sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Denna utveckling har fortgått och avancerat så långt att också folk- bokföringen och personnumren förlorat åtskilligt av sin betydelse som identifieringsmedel. En mycket stor del av den verksamhet som förekommer i det nutida samhället, också vad gäller relationen mellan myndigheter och medborgare, bygger på system för elektro- nisk identifiering, varvid namnen samt i viss mån även person- numren spelar en mer underordnad roll än för bara något tiotal år sedan. Mot den bakgrunden kan det hävdas att det inte längre finns något stort allmänt intresse av att med hjälp av just namnet kunna identifiera en person och att detta intresse därför inte bör hindra att den enskilde får ett större utrymme att själv kunna välja sitt namn; tanken är i princip densamma som kommittén utvecklat närmare i föregående kapitel rörande förvärv av namn i familje- rättslig ordning. Däremot finns det naturligtvis alltjämt andra, framför allt enskilda intressen av ett fungerande administrativt namnskydd. Redan i propositionen till namnlag framhöll departementschefen att namnets värde för den enskilde var i Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning Utvecklingen , med ökande antal ansökningar om namnbyte, ofta med önskan om att förvärva och få skydd för ett unikt efternamn, bekräftar att det egna namnet betraktas som en värdefull tillgång av många enskilda. Det nu sagda kan också uttryckas så, att intresset av ett administrativt namnskydd består men bärs upp främst av hänsynen till enskildas krav att andra inte ska tillåtas förvärva namn som överensstämmer med eller är alltför lika de egna namnen och som därför kan förväxlas med dessa. Det gäller alltså att finna en balans mellan i huvudsak två enskilda intressen, nämligen intresset av att så fritt som möjligt kunna förvärva ett nytt namn och intresset av ett effektivt skydd för det egna namnet. Frågan är då hur väl denna förändrade motivbild för det administrativa namn- skyddet, där statens intressen är lika framträdande, låter sig förenas med dagens lagstiftning och inte minst tillämpningen av denna. Byte till efternamn som någon annan enligt lag bär eller har rätt att bära Vad som först kan konstateras är att det successiva avståndstagande som har skett i praxis från en i huvudsak enbart språklig bedöm- ning av förväxlingsrisken har försvagat namnskyddet i förhållande till hur lagstiftaren föreställde sig att 13 § första stycket 1 skulle komma att tillämpas. Det är uppenbart att många av de efternamn som enligt vad som framgår av praxisgenomgången har godkänts inte skulle ha godkänts om bedömningen av den språkliga likheten mellan namnen alltjämt fått utgöra vad departementschefen lagstiftningsärende kallade ett centralt moment. Som klara exempel kan anges Milmark (motanförda namn Millmark och Milemark), Nomell (motanfört namn Numell), Hölje (motanfört namn Höljö) och Anderhed (motanfört namn Andered). Dessa namnkonstellationer ligger så nära varandra både visuell och fonetiskt att det inte råder något tvivel om att förväxlingsrisk föreligger från språklig synpunkt. Ändå har PBR i dessa och liknande fall frångått PRV:s bedömning och medgivit de begärda namnbytena. Det får betraktas som ganska betänkligt att namnlag- stiftningen, som den alltså tillämpas , i så hög grad tillgodoser sökandenas intressen på namnrättshavarnas bekostnad. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning Man kan kritisera denna utveckling och beklaga de många enskilda personer och familjer som upplevt sig bli i praktiken bestulna på ensamrätten till sitt unika namn. Om man, för att ta ett av de anförda exemplen, menar att den som äger rätten till namnet Millmark inte ska behöva tåla att någon annan får anta det nybildade namnet Milmark, måste man också mena att det är något fel med namnrätten som den fungerar . är det svårt att angripa själva den princip i rättstillämpningen som innebär att myndigheter och domstolar ser mer till helheten än