sou · H1B328d2 · 2013-05-03 00:00:00 — 39 Rådets första direktiv nr 72/166/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet; rådets direktiv nr 72/430 av om ändring av rådets direktiv /166/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar rörande ansvarsförsäkring för motorfordon och kontroll av att försäkringsplikten fullgörs beträffande sådan ansvarighet, rådets andra direktiv nr 84/5/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om ansvarsförsäkring för motorfordon, rådets tredje direktiv nr 90/232/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon, och rådets direktiv2000/26/EG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar om ansvarsförsäkring for motorfordon samt ändring av rådets direktiv /239/EEG och 88/357/EEG (Fjärde direktivet om motorfordonsförsäkring), och rådets direktiv /14/EG av om ändring av rådets direktiv /166/EEG, 84/5/EEG, 88/357/EEG och 90/232/EEG (det femte direktivet). att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den inre marknaden i den utsträckning som det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Förenligt med den inre marknaden är bl.a. stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser och stöd för att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi. I några fall kan således statsstöd vara tillåtet. Medlemsstaten kan ansöka hos kommissionens om att få beslut på att statsstödet är tillåtet. Av artikel 347 framgår att medlemsstaterna ska samråda med varandra för att genom gemensamma åtgärder hindra att den inre marknadens funktion påverkas av åtgärder som en medlemsstat kan se sig tvungen att vidta vid allvarliga interna störningar som påverkar upprätthållandet av lag och ordning, i händelse av krig eller vid en allvarlig internationell spänning som innebär krigsfara, eller för att fullgöra de skyldigheter den har tagit på sig i syfte att bevara fred och internationell säkerhet. Av denna artikel framgår indirekt att det kan finnas situationer av exceptionell karaktär där medlemsstaterna kan se sig tvungna att vidta åtgärder som kan komma att avvika från skyldigheterna enligt grundfördraget. Detta gäller bland annat enligt 107(3), stöd för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi. Fördraget ger ytterligare möjligheter att tillåta statsstöd enligt särskild reglering rörande bland annat stöd för allmänna transporter och stöd som är nödvändigt för företag som tillhandahåller tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. Det är kommissionen som har ansvar och makt att genomdriva att statsstödsreglerna följs av medlemsstaterna. 4.10Ersättning för radiologiska skador Atomansvarighetslagen (1968:45) reglerar ansvarsfrågorna vid atomolyckor, det vill säga då skador uppstår på grund av radioaktiva egenskaper hos kärnbränsle, radioaktiva produkter m.m. Lagen bygger på de internationella konventionerna om skadeståndsansvar på atomenergins område () och dess tilläggskonvention (även kallad Brysselkonventionen). och tilläggskonventionen har arbetats fram inom och utveckling (). Konventionerna, som antogs , syftar till en enhetlig regional reglering av atomansvarighetsfrågorna i Väst- har tillträtt båda konventionerna. Konventionen innehåller grundläggande regler om ansvaret för skador vid radiologiska olyckor. bygger på principerna om att ansvaret för atomskador är strikt, att ansvaret kanaliseras till anläggningsinnehavaren, att ansvaret ska vara begränsat till beloppet och i tiden samt att ansvaret ska vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk säkerhet. Enligt tilläggskonventionen betalas kompletterande ersättning av statsmedel om ansvarsbeloppet enligt inte räcker till full ersättning åt de skadelidande. I är ägare till kärnkraftanläggningar ansvariga för skador från olyckor i dessa anläggningar och från olyckor vilka involverar radioaktiva substanser som har direkt samband med verksamheten i dessa anläggningar. Anläggningsinnehavarens ersättningsansvar uppgår