sou · H1B365 · 2013-09-16 00:00:00 — c)I fråga om en juridisk person, administrativa sanktionsavgifter på av företagets totala årliga omsättning, inbegripet bruttointäkter ränteintäkter och liknande inkomster, intäkter från aktier och andra värdepapper med rörlig eller fast avkastning och provisionsintäkter i enlighet med artikel 316 förordningen under det föregående räkenskapsåret. I de fall företaget är ett dotterbolag till ett moderföretag ska de relevanta bruttointäkterna vara de bruttointäkter som följer av de konsoliderade räkenskaperna för det sista moderföretaget under det föregående räkenskapsåret. d)För en fysisk person, administrativa sanktionsavgifter på eller, i medlemsstater där den officiella valutan inte är euro, motsvarande värde i nationell valuta den per . e)Administrativa sanktionsavgifter på upp till två gånger beloppet för den fördel som erhållits genom överträdelsen, i de fall där denna fördel kan fastställas. f)Förbud att utöva rösträtten för den eller de aktieägare som är ansvariga för de överträdelser som avses i punkt 1. De sanktionsåtgärder som upptas i artikel 67.2 har stora gemen- samma drag med innehållet i artikel 66.2. Skillnaderna består i att suspension av rösträtter inte är upptagen i artikel 67.2, samt att följande två sanktioner tillkommer: återkallelse av institutets auktorisation i enlighet artikel 18, (artikel 67.2 c), tillfälligt förbud för en ledamot av institutets styrelse eller annan fysisk person som hålls ansvarig att utöva sitt uppdrag i institut (artikel 67.2 d). 11.6.1Offentliggörande av sanktioner m.m. Artikel 68 innehåller anvisningar för vad som ska gälla i fråga om sanktioners offentliggörande (jämför artikel 66.2 a och 67.2 a). Enligt artikel 68.1 ska medlemsstaterna säkerställa att behöriga myndigheter utan otillbörligt dröjsmål efter det att personen i fråga underrättats om dessa sanktioner på sin officiella webbplats åtminstone offentliggör varje administrativ sanktion som inte kan överklagas och som har ålagts till följd av en överträdelse av bestämmelserna i eller av de nationella bestämmelserna som har antagits för att genomföra detta direktiv. Offentliggörandet ska innehålla information om överträdelsens typ och karaktär samt om identiteten på den fysiska eller juridiska personen som sanktionen gäller. Om offentliggörandet innefattar beslut om sanktioner som får överklagas, ska informationen ange om beslutet överklagats och ärendets utgång vid dess prövning av högre instans. Besluten ska enligt artikel 68.2 offentliggöras på anonym grund, i enlighet med nationell lag, i följande fall: a)Om sanktionen är riktad mot en fysisk person och utfallet av en obligatorisk förhandsbedömning landar i att en publicering av personuppgifterna utgör en oproportionerlig åtgärd. b)Om ett offentliggörande utgör ett hot mot stabiliteten hos de finansiella marknaderna eller äventyrar en pågående brotts- utredning. c)Om ett offentliggörande, såvitt det kan bedömas, skulle orsaka en oproportionell skada för berörda institut eller de fysiska personer som berörs. Om omständigheter som utgör skäl för att offentliggöra besluten på anonym grund bedöms upphöra inom en skälig tid, får myndig- heterna, i stället för att offentliggöra besluten anonymt, avvakta ett offentliggörande fram tills dess att dessa omständigheter upphört. Artikel 68.3 ålägger behöriga myndigheter att säkerställa att ett offentliggörande som äger rum i enlighet med artikel 68.1 eller 68.2, varar . Om besluten innehåller personuppgifter får dessa behållas på myndighetens hemsida så länge som det är förenligt med dataskyddsdirektivet. Enligt artikel 68.4 ankommer det på att efter det att direktivet trätt i kraft, hänskjuta en rapport till kommissionen om behöriga myndigheters tillämpning av artikel 68.2. Enligt artikel 69 ska behöriga myndigheter informera om alla administrativa sanktioner som påförts i enlighet med artiklarna 65, 66 och 67, inklusive information om ärendena överklagats och utfallet av en prövning i högre