sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Någon möjlighet som motsvarar rätten att biträda åklagarens åtal finns inte. Däremot kan målsäganden framställa skadestånds- krav som behandlas inom ramen för brottmålsrättegången. Om förundersökningen läggs ned av åklagare eller polis kan mål- säganden överklaga beslutet till domstol. Domstolen ska då pröva beslutet och ge order om att åklagaren måste ta upp utredningen om domstolen anser att brottet inte har utretts tillfredställande. I finns ett system med förundersökningsdomare. Förundersökningsdomaren har dock fått en mindre framträdande roll efter lagändringar . Vissa tvångsmedels- beslut kan bara fattas av en förundersökningsdomare. Förunder- sökningsdomaren kan också besluta om ytterligare förundersök- ningsåtgärder. Det kan t.ex. gälla vittnesförhör som tas upp utom huvudförhandlingen. Åklagaren fattar självständigt beslut i åtalsfrågan. Åklagarna har relativt stora möjligheter att avstå från att väcka åtal, bl.a. med hänsyn till att det inte är motiverat av allmänt intresse. Den misstänktes inställning har, som angetts ovan, betydelse för om lagföring kan ske utom domstol. För handläggningen i domstol sak- nar det i princip betydelse om den tilltalade erkänner eller förnekar brott. Om den tilltalade erkänner och inte ifrågasätter vittnesmål som lämnats under förundersökningen finns det dock relativt stora möjligheter att ta upp bevisningen genom att läsa upp förhören från förundersökningen. Den åtalade måste som regel bli kallad till huvudförhandlingen minst innan förhandlingen ska börja. Kallelsen ska lämnas till den åtalade personligen eller till hans ombud. Det har i rätts- praxis utvecklas andra möjligheter att kalla och delge den åtalade. Brottmål kan som regel avgöras efter muntlig förhandling även om den åtalade inte är där. Den tilltalade kan ge sin försvarare fullmakt att föra hans eller hennes talan om den tilltalade inte närvarar. Det ska noteras att det finns stora möjligheter att läsa upp förhör som tagits upp under förundersökningen. Även när det gäller vittnen som är skyldiga att komma till förhandlingen är det vanligt att för- hören med dem från förundersökningen läses upp och att inga direkta frågor ställs vid förhandlingen. I praxis har det utvecklats principer som gäller frågor om delgiv- ning av stämning och kallelse och vilken betydelse det har om så inte har skett. pågår ett reformarbete angående dessa frågor. I samband med sitt slutanförande anger åklagaren sin syn på frågan om vilket brott den tilltalade ska dömas för och vilken påföljd det bör leda till. Domstolen är inte bunden av åklagarens uppfattning. I princip saknar det betydelse för domstolens prövning om den till- talade accepterar åklagarens förslag till påföljd. I finns inte något jury- eller nämndemannasystem. Domarna är juridiskt utbildade. Enda undantaget är militärdom- stolar och en domstol som tar ställning till Kriminalvårdsfrågor som villkorlig frigivning. I de fallen finns sakkunniga ledamöter. Det före- kommer också vid de flesta domstolar icke professionella domare, s.k. ersättningsdomare. Dessa är dock juridiskt utbildade. I ordinarie brottmål är det en eller tre domare som avgör målet. Sammansättningen med tre domare används om målet rör allvarlig brottslighet eller är komplext. förseelser och mål där den tilltalade inte accepterat ett strafföreläggande som utfärdats av åklagaren kan avgöras av en domare vid distriktsdomstolarna (kantonrechter). Mindre allvarliga brott (där den aktuella påföljden inte över- skrider fängelse) kan som angetts ovan avgöras av en polisdomare. När det gäller ekonomiska brott eller miljöbrott prövas de flesta målen i den ekonomiska polisdomstolen, economische politierechter. Målen avgörs där av en domare. De flesta ungdomsmål prövas i ungdomsdomstolen, kinderrechter, av en domare. I andra instans består rätten som huvudregel av tre juristdomare. 