till ett enskilt, om än viktigt kriterium. Det tycks emellertid finnas ett relativt enkelt sätt att komma till rätta med det beskrivna problemet rörande tillämpningen av 13 § första stycket 1 namnlagen. Det är nämligen ganska tydligt att lag- textens ordalydelse att bara lätt förväxlingsbara namn ska vägras godkännande utgör grundorsaken till framväxten av den för de befintliga namnrättsinnehavarna ogynnsamma praxisen. Om man tar bort kvalifikationen att det nybildade namnet inte får vara lätt förväxlingsbart med ett namn som redan finns, kommer hinder i princip att föreligga så snart förväxling objektivt sett kan ske. Nybildade namn skulle då behöva skilja sig i högre grad från befintliga efternamn än vad som anses nödvändigt , då redan mycket subtila skillnader mellan namnen kan vara tillräckliga för att det nya namnet ska kunna godkännas. Ett slopande av kravet att namnet inte får vara lätt att förväxla med ett befintligt namn innebär naturligtvis i förhållande till dagens praxis en viss inskränkning av möjligheten att göra ett fritt namn- val. Denna begränsning skulle ju också vara själva avsikten med en sådan ändring. Faran för att namnbyten skulle komma nekas också i fall då det inte föreligger någon konkret förväxlingsrisk torde emellertid inte vara särskilt stor. Det saknas anledning befara att namnmyndigheten och domstolarna plötsligt upphör att bedöma förväxlingsrisken i ett helhetsperspektiv endast för att det kvalifice- rande ordet lätt försvinner från lagtexten. Genom den skisserade lagändringen banas väg för en mindre komplicerad och mer enhetlig rättstillämpning, såväl inom som mellan de beslutande instanserna. För allmänheten är det en given fördel att det skapas större förutsebarhet och klarhet om vad som egentligen gäller i fråga möjligheten att byta till ett efternamn som liknar ett annat. Genom att slopa kvalifikationen lätt återförs rättsläget till ett tillstånd där den språkliga likheten står i centrum för bedömningen av förväxlingsrisken, men där det vid sidan härav Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning också är möjligt att beakta andra faktorer, såsom hur namnen upp- fattas visuellt, hur vanligt och hur välkänt det motanförda namnet är i landet (jfr RÅ 2003 ref 97 I och II samt SOU 1960:5 s. 166) eller att namnen trots språklig likhet ger helt olika associationer eller tvärtom, dvs. att namnet trots avsevärd språklig olikhet ger ensartade associationer. Den huvudsakliga invändning som kan riktas mot den angivna omformningen av kriterierna för det administrativa namnskyddet är, som nämnts, att det skulle bli något svårare att byta till ett namn som påminner om ett annat och att den personliga friheten att välja sitt eget namn därmed skulle beskäras alltför mycket. Mot detta står först och främst att också rätten att slippa intrång i sin egen namnrätt är ett beaktansvärt intresse, som inte utan starka skäl ska behöva vika för någon annans intresse av att få ett nytt namn. Det kan heller inte göras gällande att det med den föreslagna begräns- ningen skulle bli alltför svårt att bilda nya efternamn som kan vinna godkännande. Antalet möjliga nya kombinationer av för-, mellan- och efterleder kommer alltid att vara oöverskådligt stort; det räcker att kasta en blick på PRV:s e-tjänst Efternamnsförslag för att få bekräftat att så är fallet, särskilt om man betänker att denna e-tjänst omfattar blott en ringa del av sådana nya namn- konstruktioner som kan godkännas. En annan tänkbar invändning är att den förordade skärpningen av kriterierna för bedömningen av förväxlingsrisken i praktiken kommer att göra det svårare att byta namn för sökande som kan åberopa anknytning till ett visst namn eller ömmande skäl av annat slag. Invändningen kan emellertid bemötas med att det i sådana fall kan finnas möjlighet till dispens på grund av särskilda skäl. Ett administrativt skydd för efternamn som någon har en latent namnrätt till enligt 13 § första stycket 1 namnlagen – det gäller alltså personer som