instans. ska å sin sida upprätthålla en hemsida med länkar till de beslut som publicerats av medlemsstaternas behöriga myndigheter och ange den tidsperiod under vilken period varje medlemsstat offentliggör administrativa sanktioner (artikel 69.4). I artikel 143.1 d har i förhållande till dess motsvarighet kreditinstitutsdirektiv gjorts ett tillägg som ålägger behöriga myndigheter att offentliggöra beslut om att vidta åtgärder med anledning av att ett institut i enligt med artikel 102.1 a inte längre uppfyller kraven i direktivet eller förordningen och beslut om sanktioner som vidtagits i enlighet med artikel 65. 11.7Lagändringar för att genomföra de överträdelser i direktivet som ska föranleda sanktioner Utredarens förslag: Lagen om bank- och finansieringsrörelse bör kompletteras med en bestämmelse som ger rätt att återkalla ett kreditinstituts tillstånd om företaget har fått till- ståndet genom att lämna falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt. Utredarens bedömning: Den nuvarande strukturen i lagen om bank- och finansieringsrörelse och lagen om värdepappersmarknaden kan behållas. Skälen för utredarens förslag och bedömning: Det nya direktivet ställer krav på att medlemsstaterna säkerställer att behöriga myndigheter får tillgång till en rad åtgärder att använda sig av om ett institut inte följer regelverket. Behöriga myndigheter ska ha möjlighet att, vid de överträdelser som anges, kunna vidta i vart fall de åtgärder som specificeras i direktivet. Medlemsstaterna ska även säkerställa att sanktionen är effektiv, proportionerlig och avskräckande (artikel 65 [1]. Utredaren bedömer att det saknas behov av att i likhet med direktivets struktur i lag räkna upp vilka överträdelser som ska leda till en viss katalog av sanktioner. Ett mer lämpligt sätt att genomföra bestämmelserna torde vara att ges tillgång till samtliga sanktioner, och möjlighet att besluta om sanktioner för samtliga överträdelser som anges i artikel 66 och 67. Ett sådant genomförande är mer i linje med den nuvarande strukturen i LBF och LVM samt uppfattningen att ingripande- möjligheter gentemot finansiella företag som utgångspunkt bör utformas enhetligt, såvida inte särskilda skäl talar mot det. Det föreslås därför att , liksom , som utgångs- punkt i både LBF och LVM ges tillgång till samtliga sanktioner i direktivet, och möjlighet att i varje enskilt fall inom ramen för detta batteri välja vilken sanktion som ska gälla vid en överträdelse av de regler som gäller för det finansiella institutet i fråga. Möjligheten att besluta om en sanktion kommer alltså inte göras beroende av om det är fråga om en överträdelse som uttryckligen räknats upp i direktivet, utan liksom ankomma på att i varje enskilt fall välja den mest ändamålsenliga sanktionen för överträdelsen i fråga. Det finns inte heller behov av att i gällande rätt föra in en uttrycklig bestämmelse om att sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande, eftersom det är något som följer redan av befintligt regelverk och tidigare förarbetsuttalanden.25 Flera av de handlingsregler som upptas i artikel 67.1 baseras på förordningen. Övriga handlingsregler i artikel 67.1 liksom handlings- reglerna i artikel 66.1 har redan genomförts i svensk rätt med undantag för artikel 67.1 a (tillstånd på falska uppgifter), som behandlas nedan och artikel 141 om utdelningsrestriktioner. När förordningen träder i kraft kommer svensk rätt innehålla samtliga handlingsregler som upptas i förordningen och ha möjlighet att ingripa vid en överträdelse av dessa regler. För att detta fullt ut även ska uppstå i fråga om de handlingsregler som baseras på direktivet krävs dock att ges rätt att ingripa även för det fall att ett institut beviljats tillstånd på falska uppgifter (se nedan). Direktivet innebär inte krav på att ett instituts tillstånd återkallas så snart en överträdelse som upptas i artikel 67.1 inträffar utan det torde räcka att möjligheten finns bland de sanktioner som står till till- synsmyndighetens