1.5.9Begränsningar av prövningen i andra instans En dom i första instans kan överklagas till andra instans utan krav på prövningstillstånd. Vid ett fåtal ringa förseelser finns inte möj- lighet att överklaga. I andra instans sker det en förnyad prövning i sak. Den högsta domstolen (tredje instans) är en renodlad kassations- domstol. pågår flera utredningar om brottmålsförfarandet. Detta gäller bl.a. brottsoffrets ställning, icke-professionella domare, expertvittnen samt rutiner när det gäller kallelse och stämning som bara finns i praxis. 1.6.1Lagföring utom domstol och förenklade förfaranden i domstol Det ordinarie brottmålsförfarandet kan delas in i tre faser: för- undersökning, dvs. brottsutredningen (Vorfahren), mellanförfarande i domstol (Zwischen-verfahren) och huvudförhandling (Haupt- verfahren). I mellanförandet prövar domstolen om bevisningen är tillräcklig för att inleda huvudförhandling eller om åtalet ska läggas ned. 26 Redogörelsen grundar sig på uppgifter från tyska och och . , European criminal procedures, 2002. Någon motsvarighet till det svenska strafföreläggandet (dvs. lag- föring genom att den misstänkte godkänner ett strafföreläggande som utfärdats av åklagare) finns inte i . Det är endast brott- målsdomstolar som har rätt att konstatera att ett straffrättsligt ansvar föreligger och att det ska leda till en viss straffrättslig påföljd. Det finns bestämmelser som tillåter att det i vissa fall hålls en sum- marisk eller snabb process (beschleunigte Verfahren) vid de lokala domstolarna (Amtsgerichten). I korthet innebär det att målet går direkt från förundersökningsstadiet till huvudförhandlingsstadiet utan att mellanförfarandet tillämpas. Åklagaren kan muntligen eller skriftligen begära att en sådan process ska tillämpas om saken på grund av enkla sakförhållanden och/eller ett tydligt bevisläge som lämpar sig för snabbehandling. Domstolen får inte utdöma ett strängare straff än fängelse . Domstolen avgör om målet ska prövas på detta sätt. Domstolen kan avslå åklagarens begäran om de legala förutsättningarna för förfa- randet inte är uppfyllda eller om målet enligt domstolen inte lämpar sig för att behandlas på det förenklade sättet. Den summariska processen skiljer sig från den normala brott- målsprocessen genom att man i den summariska processen avstår från en skriftlig stämningsansökan och den annars obligatoriska dom- stolsförhandlingen om huruvida åtalet kan tas upp till sakprövning, förkortar kallelsetiden till huvudförhandlingen och använder sig av förenklad bevisupptagning. Den misstänkte kan hållas häktad under hela processen. Enligt uppgift från det tyska Justitie- departementet används detta processuella institut endast i begrän- sad omfattning. Huvudregeln är att muntlig huvudförhandling ska hållas. Det finns dock möjlighet att avgöra brottmål i ett skriftligt förfarande genom att domstolen utfärdar ett strafföreläggande. Det krävs en skriftlig begäran med förslag på strafföreläggande från åklagaren till den lokala domstolen. I förslaget ska åklagaren ange den brottsliga gär- ningen och den begärda påföljden. Den misstänkte måste vara vuxen. Huvudregeln är att påföljden ska vara begränsad till dagsböter. Om den misstänkte har en försvarare kan dock villkorligt fängelse i högst dömas ut. Den som föreläggandet riktats mot har rätt att invända mot detta inom en viss bestämd tid. Om det sker på korrekt sätt överförs målet till ordinarie handläggning. Strafföreläggandet övertar då stäm- ningsansökans roll. Annars likställs strafföreläggandet i princip med en fällande dom enligt det normala förfarandet. Förfarandet med strafföreläggande är vanligast vid ringa brott där den aktuella på- följden är böter, indragning av körkort eller straffeftergift. En målsägande kan biträda åtalet vid vissa i lagen särskilt angivna brott. Det handlar bland annat om brott som rör sexuellt tvång, brott mot den personliga friheten och vissa brott mot person. Den som biträder ett åtal kan inte själv inleda en process, utan har endast möjlighet att ansluta sig till en av de åtalspunkter