till 300 miljoner särskilda dragningsrätter, SDR, för varje olycka. Anläggningshavaren måste ha försäkring. Huvudregeln är att anläggningshavaren är strikt ansvarig för radiologiska olyckor som inträffar i en kärnteknisk anläggning. Det strikta ansvaret innebär att anläggningshavaren ska ersätta radiologisk skada även om varken innehavaren eller någon som innehavaren ansvarar för har vållat skadan. Atomolyckor som är en direkt följd av krigshandling eller liknande handling under väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror eller som orsakats av en allvarlig naturkatastrof av osedvanlig art har undantagits från anläggningshavarens ansvar. På transportområdet blir sådana skador ett statligt ansvar genom den statliga krigsförsäkringen. utfärdade riksdag en ny lag, lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor. Re- geringen har bemyndigats att bestämma när lagen ska träda i kraft. När lagen träder i kraft är ännu oklart, då ikraftträdandet är beroende av övriga konventionsstaters tillträde till den reviderade . I lagen (2010:950) om ansvar och ersättning vid radiologiska olyckor finns således nya bestämmelser om ansvar för skador orsakade av kärnkraft. Bestämmelserna är föranledda av tillträde till ändringsprotokoll till Paris- och tilläggskonventionen om skadeståndsansvar på atomenergins område. Bestämmelserna innebär att innehavare av kärntekniska anläggningar och kärnkraftsreaktorer har ett obegränsat strikt ansvar för skador och att de ska finansiera ansvaret upp till 1 200 miljoner För andra kärntekniska anläggningar är huvudregeln att innehavaren ska finansiera ansvaret . Ansvaret omfattar radiologiska olyckor som utgör person- eller sakskador samt ersättning för inkomstskador till följd av skador på miljön samt kostnader för rimliga återställandeåtgärder av miljön. När det gäller ansvaret för kostnader för rimliga återställandeåtgärder anser försäkringsbranschen att begreppet är osäkert och därmed inte möjligt att beräkna. Skadetypen omfattas därför inte av ansvarsförsäkringarna på området.40 En nyhet i tilläggsprotokollet är att det strikta ansvaret gäller även för skador orsakade av naturkatastrofer. Ändringen har sin grund i en skärpt syn på ansvaret för den som bedriver industrier som kan innefatta särskilda risker och att det förutsätts att kärntekniska anläggningar byggs så att de kan stå emot naturkatastrofer.41 I förarbetena till lagen uppmärksammades frågan om undantag från det strikta ansvaret på grund av terrorrisker. Det konstaterades att det råder ett nära nog absolut undantag för terrorrisker i befintliga villkor för ansvarsförsäkringar för radiologiska olyckor.42 gör inte undantag för olyckor som orsakats av terroristattacker. Frågan diskuterades relativt ingående under arbetet med att revidera . Framför allt företrädare för försäkringsgivare och kärnkraftsindustrin pläderade för ett undantag i dessa fall. Resultatet av överläggningarna blev dock att något undantag för terroristhandlingar inte infördes. I motiven till lagen konstaterades vidare att det inte finns någon allmängiltig definition av begreppet terrorism.43 Försäkringsbranschen har emellertid en egen definition av terrorism som kan användas för att konstatera om det rör sig om ett försäkringsfall. I förarbetena anfördes vidare att det inte kan uteslutas att en terroristattack får en sådan omfattning och karaktär både i sitt utförande och organisation m.m. att den kan jämställas med sådana skadehändelser som enligt den reglering som redovisats medför ansvarsfrihet för anläggningshavaren. En anläggningshavare i är skyldig att ha en ansvarsförsäkring eller annan ekonomisk säkerhet som 2009/10:173 s. 85. täcker ersättningsansvaret enligt lagen upp till ett belopp som motsvarar . Regeringen får med hänsyn till slaget av anläggning och den sannolika omfattningen av en radiologisk olycka i varje enskilt fall besluta att det belopp som ska täckas av försäkring eller annan ekonomisk säkerhet