betalar.30 Statsstöd är endast tillåtet om stödåtgärderna leder till en miljöskyddsnivå som är högre än den som hade uppnåtts utan stödet och de positiva effekterna av stödet överväger de negativa effekter stödet har i fråga om snedvridning av konkurrensen.31 Som exempel på tillåtet statsstöd nämns stöd till åtgärder som går längre än gemenskapsnormerna eller höjer nivån på miljöskyddet i avsaknad av gemenskapsnormer eller till åtgärder för tidig anpassning till framtida gemenskapsnormer. Är det dock fråga om stöd för anpassning till tvingande EU-regler som trätt ikraft är det inte tillåtet.32 Mot bakgrund av att det, under vissa förutsättningar, inte är tillåtet att lämna ersättning till en verksamhet för att kompensera för kostnader som uppkommit till följd av krav som ställs med stöd av tvingande EU-regler kan det inte uteslutas att en ersättningsrätt kopplad till t.ex. vidtagande av vissa åtgärder till uppfyllande av en miljökvalitetsnorm som avses i 5 kap. 2 § första stycket 1 skulle strida mot artikel 107.1 i EUF-fördraget. Frågan bör uppmärksammas när bestämmelser som bygger på EU-rättsakter införs. 29Gemenskapens riktlinjer (2008/C 82/01) för statligt stöd till miljöskydd, avsnitt 1.2. (12). 30Gemenskapens riktlinjer (2008/C 82/01) för statligt stöd till miljöskydd avsnitt 1.2 (8) och 1.3.2. (18). 31Gemenskapens riktlinjer (2008/C 82/01) för statligt stöd till miljöskydd, avsnitt 1.2 (6). 32Gemenskapens riktlinjer (2008/C 82/01) för statligt stöd till miljöskydd, avsnitt 3.1.3 (87). Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar 4.3Ett representativt urval av lagar I föregående kapitel har konstaterats att man vid införandet av grundlagsskyddet för rådighetsinskränkningar inte avsåg att utvidga ersättningsrätten eller på annat sätt ändra gällande rätt. Inte heller vid senare ändringar av paragrafen eller vid lagstiftningsärenden som berört ersättningsrätten, t.ex. miljöbalksärendet, har lagstiftaren uttryckt någon avsikt att åstadkomma en ändring av gällande rätt i detta avseende. Ersättningsrätten kan därför antas väsentligen bygga på samma principer som vid införandet av grundlagsskyddet. Ledning för vilka hänsyn som har tjänat som utgångspunkter vid bestämmande av rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar och hur de principer som angetts i föregående avsnitt har varit styrande vid denna bedömning, borde därför kunna hittas i de diskussioner som föregått införandet av ersättningsreglerna i gällande rätt. I följande avsnitt kommer ett representativt urval av bestämmelser som medger rådighetsinskränkningar på grund av hälso- skydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl presenteras och de diskussioner och avvägningar som föregick bestämmelsernas utformning och eventuella förening med en rätt till ersättning lyftas fram. Syftet med presentationen är att tydliggöra vilka allmänna och enskilda intressen som har beaktats vid införandet av dessa bestämmelser och vilken vikt som har lagts vid intressena i de olika fallen. innehåller en mängd regler som tillåter att det allmänna inskränker den enskildes möjligheter att använda mark eller byggnad. Sådana rådighetsinskränkningar kan ske genom meddelandet av föreskrifter och förbud, genom tillståndsplikt och villkor, återkallelse av tillstånd och meddelande av ytterligare eller ändrade villkor för en verksamhet. Rätten till ersättning regleras i 31 kap. . Ersättning lämnas vid vissa beslut enligt 7 kap. avseende nationalpark, naturreservat, kulturreservat, biotopskyddsområde, vattenskyddsområde samt föreläggande och förbud enligt den s.k. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar samrådsparagrafen, 12 kap. 6 § fjärde stycket, om beslutet innebär att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras. Ersättning betalas också vid vissa undersökningar, vid föreläggande om stängselgenombrott och vid omprövning av vattenverksamhet i vissa fall m.m. Ersättning lämnas inte när åtgärder vidtas till uppfyllande av hänsynsreglerna i 2 kap. Ersättning lämnas inte heller när åtgärder vidtas till skydd för djur- och växtarter enligt 8 kap. och 7 kap. 12 § eller avseende miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd enligt 9 kap. och 7 kap. 20 §, vid beslut avseende miljöriskområden enligt 10 kap., vid inskränkningar till följd av bestämmelserna om genetiskt modifierade organismer, kemiska produkter och biotekniska organismer enligt 13 och 14 kap. eller vid föreskrifter och förbud gällande avfallshantering enligt 15 kap. m.m. Ersättning ska vidare, i normalfallet, inte ges när ett tillstånd, en dispens eller ett godkännande helt eller delvis återkallas eller ändras enligt 24 kap. Ersättning ges inte heller för åtgärder som avses i 31 kap. 4 § som inte medför att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras.33 Efter vad som anges i regeringens proposition med förslag till miljöbalk utformades reglerna om ersättning med hänsyn dels till vikten av att åstadkomma en lämplig och ändamålsenlig fördelning av ansvaret för skyddsvärda naturområden, biologisk mångfald etc. mellan samhället och den enskilde, dels till principen om förorenarens betalningsansvar och idén att förvaltandet av naturen och mångfalden ska vara ett normalt inslag i en verksamhet som inte förutsätter statligt bidrag.34 I miljöbalksutredningens huvudbetänkande förklarades skillnaden mellan de situationer då ersättning ges och då ersättning inte ges enligt balken på följande sätt. I de ersättningsfria situationerna uppträder skadorna utanför det område där verksamheten bedrivs. Verksamhetsutövaren fördelar miljöriskerna på andra och kan sägas ta i anspråk andra fastigheter på ett sätt som liknar expropriation. Det följer då av principen om förorenarens betalningsansvar att han får tåla begränsningar utan ersättningsrätt. I de situationer där ersättning betalas är det vanligen fråga om att skydda värden som finns inom verksamhetsområdet. 