som åklagaren anför. En målsägande som biträder åtalet kan agera som part oberoende av åklagaren. Den som biträder ett åtal har en omfattande rätt att delta i processen och har rätt att ställa frågor och begära in bevisning. Personen har rätt att hålla ett slutanförande och framställa ett yrkande i påföljdsdelen. Den som biträder ett åtal kan överklaga självständigt i skuldfrågan, men inte för att yrka straffskärpning. Vid vissa brott har målsäganden en subsidiär rätt att väcka en- skilt åtal. Åklagaren får vid dessa brott bara väcka åtal när det finns ett allmänintresse av det. Det gäller bl.a. hemfridsbrott, ärekränk- ningsbrott och vissa mindre allvarliga brott mot person Om åklaga- ren avstår får målsäganden väcka enskilt åtal. Ett villkor är dock att ett försök till förlikning vid ett medlingsinstitut har misslyckats. Åklagaren har åtalsplikt och är i princip skyldig att väcka åtal vid alla misstänkta brott om det finns tillräckliga förutsättningar för det. Åklagaren kan låta polistjänstemän ansvara för förundersökningen. Under förundersökningen ska sådan bevisning tas upp som senare kan ligga till grund för en fällande dom. Åklagaren har under för- undersökningen objektivitetsplikt. Åklagaren ska inte bara utreda de omständigheter som talar till den misstänktes nackdel utan även de omständigheter som talar till dennes fördel och se till att ta upp sådan bevisning som annars riskerar att gå förlorad. Anser åklagaren att ett domstolsbeslut krävs för bevisupptag- ningen framställs en sådan begäran till den domstol som är behörig att pröva målet. Då fattar en förundersökningsdomare vid domstolen beslut i frågan. Det rör sig framför allt om beslut om husrannsakan, beslag, häktning och andra straffprocessuella tvångs- medel. Under vissa villkor får åklagaren vid fara i dröjsmål även själv fatta beslut om tvångsmedel. Förundersökningen avslutas med att åklagaren avgör om denne ska väcka allmänt åtal vid domstolen eller om förundersökningen ska läggas ned på grund av bristande bevisning. En förundersök- ning kan även läggas ned av praktiska skäl. Denna möjlighet har stor betydelse för att snabbt hantera brott som bedöms som ringa (t.ex. snatteri eller vållande till kroppsskada utan uppsåt). Mellanförfarandet i domstol syftar dels till att pröva åklagarens åtalsbeslut, dels till att inleda rättegångsförfarandet. Åklagaren be- stämmer ramen för domstolens prövning genom sitt åtal. Dom- stolen får inte pröva någon annan gärning än den åklagaren väckt åtal för och inte åtal mot andra personer. Domaren underrättar den tilltalade om åtalet och ger honom eller henne möjlighet att kom- mentera detta och begära kompletterande undersökning till sin för- del. Domaren kan utse försvarare för den tilltalade och besluta om kompletterande förundersökningsåtgärder. Domaren tar ställning till åtalet och kontrollerar innehållet i förundersökningen för att avgöra om det finns tillräckliga skäl för att inleda rättegång. Om det sker inleds huvudförhandlingsstadiet. Rätten kan också besluta att rättegången ska inskränka sig till någon eller några åtalspunkter. Om rätten inte bekräftar åtalet avbryts det rättsliga förfarandet. Åklagaren har rätt att överklaga ett sådant beslut. Den tilltalade kan välja att medge faktiska omständigheter. Vid ett erkännande eller ett delvis erkännande bortfaller inom ramen för huvudförhandlingen kravet på ytterligare bevisupptagning vad gäller de sakförhållanden som medgetts. Även för ett erkännande gäller dock att den domstol som är behörig att avgöra målet måste vara övertygad om att erkännandet är riktigt. Domstolen prövar alltså erkännandets bevisvärde. Ett trovärdigt erkännande medför i regel strafflindring, särskilt när gärningsmannen visar insikt om den orätt som begåtts, tar avstånd från brottet och visar ånger. Åklagaren och försvaret kan med medverkan av domstolen ingå överenskommelser om en påföljdsram i brottmål. Villkoren för detta regleras uttryckligen i lag. I det särskilda förfarandet för