får vara begränsat till lägst för varje sådan olycka. Staten ansvarar i andra hand för anläggningshavarens ersättningsskyldighet. Staten betalar ersättning om någon som är berättigad till ersättning av innehavaren av en anläggning i visar att han inte har kunnat få ut ersätnningen av innehavarens försäkringsgivare. Statens ansvar är emellertid inte obegränsat. Den statliga krigsförsäkringen regleras i lagen (1999:890) om försäkringsverksamhet under krig och krigsfara m.m. som trädde i kraft . Den statliga krigsförsäkringen syftar till att staten ska kunna agera försäkringsgivare på områden där försäkringsmarknaden kan förväntas fallera under krigsförhållanden. Kriterierna för att bl.a. bestämmelserna om statlig krigsförsäkring ska få tillämpas är att är i krig eller om det annars råder sådana utomordentliga förhållanden som beror på att det är krig utanför gränser eller av att har varit i krig eller krigsfara. I dessa situationer kan staten för det första verka som försäkringsgivare i fråga om skadeförsäkring på transportområdet mot dels krigsrisk, dels risk att egendom läggs under embargo eller uppbringas eller utsätts för annan liknande åtgärd av främmande stat eller av den som där har tagit eller försöker ta makten. Motiven för denna bestämmelse är att privata försäkringsgivare inte förväntas tillhandahålla dessa typer av försäkringar över huvud taget i de angivna situationerna. Staten behöver därför gå in som direkt försäkringsgivare. Enligt lagen kan staten försöka finna återförsäkring för de försäkringar som man meddelat för att hålla nere statens risktagande, även om det torde vara svårt i de angivna situationerna, dvs. staten får avge återförsäkring för sådana försäkringar som nämnts ovan. För det andra kan staten verka som återförsäkringsgivare inom skadeförsäkringsområdet. Motivet för denna bestämmelse är att i de angivna situationerna kan det bli svårt att få återförsäkring som kapaciteten att täcka risker bland de försäkringsgivare som är verksamma på den svenska marknaden inte är tillräcklig. Under normala förhållanden tillhandahåller den privata försäkringsmarknaden försäkring mot krisgrisker. I syfte att bibehålla ett kontinuerligt försäkringsskydd på transportområdet har staten genom så kallade krigsutbrottsavtal åtagit sig att automatiskt överta ansvaret från de försäkringsföretag som staten har tecknat avtal med för den delen av transportförsäkringar som är mot krigsrisker i händelse av ett krigsutbrott. Staten kan också träffa avtal med försäkringsgivare om återförsäkring vid krigsutbrott. 5.1Utvecklingen fram till nuvarande ordning för statlig krigsförsäkring Staten bedrev försäkringsverksamhet och viss återförsäkringsverksamhet på sjöförsäkrings- och transportområdet under såväl första som andra världskriget.1 Upprinnelsen till den statliga försäkringen var att all Sveriges sjöfart i princip upphörde efter utbrottet av det . En bidragande orsak till detta var att rederierna och lastägarna till följd av de kraftigt förhöjda riskerna hade svårt att få krigsförsäkringar på försäkringsmarknaden. Till följd av krigsutbrottet begränsades de svenska försäkringsbolagens förbindelser med utlandet och bolagen hade därefter inte längre möjlighet att återförsäkra sig i utlandet. De inhemska försäkringsbolagen hade inte själva kapaciteten att täcka riskerna. Till följd av sjöfartens betydelse för landets handel och näringsliv ansågs det nödvändigt att staten gick in som försäkringsgivare på transportförsäkringssidan under såväl första som . Verksamheten ansågs lyckosam då den gav förutsättningar för handel och näringsliv under krigen. För staten gav verksamheterna överskott.2 Under bedrevs försäkringsverksamheten med stöd av en , sammansatt av representanter för bl.a. rederinäringen och försäkringsgivarna.3 verksamhet upphörde . Trots att försäkringsmarknaden stod bättre inför befarade man att branschens kapacitet skulle visa sig otillräcklig i ett krig samt att branschen åter skulle drabbas av avbrutna återförsäkringsförbindelser med utlandet. Inför vidtogs därför åtgärder på försäkringssidan för att för- 1En utförlig redovisning av den historiska utvecklingen av den svenska krigsförsäkringsregleringen och krigsförsäkringsverksamheten lämnas i SOU 1994:30, s. 104 ff. 2SOU 1994:30, s. 105. 