förfogande. Om tillstånd beviljats på falska uppgifter Sanktioner i artikel 67.2 ska kunna tillgripas bland annat om ett institut har beviljats auktorisation på grundval av felaktiga/falska uppgifter eller dylikt. Av 25 kap. 5 § LVM följer att om ett företag har fått tillstånd genom falska uppgifter eller på något annat otillbörligt sätt, ska till- ståndet återkallas. Om det är tillräckligt, kan i stället varning meddelas. En sådan varning får enligt 8 § förenas med straffavgift. LBF innehåller däremot inte någon uttrycklig reglering om återkallelse av tillståndet på grund av att det beviljats till följd av falska upp- gifter. Myndigheter har dock en sedvanerättslig befogenhet att återkalla ett gynnande beslut (såsom ett beviljande av tillstånd) om 25 Se bland annat prop. 2002/03:139 s. 382. beslutet grundats på vilseledande uppgifter.26 En uttrycklig bestäm- melse om att tillståndet i dylika situationer ska återkallas, skulle emellertid göra regelverket mer tydligt och uniformt med regleringen i LVM. Utredaren föreslår därför att LBF kompletteras med ett lagrum som anger att ska återkalla ett tillstånd som beslutats på grund av falska uppgifter. bör i likhet med vad som följer av LVM, ha möjlighet att i de fall då det är tillräckligt i stället besluta om varning och sanktionsavgift. I sammanhanget bör nämnas att () vid en utvärdering av det svenska regelverket riktat kritik mot eftersom enligt deras upp- fattning saknar erforderliga möjligheter att återkalla ett tillstånd som beviljats ett kreditinstitut till följd av vilseledande/felaktig informa- tion.27 En lagändring av det slag som föreslås torde tillmötesgå IMF:s kritik. 11.8Lagändringar för att genomföra direktivets bestämmelser om administrativa sanktioner Utredarens förslag: Skyldigheten att publicera sanktions- besluten och beslut som fattas till följd av att ett institut inte uppfyller kraven enligt direktivet eller förordningen bör införas genom föreskrifter på regeringsnivå. – bör få möjlighet att besluta om administrativa sanktionsavgifter för institut av ett instituts totala årsomsättning under det föregående räkenskapsåret, och för fysiska personer . För institut och fysiska personer ska dessutom, i de fall beloppen kan beräknas, ha möjlighet att besluta om sanktionsavgifter motsvarande två gånger summan av den vinst institutet eller den fysiska personen tjänat eller upp till två gånger de kostnader som undvikits till följd av regelöverträdelsen. – Begreppet straffavgift ska i lagtext ersättas med administrativa sanktionsavgifter. 26Se Förvaltningslagen med kommentarer, m.fl., sid 315 och sid 332. 27IMF Country Report No. 11/281. Utredarens bedömning: Övriga sanktioner som enligt direktivet ska kunna vidtas gentemot juridiska personer ryms inom gällande rätt. Skälen för utredarens förslag och bedömning: I och med att direktivet ställer krav på offentliggörande av beslut med anledning av att ett institut inte uppfyller gällande regler eller beslut om sanktioner, krävs ställnings- tagande kring om ett sådant offentliggörande är tillåtet enligt bestämmelserna om sekretess i 30 kap. 4 och 5 §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, som innebär sekretess för vissa uppgifter som framkommer vid tillståndsgivnings- och tillsynsverksamhet. Sekretessen enligt 30 kap. 5 § OSL gäller i särskilda angivna ärenden för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, men gäller aldrig för uppgifter i beslut. Bestämmelsen kan därmed inte utgöra ett hinder för ett offentliggörande i enlighet med artikel 68. Sekretessen enligt 30 kap. 4 § OSL gäller däremot för beslut. Bestämmelsen innebär att sekretess gäller för uppgift om affärs- eller driftsförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas att han eller hon lider skada om uppgiften röjs. Det föreligger alltså en presumtion för att får offentliggöra uppgifter om åtgärder eller sanktioner, men sekretess råder om det kan antas att den berörde lider skada om uppgiften röjs. Eftersom direktivets