detta ändamål lägger domstolen fram ett förslag för de andra deltagarna på vad en sådan överens- kommelse skulle kunna innehålla och anger, i de fall en överens- kommelse träffas, en övre och lägre straffgräns. Från den tilltalades sida förväntas normalt ett erkännande för att en överenskommelse ska ingås. En överenskommelse får bara göras vid en offentlig för- handling. Den måste föras till protokollet och det måste hänvisas till den i domen. Överenskommelsen ingås endast om den tilltalade och åklagaren godkänner domstolens förslag. Erkännandet innebär att den fortsatta processen kan göras kortare eftersom bevisning blir obehövlig p.g.a. den tilltalades erkännande. Domstolen är bunden av överenskommelsen om påföljdsramen under resten av målet. Enda undantaget från detta är om nya rättsligt eller faktiskt betydelsefulla omständigheter har framkommit eller om- prövats och domstolen till följd av detta blir övertygad om att de angivna straffskalorna inte längre motsvarar brottets eller skuldens art. Om man inte lyckas nå en överenskommelse får den tilltalades erkännande inte användas. Även en dom som grundas på en över- enskommelse kan överklagas. Den tilltalade ska få information om hur detta går till. Domstolen delger den tilltalade åklagarens stämningsansökan. Efter att domstolen har fattat beslut om att inleda huvudförhandlingen ska även detta beslut formellt delges den tilltalade. Detsamma gäller kallelse till förhandling. Vid delgivning av en tilltalad som inte har häktats överlämnas respektive översänds delgivningshandlingen i regel av en posttjänsteman i ett förseglat kuvert med mottagnings- bevis. Delgivning av stämningsansökan verkställs som huvudregel genom att den personligen överlämnas till den tilltalade. När handlingen har överlämnats till den tilltalade anses han eller hon delgiven. Om det inte är möjligt att delge den tilltalade personligen finns alter- delgivningssätt. Handlingen kan t.ex. överlämnas till en vuxen familjemedlem eller till en för ändamålet bemyndigad person, fram- för allt till en försvarare som den tilltalade tilldelats eller valt. Om inte heller detta är möjligt får delgivningshandlingarna skickas med post. Kungörelsedelgivning är inte tillåtet. I princip får en huvudförhandling inte genomföras i den tilltalades utevaro. Det finns vissa undantag från detta, främst vid ringa brott, handläggning i överrätt och mål som tas upp efter invändning mot ett strafföreläggande. Bortsett från dessa undantag är den tilltalade i princip skyldig att närvara under hela huvudförhandlingen, dvs. från det att målet ropas på till det att dom meddelas. Domstolen kan besluta om tvångsmedel mot en tilltalad som olovligen uteblir från förhandlingen (beslut om anhållande/häkt- ning). Det kräver dock att den tilltalade kallats på ett korrekt sätt och att följderna av att olovligen utebli framgick av kallelsen. Om personen inte kan delges, eftersom den tilltalade befinner sig på okänd ort, ska processen tills vidare ställas in. Har den tilltalade avvikit eller håller sig gömd kan personen häktas. I sitt slutanförande sammanfattar åklagaren de faktiska och rätts- liga omständigheterna i målet. Anser åklagaren att den tilltalades skuld har bevisats redogör åklagaren för sin syn i påföljdsfrågan och yrkar avslutningsvis på en konkret påföljd. Anser åklagaren att bevisningen är otillräcklig yrkar åklagaren att den tilltalade ska fri- kännas. Domstolen är inte bunden av åklagarens påföljdsyrkande och kan döma den tilltalade till ett strängare straff än vad som yrkats. tilltalade respektive dennes försvarare kan även framställa ett yrkan- de i sitt slutanförande. Lekmannadomare (motsvarande nämndemän) deltar vid dömandet i första instans vid de lokala domstolarna (Amtsgerichten) och i den stora brottmålsavdelningen vid de regionala domstolarna (Land- gerichten). Brott som förväntas leda till mindre än fängelse kan avgöras av en domare vid Amtsgerichten. Gärningar som vid fällande dom kan leda till två till