3Förordning , SFS 1914:139, ersatt av förordning , SFS 1915:272. bereda för krig. tillsattes med uppgift att förbereda de åtgärder som kunde vara behövliga under krig. En ny lag om krigsförsäkring utfärdades, lagen (nr 68) om statlig krigsförsäkring m.m. Lagen gav staten möjlighet att meddela direktförsäkring mot krigsrisk och återförsäkring av sådan försäkring och av transportförsäkring mot civilrisk. En utvidgning i förhållande till tidigare lag var att direktförsäkringsverksamheten kunde avse inte bara transporter av gods till sjöss utan även på land och i luften. Det ansågs viktigt ur beredskapssynpunkt att ha ett kontinuerligt försäkringsskydd vid ett plötsligt krigsutbrott. Därför bemyndigades före utbrott att sluta vissa återförsäkringsavtal, benämnda krigsutbrottsavtal, rörande kasko-, intresse- och varuförsäkring. Krigsutbrottsavtalen upphörde när staten tog över krigsförsäkringsverksamheten. Dessa avtal behandlas vidare i avsnitt 5.5. upphörde med sin försäkringsgivande verksamhet . senare, , upplöstes nämnden och rörelsens fortsatta avveckling överlämnades åt tre likvidatorer. Överskottet kunde beräknas till närmare 300 miljoner kronor.4 De frågor som hörde samman med avtalet handlades därefter närmast av Kommerskollegium.5 ersattes krigsförsäkringslagen av en ny lag med i huvudsak endast redaktionella ändringar.6 Genom den nya lagen upphävdes således lagen (nr 68) om statlig krigsförsäkring m.m. En förändring var att lag konstruerades som en fullmaktslag, vilket innebar att bestämmelserna automatiskt skulle träda i kraft vid krig och vid andra utomordentliga förhållanden efter förordnande av Kungl. Vidare tillsattes på nytt en handlägga beredskapsfrågor rörande den statliga krigsförsäkringen och för att ha hand om frågor som rörde krigsutbrottsavtalen. lag har aldrig tillämpats. I samband med översynen av krigsförsäkringslagen förordades att en permanent krigsförsäkringsnämnd skulle inrättas. En sådan nämnd inrättades genom beslut under 4SOU 1952:50 s. 1059. 6Lag (1960:22) om statlig krigsförsäkring, prop. 1960:3, L2U 1, rskr. det gamla namnet Statens krigsförsäkringsnämnd.7 En krigsförsäkringsnämnd har funnits . tillkom nu gällande krigsförsäkringslag, lag (1999:890) om försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara m.m.8 Den nya lagen innebar att flera olika beredskapslagar på försäkringsområdet sammanfördes till en gemensam lag. Vissa bestämmelser som tidigare fanns i instruktionen för infördes i lagen och namnet på myndigheten ändrades till . Bestämmelserna rörande krigsförsäkring överfördes emellertid till den nya lagen i stora drag utan förändringar i sak. Sedan lagens tillkomst har inga förändringar i sak avseende krigsförsäkringsbestämmelserna gjorts. Vilka kunde få försäkring Under fick statlig krigsförsäkring meddelas på sjöfartsområdet om det var av väsentlig betydelse för tillförseln av förnödenheter eller eljest för vidmakthållande av handel eller annan näring. Från början fick statlig krigsförsäkring meddelas endast för svenska fartyg och laster avseende inrikes varutransporter samt import och export. För varuförsäkringarna gällde därutöver att varorna skulle transporteras med ett svenskt fartyg som hade statlig krigsförsäkring. Sedan vidgades möjligheten till att även omfatta försäkring av transporter med utländska fartyg och även det utländska fartyget om det var av synnerlig vikt för tillförseln av förnödenheter eller för att vidmakthålla handel eller annan näring. Under vidgades tillämpningsområdet till att gälla även annan transportförsäkring än sjöfartsförsäkring för att täcka behovet av transporter till lands och i luften. Förutom krigsförsäkring kunde staten meddela återförsäkring av såväl krigsrisker som civila risker på transportområdet. Möjligheten till statlig återförsäkring avsåg endast svenska försäkringsbolag eller sammanslutningar av sådana bolag. Kriteriet för att statlig krigsförsäkring skulle kunna tillhandahållas var detsamma som under , dvs. att det var av väsentlig betydelse för tillförseln av förnödenheter eller eljest för vidmakthållande av handel eller annan 1961:172 s. 5. 