inte bär namnet men som skulle ha rätt att byta till det med stöd av de familjerättsliga bestämmelserna om namn- förvärv – infördes genom namnlag. namnrätts- kommitté ansåg att endast de namn som verkligen var i bruk skulle ges ett administrativt skydd, men efter att motsatta synpunkter framförts från ett par remissinstanser föreslog regeringen i propo- sitionen att skyddet även skulle omfatta namn till vilka en latent namnrätt förelåg. Som framgått har förekomsten eller den förmodade förekomsten av latenta namnrätter särskilt tidigare ställt till åtskilliga problem i rättstillämpningen, som härigenom också är svår att förutse för Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning sökandena och andra berörda parter. Visserligen har den allt mer omfattande datoriseringen gjort det möjligt att bättre kontrollera förekomsten av latenta namnrätter, men full visshet om att det inte finns en latent namnrätt som utgör hinder för någon att bilda ett nytt efternamn kan man aldrig räkna med att få i de enskilda ärendena. Vad som händer om den latenta namnrätten upphör som hinders- grund för godkännande av i första hand nybildade efternamn är att innehavaren av namnrätten kan tvingas tåla att någon annan bär ett namn som är identiskt eller förväxlingsbart med ett namn som rättighetshavaren kan tänkas vilja byta till med stöd av de familjerättsliga reglerna. Rätten att ta det namn som den latenta namnrätten avser upphör inte utan endast rätten att hindra att någon annan byter till namnet i administrativ ordning. Det sist- nämnda kan förstås i ett begränsat antal fall upplevas som en försämring för en innehavare av en inte utnyttjad namnrätt. Mot detta ska ställas den större klarhet om vad som gäller och de tidi- gare nämnda hanteringsmässiga fördelar som blir följden om den latenta namnrätten slopas som särskild hindersgrund vid prövning av om ett efternamn, nybildat eller inte, ska godkännas. Enligt kommitténs uppfattning väger dessa senare skäl tyngre än de först nämnda. Kommittén föreslår därför, i linje med vad års namn- rättskommitté förordade, att den latenta namnrätten i 13 § första stycket 1 namnlagen utgår ur lagstiftningen. Det kan noteras att man i den nya danska namnlagstiftningen inte har funnit det nöd- vändigt att bevara ett särskilt skydd för latenta namnrätter och att någon sådant skydd inte heller återfinns i den nya norska namn- lagstiftningen. Det bör ånyo understrykas att den föreslagna ändringen på intet sätt begränsar möjligheten till framtida namn- byten för de personer som har en latent rätt till ett familjeanknutet efternamn. Byte till efternamn som har burits av en utdöd släkt På samma sätt som gäller beträffande befintliga efternamn, eller namn som det finns en latent namnrätt till, ska förväxlingsrisken bedömas också när någon enligt 13 § första stycket 2 ansöker om att få byta till ett namn som lätt kan förväxlas med ett allmänt känt efternamn som har burits av en utdöd släkt. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning förväxlingsrisken är i detta fall sällan förenad med några svårig- heter, eftersom det sökta namnet som regel är identiskt eller prak- tiskt taget identiskt med det motstående. Anledningen till att namnen i dessa fall kan förväxlas är just att sökanden önskar byta till ett historiskt belagt namn, ofta ett namn som har tillhört en ut- slocknad adelsätt. Problemet i dessa fall är i stället att, som tidigare beskrivits, rättstillämpningen dels präglas av oenhetlighet, dels har kommit att bli anmärkningsvärt liberal. Det sistnämnda är i sin tur en konse- kvens av en ganska egendomlig, av PBR etablerad praxis som inne- bär att det sökta namnets förekomst under eget uppslagsord i är ensamt utslagsgivande för bedömningen av om namnet är allmänt känt eller inte. Denna praxis har inneburit att blott tre ansökningar beträffande tidigare burna adelsnamn har avslagits (Leijoncrona, Sprengtport och Meyerfeldt) medan ett stort antal andra, som alltså inte förekommer i