fängelse avgörs av en juristdomare och två lekmannadomare vid Amtsgerichten. På åklagarens begäran kan ytterligare en juristdomare delta vid omfattande mål. Brott som kan leda till fängelse avgörs i första instans av den stora brottmålsavdelningen vid Landgerichten. Rätten är då sammansatt av två eller tre juristdomare och två lekmannadomare. Mål som avgjorts av Amtsgerichten avgörs i andra instans av lilla brottmålsavdelningen vid Landgerichten. Även där deltar lekmän vid avgörandet. Rätten är sammansatt av en juristdomare (eller två om sitsen varit förstärkt i underrätten) och två lekmannadomare. Lekmannadomarna deltar i dömandet i full omfattning och med samma rösträtt som juristdomarna. Lekmannadomarna utses i val som genomförs i hela . Varje medborgare som är intresserad av ämbetet kan anmäla detta till den kommunala förvaltningen. Den som väljs är skyldig att utöva ämbetet. 1.6.10Begränsningar av prövningen i andra instans Det finns två former av överklagande. Vanligt överklagande i sak (Berufung) och kassationsöverklagande (Revision). som meddelats av de lokala domstolarna (Amtsgerichten) kan överklagas i sak. Det sker då en ny prövning i andra instans av de faktiska och rättsliga omständigheterna. Prövningstillstånd krävs om den tilltalade dömts till en ringa bötespåföljd (upp till 15 dagsböter). För åklagaren krävs dessutom prövningstillstånd om den tilltalade frikänts och åklagaren i första instans inte yrkade strängare påföljd än 30 dagsböter. som meddelats av de regionala domstolarna (Land- gerichten) i första instans kan inte överklagas i sak. De kan bara överklagas genom kassationsöverklagande. Alla domar som med- delats i första instans vid de lokala eller regionala domstolarna kan överklagas på detta sätt. I kassationsförfarandet görs ingen ny prövning av sakförhål- landena. Inte heller kan ny bevisning tas upp. Kassationsdomstolen prövar endast om domen grundas på korrekt rättstillämpning (pro- cessuell invändning). Det ställs höga krav på en processuell invänd- ning. De fakta som ligger till grund för yrkandet om felaktig rätts- tillämpning måste vara så fullständigt och exakt angivna att domstolen enbart av skälen till kassationsöverklagandet eller protokollet från huvudförhandlingen kan avgöra om ett processuellt fel har begåtts. Annars kan kassationsöverklagandet inte tas upp till prövning. Ut- över fastställandet av en processuell överträdelse krävs att den fel- aktiga rättstillämpningen har påverkat utgången i målet. Den tyska straffprocesslagen skiljer mellan processuella fel där detta orsakssamband måste fastställas (relativa grunder för kassation) och allvarliga fel där det inte krävs (absoluta grunder för kassation). För kassationsöverklaganden finns inte systemet med prövnings- tillstånd. Däremot kan underrätten avvisa kassationsöverklagande som inte har ingetts och som inte uppfyller formföreskrifterna. Kassationsdomstolen kan också besluta att ett kassationsöverkla- gande är uppenbart ogrundat. 1.7.1Domstolarna i första instans Brottmål avgörs i första instans antingen i magistrates courts eller i the Crown Court. Rättegången i magistrates courts är förenklad jämfört med rättegången i the Crown Court. av alla mål avgörs i magistrates courts. Det rör sig om mindre allvar- liga brott (s.k. summary offences) där påföljden är böter eller fängelse upp till . Vissa brott kan avgöras antigen i magistrates courts eller i the Crown Court (s.k. either way cases). Sådana brott kan avgöras i magistrates courts om den tilltalade samtycker till det. De allvarligare brottmålen (s.k. indictable offences) avgörs i the 27 Redogörelsen grundar sig på uppgifter från the Criminal vid The Court of Appeal of and samt Malleson, Moules, , 4th ed, 2010. Antingen genom en fullständig juryrättegång eller genom att the magistrate court hänskjuter målet dit för att på- följdsfrågan ska avgöras av en domare i the Crown Court. Det sker om det visar sig att är aktuellt med en allvarligare påföljd än vad the magistrate