sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — () kommer vid sitt () att diskutera och eventuellt fatta beslut i frågan om nuvarande regel innebärande ett krav på 51 %-ägande av IdrottsAB ska slopas vad avser . Varje specialidrottsförbund (SF) skulle då själv ha att ta ställning i denna fråga vad gäller den egna verksamheten. Denna eventuella delegering av beslutsrätten rubbar inte förslagen kring IdrottsAB i mitt delbetänkande. Skulle där- emot ett SF som fotbollen eller ishockeyn ta bort detta krav i sina egna stadgar förändras givetvis bilden. I ett sådant hypotetiskt läge blir det svårt att argumentera för att poliskostnaderna ska bäras av det allmänna. Avslutningsvis, vad avser kameraövervakning, där jag inte före- slog lagändringar utan praktiska förbättringar, synes mig utveck- lingen gå åt rätt håll. Förbättringspotentialen är dock ännu inte uttömd. En innovation som kommit sedan delbetänkandet lades fram är att viss polispersonal och vissa ordningsvakter bär en kamera på uniformen. Ett av syftena är att i förebyggande syfte kunna göra inspelningar (såväl ljud som bild) men naturligtvis också att kunna identifiera dem som begår brott. När jag – och samtliga remissinstanser som yttrade sig – valde att föreslå att en anmälningsplikt inte borde införas byggde ställnings- tagandet på att alternativa och bättre lösningar kan tillgripas. Jag menar att delbetänkandets förslag om utbyggd och förbättrad lag om tillträdesförbud, nationellt register över personer som ådömts tillträdesförbud m.m. är effektivare metoder som inte inskränker personlig integritet på samma sätt som en anmälnings- plikt. Däremot är det djupt olyckligt om inga åtgärder avseende legala regleringar vidtas, alternativt om onödig tid spills innan detta sker. Detta skulle på ett allvarligt sätt hämma kampen mot den idrottsrelaterade brottsligheten. Jag hoppas innerligt att så inte blir fallet och att de politiska beslutsfattarna indikerar om och hur man avser angripa de juridiska frågeställ- ningar som idrotten så tydligt markerat måste hanteras. Ett av motiven till ställningstagande att inte följa mitt förslag att befria IdrottsAB från kostnaderna för polisbevakning är avgränsningsproblem och rättviseaspekter mot andra aktörer utanför idrotten. Jag kan ha förståelse för dessa syn- punkter men beklagar att min uppdragsgivare inte medgav att jag fick pröva denna fråga. Värdefull tid riskerar att gå till spillo med en debiteringsnivå som det politiska systemet inte anser vara god- tagbar. Jag menar att ansvariga beslutsfattare inom polisen bör medge nedsättning av avgiften under av den omfattning man tillämpade under en övergångstid innan systemet fullt ut sattes i kraft. Jag vill härutöver göra två påpekanden. Det ena avser att jag i det följande – främst i kapitel 11 Ansvarsfrågor – lämnar förslag till vissa systemändringar i avsikt att bl.a. minska behovet av polis- insatser. Det andra tar sikte på den dom avgav . Denna innebar att i konkur- renshänseende inom likställer kommersiell verksamhet bedriven av ideella föreningar med verksamhet bedriven av företag. Annorlunda uttryckt vänder sig domstolen mot att ett frälse inom idrotten – ideell förening – hanteras annorlunda än ett icke frälse, dvs. Denna nya dom måste rimligen nu också vägas in i bilden när vi analyserar frågan om likabehandling av poliskostnader inom elitidrotten. Det handlar som jag ser det inte bara om att den som betalar mycket framöver ska betala mindre. Det kan i sammanhanget nämnas att inlämnat ett klagomål till Europeiska gemenskapernas kommission vad gäller rätten att kräva betalning av IdrottsAB för poliskostnader i samband med matcher. Avslutningsvis vill jag fästa uppmärksamheten på ett examens- arbete i Förvaltningsrätt på juridiska institutionen vid skriven av med rubriken för offentliga tillställningar. I detta arbete drivs tesen att en olikartad behandling av ideella föreningar och IdrottsAB vad avser poliskostnader saknar stöd i EU-rätt och att svensk lagstift- ning måste anpassas härtill. Vidare drivs tesen att det är förvånande att detta problem inte politiskt och juridiskt uppmärksammats tidigare. Jag utgår från att såväl poliskostnadsutredningen som noga kommer att pröva dessa nya dimensioner. En vision presenteras i en längre respektive kortare version. I kampen mot våld på idrottsarenor ter det sig frestande att ställa upp en vision för vartåt arbetet ska sikta. Visioner kan sällan fullt ut infrias men de markerar likväl en färdriktning. Visioner kan beskrivas relativt utförligt eller ha formen av en s.k. one-liner som ska kunna presenteras under en hissresa mellan bottenplanet och andra våningen. Jag ska här försöka mig på ett mellanting och har godtyckligt valt att låta visionen ta sikte på 2018. I sin längre version är visionen i min tappning snarare att se som en beskrivning av ett antal frågor som måste lösas. Innan jag ger mig på denna utmaning vill jag inledningsvis