National- encyklopedien, har godkänts. har ett 80-tal sådana ansökningar godkänts. Bland dessa märks även namn på relativt utdöda släkter (såsom Adlerstam, Gripensvärd och Nordenstjerna) och släkter som spelat en betydelsefull roll i landets historia (såsom släkten ; att en företrädare för släkten varit biskop och en annan chef över flera vapenslag i inne- bar enligt PBR – vid det förhållandet att Stiernkors saknade egen rubrik i – inte att namnet var att anse som allmänt känt, i följd varav det stod fritt för en ny bärare att få det registrerat för sig). Även utdöda borgerliga namn har godkänts för nya sökande, såsom framgår av exemplet Gravallius i praxisgenomgången. Utvecklingen i praxis står i strid med de intentioner som ligger till grund för lagstiftningen och förefaller inte heller från ett nutida betraktelsesätt att vara tillfredsställande. Inte så att och adeln som institution skulle ha något befogat anspråk på ensamrätt till utslocknade ätters namn. Däremot framstår det från allmän synpunkt och av hänsyn till nationens gemensamma histo- riska, kulturella och forskningsmässiga intresse som betänkligt att namn på personer som bott och verkat i riket och här spelat en framträdande roll, utan vidare kan övertas med ensamrätt av personer som inte har den ringaste egen anknytning till namnet. Särskilt stötande är denna mycket tillåtande praxis när det gäller namn som har burits av personer som intill relativt varit väl kända och som är omtalade i relativt moderna uppslagsböcker och Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning biografiska verk – eller på Internetbaserade uppslagsverk – men som av någon anledning inte fått ett eget uppslag i National- encyklopedien. En förändring i riktning mot en något stramare rättstillämpning vad gäller byte till namn som har burits av utdöda släkter är alltså önskvärd, trots att det givetvis innebär en viss begränsning av möjligheten att fritt välja sitt eget efternamn. Emellertid finns det knappast ett befogat intresse för envar medborgare att få anta ett namn som någon annan har burit om den sökande inte har någon personlig anknytning till namnet. För den som önskar byta till exempelvis ett namn med adlig klang finns praktiskt taget obegränsade möjligheter att skapa ett nytt sådant genom att kom- binera olika heraldiska begrepp, så som det givits rikliga exempel på i praxisgenomgången (Rosencreutz, Krusenstråhle, Silverkors osv.) utan att fördenskull inkräkta på landets historiska namnskatt. Den lagändring som behövs för att åstadkomma en sådan upp- stramad och mindre schablonmässig praxis behöver inte bli särskilt omfattande. Det är tillräckligt att kriteriet allmänt känt ersätts med historiskt känt. Villkoret för att ett namn ska befinnas vara historiskt känt måste inte alltid vara att det har tillhört en för länge sedan utdöd släkt. Även namn som intill relativt har burits av personer som tillhört en numera utdöd släkt kan givetvis i bok- stavlig mening anses vara historiskt kända och därmed skyddade från att övertas av obefryndade bärare. De allra vanligaste efternamnen behöver inget administrativt skydd En fråga rörande det administrativa namnskyddet är om det allt- jämt finns skäl att låta detta omfatta även mycket vanliga efter- namn, såsom , och . Det kan hävdas att de personer som redan bär sådana alldagliga efternamn knappast har något befogat intresse av att förhindra att andra får byta till det namnet. Det skulle å andra sidan kunna påstås att det saknas behov av möjligheten att kunna byta sitt efternamn till ett annat och mycket vanligt efternamn. Det påståendet är emellertid inte sant, eftersom det finns åtskilliga fullt rimliga motiv för den typen av efternamnsbyten. I fall då de vanliga familjerättsliga reglerna inte räcker till kan den angivna möjligheten vara ett smidigt sätt att uppnå namngemenskap i en familj eller i ett samboförhållande. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning Trakasserade personer kan vilja byta till ett annat och alldagligt namn för att i någon mån göra det svårare för sina förföljare att spåra upp dem. Och om alla som så önskar ges rätt att byta till ett i väletablerat efternamn, utan att behöva åberopa några sär- skilda skäl för sin begäran, kan det få en positiv integrationspolitisk betydelse. En viktig faktor i detta sammanhang är att staten inte har till- närmelsevis samma intresse som tidigare av att med hjälp av sär- skiljande namn kunna identifiera medborgarna; redan när systemet med personnummer infördes minskades drastiskt namnets bety- delse som individualiseringsinstrument, och namnlag ansågs det inte längre behövligt att uppställa särskilda hinder mot namnbyten för personer som redan hade särskiljande namn. Om det inte är förenat med några betydande andra olägenheter synes det därför finnas goda skäl att låta medborgarna i princip fritt få välja ett vanligt förekommande efternamn åt sig själva och sina barn, för att på detta enkla sätt ytterligare öka inslagen av frihet i namnlagstiftningen. I och har lagstiftaren redan anammat detta syn- sätt och undantagit allmänt brukade efternamn från det administra- tiva skydd som tillkommer de mer ovanliga namnen. har gått längst i detta avseende; där skyddas endast efternamn som har färre än 200 bärare. har valt en mer återhållsam linje och satt gränsen vid 2 000 bärare. I båda fallen betonas i lagens för- arbeten att den enskilde har rätt att bestämma sitt namn och att det krävs starka skäl för att inskränka denna rätt. Det framhålls visser- ligen att man ska ha respekt för den känsla av släktsamhörighet som ett efternamn kan ge. Men, understryks det i förarbetena, när alltför många bär samma efternamn finns det inte längre någon för- väntan om att efternamnet ska utvisa tillhörighet till en viss släkt, och skälen att skydda ett sådant namn är då inte lika tungt vägande. Dessa tankar i förening med värdet av enkelhet i det administrativa förfarandet ledde i båda länderna till att namnskyddet slopades för de mest vanliga efternamnen. Mycket talar för att också nu är moget för en liberali- sering av möjligheterna att byta till något av de efternamn som är mest vanliga i landet. Var gränsen så fall ska gå kan naturligtvis diskuteras. Att som i sätta namnet på en fri lista så snart antalet bärare överstiger 200 skulle föra alltför långt; det skulle exempelvis innebära att namnskyddet upphör för åtskilliga släkter som trots ett relativt stort antal bärare har en stark sammanhållning Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning och i flera fall också bedriver verksamhet i form av släktföreningar, såsom släkterna . En mer lämplig avvägning synes vara att såsom i sätta gränsen vid 2 000 bärare. Då skulle det administrativa namnskyddet upphöra för de cirka 470 vanligaste efternamnen, vilket med tillräckligt betryg- gande marginal skulle undanta släkter inom vilka det trots ett avsevärt antal bärare kan finnas en mer påtaglig känsla av samhörig- het mellan dem som bär namnet. För säkerhets skull och inte minst för att garantera en enkel och invändningsfri tillämpning av regeln bör varje stavningsvariant av ett efternamn räknas för sig. Det blir således fritt att byta till men inte till , , Janzon, Jahnzon, Jahnson eller Jahnsson eftersom de sistnämnda stavningsvarianterna bärs av långt färre än 2 000 personer. Av samma skäl blir det fritt att byta till eller men inte till eller Bergkuist. Vad en sådan nyordning skulle innebära är naturligtvis i främsta rummet en väsentlig frihetsreform för medborgarna, men också avsevärda administrativa fördelar. Denna nya möjlighet skulle som nämnts dessutom kunna användas i åtskilliga fall när de familje- rättsliga namnreglerna inte medger ett önskat byte eller då ett namnbyte i övrigt bara kan ske om det finns särskilda skäl. En vansklig och tidsödande dispensprövning skulle där- med kunna ersättas av en enkel ansökan om att få byta till ett namn som redan bärs av 2 000 personer eller fler. Exakt vilka namn som omfattas bör fast- ställas av , som enligt kommitténs förslag övertar rollen som namnmyndighet och som självfallet också kommer att infor- mera härom på sin hemsida. I det föregående har konstaterats att föreskriften, att ett befintligt eller historiskt namn åtnjuter skydd mot en ny namnansökan bara om de aktuella namnen lätt kan förväxlas, har lett till en oenhetlig och oönskad utveckling i praxis. Kommittén har därför ansett att detta kvalifikationskrav bör utgår ur 13 § första stycket 1–2 namn- lagen. Samma överväganden gör sig gällande beträffande de övriga namn och kännetecken som anges i 13 § första stycket. Någon anledning att i övrigt ändra det sakliga innehållet i punkterna 3–6 finns däremot inte. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning I 13 § första stycket 7 namnlagen ges skydd mot att någon tar ett efternamn som lätt kan förväxlas med titeln på ett skyddat litterärt eller konstnärligt verk, om titeln är egenartad. Skyddet om- fattar också ett särskilt skapat namn som förekommer i ett sådant verk och vars utnyttjande skulle innebära en kränkning av annans upp- hovsrätt till verket. Genom den nya varumärkeslagen (2010:1877) och genomförda ändringar i firmalagen (1974:156) har rätts- läget ändrats i frågan huruvida en titel på ett upphovsrättsligt skyddat verk ska utgöra hinder mot registrering av ett varumärke eller en firma. Det förhållandet att ett varumärke eller en firma innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som titel på annans skyddade litterära eller konstnärliga verk utgör inte längre ett hinder mot registrering. Alltjämt ska dock den om- ständigheten att ett varumärke eller en firma innehåller eller består av något som kränker annans upphovsrätt till ett litterärt eller konstnärligt verk eller annans rätt till en fotografisk bild eller mönster utgöra hinder för registrering, 2 kap. 10 § varumärkeslagen och 10 § firmalagen (se prop. 2009/10:225 s. 198–199). Eftersom det är önskvärt med största möjliga enhetlighet inom immaterialrättens område är det lämpligt att bestämmelsen i 13 § första stycket 7 namnlagen ändras så att bättre överensstämmelse med varumärkeslagen och firmalagen uppnås. Titelskyddet bör där- för utgå som hinder mot godkännande av efternamn. Däremot bör det befintliga skyddet för kränkning av annans upphovsrätt till litterärt eller konstnärligt verk bestå. Sammantaget innebär vad kommittén anfört att det lagrum som i en ny namnlag motsvarar 13 § namnlagen bör ges följande inne- håll och utformning. 13 § Som efternamn, vare sig det är nybildat eller ej, får inte god- kännas namn som kan förväxlas med 1.ett efternamn som någon annan lagligen bär, 2.ett historiskt känt efternamn som har burits av en utdöd släkt, 3.ett allmänt känt utländskt efternamn, 4.någon annans konstnärsnamn eller likartat namn, som är allmänt känt, 5.en beteckning för en stiftelse, en ideell förening eller en liknande sammanslutning, 6.någon annans här i riket skyddade firma, varumärke eller annat kännetecken som har inarbetats för någon annan i näringsverksamhet här i riket, Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning 7. en benämning eller ett särskilt skapat namn i någon annans skyddade litterära eller konstnärliga verk, om utnyttjandet av namnet skulle innebära en kränkning av någon annans upphovsrätt till verket. Har någon efter ansökan förvärvat ett nybildat efternamn, utgör vad som sägs i första stycket 1 inte hinder för föräldrar, syskon eller syskonbarn att med förvärvarens samtycke erhålla det namnet efter ansökan hos . Har det förra förvärvet gjorts av flera, fordras samtycke av dem alla. Utan hinder av vad som sägs i första stycket får ett efternamn som 2 000 personer eller fler lagligen bär här i riket förvärvas efter ansökan hos . Byte av efternamn ska kunna göras utan dispensprövning i fler fall . Kommittén föreslår bland annat följande ändringar i förhållande till nuvarande 14 § namnlagen. Begreppet synnerliga skäl utmönstras och ersätts av särskilda skäl som enhetlig dispensgrund.