1998:99:85, bet. 1998:99:FiU18, rskr. 1998/99:226. Under kriget vidgades möjligheten för staten att även ge försäkring mot risk att svensk egendom lades under embargo eller uppbringades eller genom annan dylik åtgärd anhölls av främmande stat eller den som där försökte tillvälla sig makten (frustrationsrisk).9 En ytterligare utvidgning som gjordes under var att svenskägda varor som lagrats i utlandet kunde försäkras mot både krigsrisk och frustrationsrisk.10 modernisering av krigsförsäkringslagen formulerades kriteriet för statlig krigsförsäkring som att det är av väsentlig betydelse för folkförsörjningen eller för att vidmakthålla handel eller annan näring. Möjligheten att tillhandhålla återförsäkring för civila risker har därefter utvidgats för att gälla all skadeförsäkring. Bemyndigandet vidgades två gånger på krigsförsäkringsnämndens initiativ till att avse förutom transportförsäkring mot krigsrisk även transportförsäkring i övrigt samt brand-, maskin-, trafik- och ansvarighetsförsäkring. Motiven var att det är ett viktigt allmänt intresse att vid utbrott av krig, som medför avbrott av återförsäkringsförbindelserna med utlandet, kunna täcka sådana risktoppar i civil transportförsäkring och brandförsäkring som inte kan täckas i samverkan av de svenska försäkringsbolagen. En ytterligare utvidgning av återförsäkringsmöjligheterna gjordes till även allmän egendoms-, inkomst- och ansvarighetsförsäkring. Ändringen var föranledd av praktiska skäl och möjliggjorde återförsäkring som en paketlösning utifrån hur försäkringsmarknaden då var organiserad. I och med tillkomsten av den nu gällande regleringen utvidgades bemyndigandet till hela skadeförsäkringsområdet. Av 4 kap. 4 § lag (1999:890) om försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara m.m. framgår således att staten får motta återförsäkring av skadeförsäkring. I motiven anfördes att det dittills försäkringsbara området ansågs i huvudsak väl avvägt men att även motorfordonsförsäkring borde omfattas, även om behovet av återförsäkring inte ansågs lika stort när det gäller motorfordonsförsäkring som beträffande transport-, företags- och fastighetsförsäkring. Någon mer utförlig motivering till utvidgningen lämnades inte. 9Utvidgningen gjordes genom SFS 1940:492. Bestämmelser om statlig krigsförsäkring ingår numera i lag (1999:890) om försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara m.m. som trädde i kraft . Lagen är en beredskapslag, vilket innebär att den är utfärdad i fredstid för att snabbt kunna tas i bruk i krigstid. Några bestämmelser i lagen gäller alltså redan i fredstid, medan lagens centrala materiella bestämmelser träder i kraft i krigstid. Förutsättningarna för lagens tillämpning anges i 1 kap. 1 och 2 §§. Är i krig ska bestämmelserna tillämpas. Är i krigsfara eller råder det sådana utomordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför gränser eller av att har varit i krig eller krigsfara, får regeringen föreskriva att bestämmelserna ska tillämpas. En sådan föreskrift ska dock underställas inom en månad. Görs inte det upphör föreskriften att gälla. Föreskriften upphör också att gälla om inte godkänner den från det att den underställdes. Bestämmelserna om statlig krigsförsäkring finns i fjärde kapitlet. Staten får enligt 1 § meddela skadeförsäkring på transportområdet mot 2.risk att egendom läggs under embargo eller uppbringas eller utsätts för annan likande åtgärd av främmande stat eller av den som där har tagit eller