påbud om offentliggörande av beslut tillåter att besluten publiceras utan att avslöja identiteten på den som beslutet avser, om en publicering av identiteten utgör en oproportionerlig åtgärd eller bedöms orsaka en oproportionell skada för berörda institut eller de fysiska personer som berörs, gör utredaren bedömningen att bestämmelserna om sekretess inte utgör hinder för att publicera besluten på det sätt som föreskrivs i direktivet. Dessutom torde besluten ofta kunna utformas på ett sätt som innebär att sekretessbelagda uppgifter inte behöver framgå av själva beslutet. Kravet på offentliggörande av sanktioner som utdöms mot enskilda och ett offentliggörande av besluten på myndighetens hemsida kommer utgöra en behandling av personuppgifter i enlig- het med personuppgiftslagen (jämför utredarens överväganden i betänkandets avsnitt 10.13.3). Artikel 62 fastslår likaså att all behandling av personuppgifter ska ske i enlighet direktiv /46/EU av (dataskyddsdirektivet).28 I sammanhanget bör noteras att Datainspektionen i beslut (dnr 663-2010) bedömt att JO:s publicering av egna avgöranden med namn på anmälaren i deras egen praxisbas på internet normalt sett inte är tillåten. Artikel 68 innehåller dock genom sitt påbud om att i vissa fall publicera besluten anonymt, skyddsmekanismer för att tillgodose skyddet för personuppgifter.29 Om det ändå anses föreligga skäl för att offentliggöra personuppgifter ställs krav på att uppgifterna inte behålls på myndighetens hemsida än vad som är förenligt med dataskyddsdirektivet. Vad slutligen gäller skyldighet att omgående publicera sina beslut kan konstateras att inspektionen enligt 27 § förordningen (2006:1533) om kapitaltäckning och stora exponeringar är ålagd att på sin webbplats tillhandahålla information som den enligt kreditinstitutsdirektivet är skyldigt offentliggöra. Ett genomförande av artiklarna 68 och 143.1 d bör likaså ske genom föreskrifter på regeringsnivå. Krav på att agerandet upphör Enligt artikel 66.2 b och 67.2 b ska behörig myndighet kunna kräva att en fysisk person eller ett institut upphör med och inte upprepar det agerande som är föremål för sanktionen. har enligt gällande rätt möjlighet att vid äventyr av vite förelägga ett institut att exempelvis upphöra med ett agerande. Om tillståndet återkallas, kan kombinera återkallelsebeslutet med förbud om att fortsätta rörelsen.30 Om en fysisk person utan tillstånd driver rörelse som är tillståndspliktig enligt LBF eller LVM, ska inspektionen 28EGT L 281, 23.11.1995, s. 31. 29Jämför Yttrande från Europeiska datatillsynsmannen över kommissionens förslag till och rådets direktiv om behörighet att utöva verksamhet i kreditinstitut och om tillsyn av kreditinstitut och värdepappersbolag samt kommissionens förslag till och rådets förordning om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersbolag (2012/C 175/01). 30Se 15 kap. 4 § andra stycket LBF respektive 25 kap. 6 § andra stycket LVM. förelägga denne att upphöra med verksamheten.31 Det innebär att kan rikta ett föreläggande om att upphöra med ett visst agerande till både institut och fysiska personer. Visserligen upphör möjligheten att rikta ett sådant föreläggande gentemot en fysisk person, om den som gör sig skyldig till agerandet är ett auktoriserat institut. I det läget bör dock föreläggandet riktas mot institutet som begår överträdelsen. Utredaren anser därför att nuvarande möjlighet att kräva att ett visst agerande upphör täcker de situationer som anges i artikel 66.1 och 67.1 och uppfyller direktivets krav. Behov av särskilda genomförande- åtgärder föreligger därmed inte. Återkallelse av ett instituts auktorisation Artikel 67.2 c innebär att behöriga myndigheter ska ha möjlighet att återkalla ett instituts tillstånd i enlighet med artikel 18, vid sådana överträdelser som är upptagna i artikel 67.1. Artikel 18 motsvaras av artikel 17 kreditinstitutsdirektiv, och reglerar i vilka fall det är tillåtet att återkalla en auktorisation. Artikel 18 har genom direktivet