33Den närmare innebörden av detta kvalifikationskrav har diskuterats i avsnitt 3.2. 1997/98:45 del 1 s. 549. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar stat eller kommun som behöver denna fastighet för att skydda dess naturvärden.35 ersättningsregler hade vid tillkomsten sina motsvarigheter i naturvårdslagen och vattenlagen. Några motsvarande ersättningsregler fanns inte i de andra lagar som integrerades i balken. Regeringen uttalade i propositionen att regler innebar att dåvarande regler och principer för ersättning när en fastighetsägares rådighet över sin mark inskränks genom ingripanden från det allmänna bibehölls oförändrade.36 4.3.2.2Ersättning enligt 31 kap. 4 § De ersättningsbestämmelser som återfinns i 31 kap. 4 § hade i huvudsak sina motsvarigheter i naturvårdslagen och vattenlagen. Vid naturvårdslagens tillkomst utformades ersättningsbestämmelserna efter motsvarande regler i naturskyddslagen (1952:688), strandlagen (1952:382) och byggnadslagen (1947:385) efter viss omarbetning. I motiven till naturvårdslagen uttalade departementschefen följande angående de hänsyn som legat till grund för utformningen av dessa ersättningsregler. Det torde för envar, jordägare eller inte, te sig självklart att man inte får hantera naturvärden hur som helst och att även andra än ägaren kan ha befogade anspråk på tillgång till sådana värden. Att jordägarna i gemen skulle ha ersättning för att visa rimliga hänsyn härvidlag är säkerligen helt främmande för den allmänna rättsuppfattningen. När naturvården påkallar mera långtgående inskränkningar i enstaka jordägares förfoganderätt, ligger det däremot annorlunda till. Ersättning bör då kunna utgå efter en rimlig avvägning mellan det allmännas och den enskilde jordägarens intressen. Från dessa allmänna utgångspunkter har jag låtit utarbeta ersättningsbestämmelserna i departementsförslaget. Vid lagens tillkomst infördes ett kvalifikationskrav i bestämmelserna innebärande att ersättning endast utgick om åtgärden innebar att ägaren kunde använda marken allenast på sätt som stod i uppenbart missförhållande till dess tidigare värde, eller eljest tillskyndade honom avsevärt men. Ett resultat av lagstift- 35SOU 1996:103 del 1 s. 625. 1997/98:45 del 1 s. 513. 37NJA II 1965 s. 245. Principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar ningsärende var att detta krav byttes mot ett krav på att åtgärden skulle innebära att markanvändningen avsevärt försvåras. tillkom preciseringen att det avsevärda försvårandet skulle relateras till berörd del av fastigheten.38 Även vid naturvårdslagens tillkomst gällde principen om lagenlighet. var skyldig att utan rätt till ersättning vidta de åtgärder som följde av den försiktighetsprincip som kom till uttryck i 1 § tredje stycket. Principen var dock vid naturvårdslagens tillkomst inte lika långtgående som . Av vissa uttalanden som departementschefen gjorde i förutnämnda förarbeten får man dra slutsatsen att skyldigheten att utan ersättning underkasta sig åtgärder vidtagna med stöd av 1 § tredje stycket gällde så länge de åtgärder som vidtogs inte var synnerligen ingripande för den enskilde.39 Ersättning utgick t.ex. till en början om tillstånd vägrades eller förenades med nya villkor trots att åtgärderna vidtogs till uppfyllande av försiktighetsprincipen. kom dock denna rätt till ersättning att luckras upp. Särskilt genom lagstiftningsärende skärptes kraven på vad den enskilde utan någon rätt till ersättning måste tåla i form av ingripanden från det allmänna av naturvårdshänsyn.40 Departementschefen uttalade att det fick vara en allmänt accepterad uppfattning att den enskilde markägaren inte hade frihet att använda sin egendom på ett sätt som skulle vara till skada för andra människor och för samhället i dess helhet och att denna skärpning i det allmännas inställning borde komma till uttryck i naturvårdslagen. I överenstämmelse med detta synsätt föreslogs bl.a. en skärpning av den allmänna hänsynsregeln 1 § tredje stycket samt slopande av det i vissa lagrum (18, 20 och 21 §§) upptagna villkoret att ingripanden av naturvårdsskäl inte fick vara oskäligt betungande. Även enligt vattenlag gällde att någon ersättning inte utgick vid inskränkningar till skydd för ett grundvattenområde som inte gick utöver vad som följde av den allmänna hänsynsregeln i 2 kap. 63 §. Enligt denna hänsynsregel skulle den som ville vidta en åtgärd som kunde befaras menligt inverka på grundvattentillgången vidta de anordningar, tåla de begränsningar av verksamheten eller i övrigt vidta de försiktighetsmått, som skäligen