försöker ta makten. Försäkring mot sådana risker får staten också meddela i fråga om egendom som har lagrats i utlandet för införsel till eller i anslutning till utförsel från . Bestämmelsen anger ramarna för statens rätt att meddela direktförsäkring. Det försäkringsbara området är skadeförsäkring på transportområdet. Det finns ingen begränsning till visst transportslag. Det är t.ex. möjligt för staten att under krig eller krigsfara meddela försäkring för inrikes vägtransporter eller för spårbundna fordon.11 Inte heller är bestämmelserna knutna till begreppet varor. Det finns inte heller något formellt hinder mot att meddela för- 1998/99:85, s. 59. säkring för utländska transportmedel. Enligt regeringen bör den omständigheten att transportmedlet är utländskt inte utgöra något hinder mot att försäkring meddelas om krigsförsäkring av godset kan påräknas och transportmedlet har betydelse för transportens utförande.12 Det finns ingen skyldighet för staten att meddela transportförsäkring. Avgörande för om en försäkring får meddelas är transportens betydelse för försvarsansträngningarna, folkförsörjningen eller näringslivet. Med näringslivet avses detsamma som åsyftades i den tidigare lagen med formuleringen att vidmakthålla handel eller annan näring. Det nya är att försvarsansträngningarna har tillkommit som motiv för statlig krigsförsäkring efter remissynpunkt från dåvarande , . Regeringen angav inget annat skäl för införandet än att i en krigssituation är det även av stor betydelse för försvarsansträngningarna att transporter av olika slag kan utföras och att ordningen med att ett försäkringsskydd erbjuds i princip är en förutsättning för att transportväsendet ska fungera.13 Staten får avge återförsäkring av sådana försäkringar som har meddelats enligt lagen. Det ger en möjlighet för () att företa riskutjämning genom återförsäkring i utlandet i den mån det finns tillgängligt. KFN:s verksamhet är undantagen från regleringen i försäkringsavtalslagen (2005:104). Staten får enligt 4 kap. 4 § motta återförsäkring av skadeförsäkring. Staten har således getts möjlighet att meddela återförsäkring. Det finns ingen begränsning till krigsrisker eller transportförsäkring. Bemyndigandet är således betydligt bredare än det som finns för direktförsäkring. Även återförsäkring får dock bara meddelas när det är av betydelse för försvarsansträngningarna, folkförsörjningen eller näringslivet.14 I 5 § anges att ärenden om krigsförsäkring handläggs av . KFN får enligt 6 §, med avseende det råder krigsförhållanden, träffa avtal med försäkringsgivare om övertagande av sådana löpande försäkringar avseende de risker som anges i 1 § 14Bestämmelsen innebär att återförsäkring bl.a. kan meddelas för sådan försäkring mot krigsrisk och jämförlig risk som staten får direktförsäkra. Systemet är dock i praktiken uppbyggt med staten som direktförsäkrare av transportförsäkringar. (krigsutbrottsavtal). Nämnden får också, med avseende , träffa avtal med försäkringsgivare om återförsäkring som avses i 4 § (återförsäkringsavtal). KFN ges ett generellt bemyndigande att ingå krigsutbrottsavtal och beredskapsavtal om återförsäkring. Om KFN ingår nya krigsutbrottsavtal eller återförsäkringsavtal eller om ändringar som innebär annat än en mindre avvikelse från ett redan gällande avtal görs, ska avtalet enligt bestämmelsen underställas regeringen för godkännande. KFN:s beslut i försäkringsärenden enligt lagen får enligt 5 kap. 1 § inte överklagas. Regeringen har meddelat föreskrifter för KFN i förordning (2007:842) med instruktion för . Enligt sin myndighetsinstruktion ska KFN 1.följa försäkringsmarknadens utveckling, särskilt när det gäller behovet av statlig krigsförsäkring, 2.fastställa villkoren för sådan försäkring som nämnden meddelar, och 3.kontinuerligt se över gällande krigsutbrottsavtal och återförsäkringsavtal. Myndigheten leds av en nämnd som ska bestå av högst sju ledamöter. För ledamöterna ska det finnas ersättare.