ändrats jämfört med tidigare artikel 17 genom att det numera anges att även sådana överträdelser som upptas i artikel 67.1 får leda till en återkallelse av tillståndet. har enligt 15 kap. 1 § LBF respektive 25 kap. 1 § LVM möjlighet att återkalla ett instituts tillstånd om det genom en allvarlig överträdelse har åsidosatt sina skyldigheter enligt lag och andra författningar som reglerar institutets verksamhet m.m. Till- ståndet ska därutöver återkallas i vissa särskilt angivna situationer som regleras i 15 kap. 3 § LBF och 25 kap. 5 § LVM. Dessa återkallelse- grunder är bland annat sådana som hänger samman med att ett institut inte kommit igång med att driva sådan rörelse som tillståndet avser. I 15 kap. 2 § LBF respektive 25 kap. 4 § LVM finns bestämmelser om skyldighet att återkalla ett instituts tillstånd om den som ingår i styrelsen eller är verkställande direktör inte uppfyller vissa krav. Det i svensk rätt uppställda kravet på att beslut om återkallelse förutsätter att det begåtts en allvarlig överträdelse, kan därför inte anses stå i strid med direktivets bestämmelser, utan återspeglar snarare direktivets krav om att sanktioner ska vara proportionella i 31 Se 15 kap. 18 § LBF resp. 25 kap. 17 § LVM. SOU 2013:65 Ingripandeåtgärder och sanktioner förhållande till överträdelsen i fråga. Behov av särskilda genom- förandeåtgärder föreligger således inte. Frågan om återkallelse med anledning av att tillstånd beviljats på felaktiga uppgifter behandlas i avsnitt 11.7. Rätt att meddela tillfälligt förbud mot utövande av yrkesverksamhet Enligt artikel 67.2 d ska behörig myndighet på de villkor som anges i artikel 65.2, ha möjlighet att utfärda ett tillfälligt förbud för en medlem i institutets ledningsorgan eller annan fysisk person som hålls ansvarig att utöva uppdrag i institut. Möjligheten ska kunna tillgripas för de överträdelser som anges i artikel 67.1. har enligt gällande rätt möjlighet att återkalla ett tillstånd på grund av att en styrelseledamot eller verkställande direktör inte uppfyller lagens krav på lämplighet. Som alternativ till återkallelse kan besluta att en styrelseledamot eller verkställande direktör inte längre får delta i ledningen av företaget (se 15 kap. 2 § LBF och 25 kap. 4 § LVM). får då förordna en ersättare. Möjligheten får tillgripas endast om först i beslut anmärkt på att personen ingår i styrelsen eller är verkställande direktör och han eller hon, gått, fortfarande finns kvar i styrelsen eller som verkställande direktör. Vidare följer av 1 § och 4 §§ lagen (1986:436) om närings- förbud att vissa personer kan meddelas näringsförbud om de i sin egenskap av näringsidkare grovt åsidosatt vad som ålegat dem i näringsverksamheten och därvid gjort sig skyldiga till brottslighet som inte är ringa. Näringsförbud meddelas av allmän domstol på talan av åklagare. Den som är underkastad näringsförbud får inte bedriva näringsverksamhet, och han eller hon får inte heller vara bl.a. styrelseledamot eller verkställande direktör i ett aktiebolag. Näringsförbud gäller och rätten kan, om det är uppenbart att grund för näringsförbud föreligger, besluta om tillfälligt förbud till dess frågan om förbud slutligt avgjorts (10 § nämnda lag). Med hänvisning till de möjligheter som finns att enligt gällande rätt hindra fysiska personer från att utöva bland annat styrelseuppdrag i institut, föreligger det inte behov av särskilda åtgärder för att genom- föra direktivets krav om tillfälligt näringsförbud. Den omständig- heten att ett näringsförbud meddelas av allmän domstol föranleder inte någon annan bedömning (jämför artikel 64.1). Av skäl 38 följer att sanktionsavgifterna ska kunna uppnå en nivå som är stor nog att balansera eventuella fördelar som en överträdelse genererat och vara stor nog att avskräcka även större institut från att begå överträdelser. Sanktionsavgifter för juridiska personer ska enligt direktivet kunna uppgå till av företagets totala årsomsättning under det föregående räkenskapsåret, samt, i de fall