court kan döma ut. Ett brottmål kan inte avgöras utan en muntlig förhandling. Det gäller även i de fallen då den tilltalade erkänner (se 1.7.5 nedan). Mindre allvarliga brott, t.ex. trafikförseelser kan lagföras genom att polistjänstemän, åklagare eller lokala myndigheter utfärdar bötes- straff. Om böterna inte betalas kan åtal väckas på vanligt sätt. Målsäganden är inte part i brottmålsrättegången. Däremot kan åkla- garen i praktiken påverkas av målsägandens önskemål. Det gäller särskilt om målsäganden vill att målet ska läggas ned och vägrar att avlägga vittnesmål. Målsäganden kan också få tillfälle att berätta om konsekvenserna av den åtalade gärningen (s.k. Victim Personal State- ment), vilket domstolen kan beakta när den bestämmer påföljden. Domstolen har i alla mål en långtgående befogenhet att kräva att parterna före rättegången preciserar vilka frågor domstolen ska pröva (s.k. case management). Syftet med sådana förberedande åt- gärder är att klargöra i vilka delar åklagarsidan och försvarssidan har olika uppfattningar så att rättegången kan koncentreras till dessa frågor. I mål som handläggs i the Crown Court krävs det av den till- talade att han eller hon inte bara ska ange vilken del av åklagarens talan som ifrågasätts utan också vilken argumentation och bevisning som försvaret kommer att lägga fram. Domstolens roll att aktivt verka för att målet förbereds genom att klarlägga parternas ståndpunkter inför rättegången har förstärkts genom flera reformer . Med få undantag innebär ett erkännande inför rätten (guilty plea) att åtalet mot den tilltalade anses bevisat utan att åklagaren behöver lägga fram någon bevisning. Ett undantag kan vara att domstolen misstänker att den tilltalade inte har förstått vad målet mot honom eller henne rör eller vilken verkan ett erkännande har. Om någon av parterna vitsordar en faktisk omständighet kan det läggas till grund för domstolens bedömning utan att någon bevisning behöver föras i den delen. Även om den tilltalade erkänt skriftligen i förväg genom- förs en muntlig förhandling. När det gäller mindre allvarliga brott kan dock det skriftliga erkännandet läggas till grund för bedöm- ningen vid förhandlingen om den tilltalade samtyckt till det och delgetts kallelse. av alla brottmål avgörs i skuldfrågan genom att den tilltalade erkänner. När den tilltalade erkänt bestämmer dom- stolen påföljd. Ett erkännande leder i regel till att påföljden blir lägre än vad den annars skulle ha blivit. Domstolen ska enligt lag beakta i vilket skede av förfarandet och under vilka omständigheter som den tilltalade uppgav att han eller hon kommer att erkänna. Ett tidigt erkännande leder i regel till en lägre påföljd. Det finns särskilda riktlinjer28 som gäller möjligheten för åkla- garen att föra diskussioner och träffa överenskommelser (s.k. plea agreements) med försvaret i mål som rör allvarliga eller kompli- cerade bedrägerier. Domstolen har dock även i dessa fall exklusiv behörighet att avgöra vilken påföljd som ska dömas ut. Delgivning i brottmålsförfarandet regleras i Criminal Procedure Rules, Part 4. En stämning eller kallelse till domstol kan delges an- tingen genom att den överlämnas personligen eller genom att den lämnas eller sänds till en adress där det finns skälig anledning att tro att personen kommer att motta den. Det senare sker dock bara vid mål som rör mindre allvarliga brott. 28 Attorney General's guidelines for prosecutors on plea discussions and presenting a plea agreement to the court in serious fraud cases. Om domstolen anser att det finns tillfredsställande bevisning för att en vuxen tilltalad har fått del av kallelse till förhandlingen kan målet avgöras i dennes utevaro. Det finns dock begränsningar i hur stränga påföljder som får dömas ut i sådana situationer. Om ett fängelsestraff dömts ut i den tilltalades utevaro gäller det inte förrän den tilltalade inställts inför domstolen. I de fallen utfärdas en arreste- ringsorder för att den tilltalade ska inställas.