beloppen går att fastställa, upp till två gånger summan av den vinst som erhållits eller upp till två gånger av de kostnader som undvikits till följd av regelöverträdelsen (artikel 66.2 c och e respektive artikel 67.2 e och g). Fysiska personer ska kunna påföras sanktionsavgifter som uppgår till eller motsvarande belopp i en annan EU-valuta vid dagen för i kraftträdandet av direktivet (dvs. ), eller upp till två gånger summan av den vinst eller två gånger av de kostnader som undvikits till följd av överträdelsen (artikel 66.2 d och e respektive artikel 67.2 f och g). I artikel 66.2 c respektive artikel 67.2. e föreskrivs hur årsomsätt- ningen ska beräknas. nuvarande möjlighet att gentemot juridiska personer förena ett beslut om varning eller anmärkning med sanktions- avgifter regleras i 15 kap. 7-9 §§ LBF och 25 kap. 8-10 §§ LVM. Sank- tionsavgifterna förutsätter till skillnad mot straffrättsliga sanktioner inte något uppsåt eller oaktsamhet från den som ställs till ansvar för överträdelsen i fråga.32 Direktivets bestämmelser föranleder ingen ändring i denna del och inte heller föreslagna lagändringar. I de relevanta lagrummen används till skillnad mot artiklarna i direktivet begreppet straffavgift. I och med att avgiften inte utgör någon straffrättslig sanktion framstår det som lämpligt att även i lagtext ersätta begreppet straffavgift med administrativ sanktions- avgift. I fråga om tillåtna nivåer på avgiften kan följande konstateras. Sanktionsavgiften har satts till en lägsta nivå om och får enligt regleringen som max uppgå till . I syfte att ge mindre institut ett skydd mot oproportionellt sett mycket höga avgifter, har i lagen införts en ytterligare gräns som innebär att avgiften får uppgå till högst av kreditinstitutets omsättning föregående räkenskapsår. Avgiften får inte heller vara så stor att 32 Jfr NJA 2004 s. 840. institutet inte uppfyller lagarnas krav på soliditet och likviditet. Bestämmelser om sanktionsavgifter gentemot fysiska personer saknas. De sanktionsavgifter som ska kunna utgå enligt direktivet kan komma att överstiga den i svensk rätt införda beloppsbegränsningen om (se 15 kap. 8 § första stycket LBF och 25 kap. 9 § första stycket LVM). Detta tak bör därför tas bort. Nuvarande reglering i 15 kap. 8 § andra stycket LBF och 25 kap. 9 § andra stycket LVM) om att avgiften inte får överstiga av institutets omsättning föregående räkenskapsår måste också justeras. Den får inte längre vara absolut, utan måste öppna upp för att sanktionsavgifter även ska kunna uppgå till två gånger summan av den vinst eller de kostnader som undvikits till följd av regelöverträdelsen. LBF och LVM bör ändras i enlighet med det nu sagda. Den i svensk rätt införda begränsningen om att avgiften inte får vara så stor att institutet därefter inte uppfyller lagreglerade krav på soliditet och likviditet, skulle kunna förhindra att de i direktivet angivna beloppen döms ut (se 15 kap. 8 § tredje stycket LBF och 25 kap. 9 § tredje stycket LVM). Att besluta om så höga sanktionsavgifter för ett enskilt institut kan emellertid inte anses uppfylla direktivets krav på proportionalitet. Det torde därför inte föreligga något hinder mot att begränsningen kvarstår. Ett genomförande av direktivet kräver inte heller att det nuvarande golvet om tas bort. I sammanhanget bör noteras att i sitt betänkande SOU 2009:41 föreslagit en höjning av detta golv till . Ett genomförande av direktivet kräver att även ges möjlighet att besluta om sanktionsavgifter för fysiska personer. Taket för sådana avgifter får inte sättas lägre än och måste tillåta att avgiften bestäms till ett belopp som uppgår till två gånger den vinst eller två gånger de kostnader som undvikits till följd av överträdelsen. En sådan bestämmelse bör införas i LBF och LVM. Direktivet kräver inte att det införs ett golv för avgiftens storlek (i likhet med vad som i svensk rätt gäller för juridiska personer). Utredaren avstår därför från att lämna förslag på en lägsta nivå för avgiftens storlek.