konstatera att mycket bra arbete läggs ned på säkerhetsinsatser inom de två sporter jag har koncentrerat mig på, nämligen fotboll och ishockey. Som framgår av delbetänkandet har mycket skett redan innan mitt arbete initierades och tempot i förändringsarbetet på detta område har ingalunda avtagit . Men bra kan göras bättre. I min vision ingår ett starkare inofficiellt kontrakt mellan sam- hälle och anordnare av elitidrottsmatcher. Visionen omfattar ett mer totalt ansvar för arenasäkerheten från arrangörens sida såväl inne på arenan som i dess omedelbara närhet. Engelsmännen använder beteckningen foot prints för att beskriva det . Häri ligger också att resursdimensionering vid matcher diskuteras och över- enskoms mellan ordningsmakten och andra aktörer med möjlighet för någon fristående nivå att behandla eventuella meningsmotsätt- ningar. Nolltolerans mot läktarvåld är ett självklart inslag i en vision. I visionen ligger också en annan och tydligare tonvikt på den goda supporterkulturen där stränga påföljder för huliganer paras med starkt stöd och service till den stora majoritet som kommit för att njuta av evenemanget. Jag vill också se mer av förebyggande insatser mot rekrytering av nya risksupportrar, inte minst vad gäller yngre manliga tonåringar, samt ökad hjälp till dem som vill komma ur de destruktiva grupperingarna. Liksom insatser att angripa den hårda kärnan av risksupportrar. Kravet på sådana insatser vilar tungt på såväl klubbar som inte minst den kommunala sektorn. Utan att bli moralister måste vi tillsammans arbeta mot det olämp- liga språkbruk på läktarna som stöter bort nya åskådargrupper. Visionen bör också innefatta ett fullföljande av polisens s.k. särskilda polistaktik (SPT) med en mer utbyggd reell samverkan och informationsutbyte inom polisen och med klubbarna med särskild tonvikt på att inom fotbollen stötta funktionen Supporter Liaison Officer (). Men den bör också innefatta ett utbyggt samarbete inom polisen, speciellt mellan insatschefer och supporter- poliser samt ett bättre strukturerat underrättelsearbete. () måste ta, och i vissa fall ges, en mer samordnande roll. Om ordningsvakter och publikvärdar ska kunna betros med ett större ansvar för arenasäkerheten krävs en nationellt fastställd, stegvis utbildning med olika kompetensnivåer. I visionen ligger vidare att säkerhetsarbetet mera måste in i styrelserummen och att detta också gäller klubbar i de näst högsta divisionerna. En tuffare attityd krävs mot vad som skulle kunna betecknas som otillbörlig påverkan av utomstående, bl.a. genom ett aktivare engagemang från vanliga medlemmar. Ska allt detta lyckas krävs ett batteri av åtgärder från bemötande av bortalagens supportrar till fler och aktivare kringaktiviteter kring matcharenan. All form av alkoholförtäring kring elitmatcher är svår att eliminera och jag tror det är fel väg att försöka gå. Kraven på servering och hantering i övrigt bör följa samma regler som vad gäller vanliga krogbesök. Kommunerna måste leva upp till sitt tillsynsansvar. Avslutningsvis innefattar visionen att tydliga och konkreta mål ställs upp från klubbarnas sida och att en aktiv kvalitetssäkring och uppföljning blir en självklarhet. Naturligtvis är det så att mycket av innehållet i denna vision arbetas det med inom idrottsrörelsen, ofta med stor framgång. Jag tror likväl inte att jag slår in öppna dörrar, eftersom engagemang och kunskap skiftar mellan berörda klubbar. I botten för att nå fram- gång ligger behovet av samverkan enligt devisen en kan inte göra allt, alla kan göra något och tillsammans kan vi göra mycket. När visionen ska sammanfattas i hisstermer, dvs. presenteras i sin mest kortfattade form, skulle förebilden kunna vara en samman- smältning av rubrikerna för delbetänkande respektive slutbetänkande nämligen Mindre våld och mera glädje för pengarna. De tankegångar som här presenterats under beteckningen Vision kommer att komma igen och utvecklas i följande kapitel. 6Ordningsläget under fotbolls- och ishockeysäsongen 2012 och början av 2013 Fotbollssäsongen 2012 kan betraktas som relativt lugn. För fotbollen har problemen kring pyroteknik och vissa ansvars- frågor dominerat. Ishockeysäsongen 2012-2013 har i huvudsak varit lugn. Mer ansträngda polisrelationer inom fotboll än ishockey. Gammelmedias respektive nymedias bild av huliganism analyseras. Idrottsrörelsen bör vara mer aktiv i mediedebatten. Från en övergripande utgångspunkt kan konstateras att fotbolls- säsongen 2012 var relativt lugn. Nya riktlinjer från (SvFF) vid användande av pyroteknik har inne- burit att problemet med avbrutna matcher och omspel inte var aktuellt . En match fick på grund av elavbrott avslutas för att fullföljas (– ). blev svenska mästare efter en osedvanligt spännande ligaavslutning och GAIS och blev degraderade till Superettan. Detsamma gäller som förlorade kvalet mot , som alltså gick upp i Allsvenskan efter en ett- årig sejour i Superettan. Brommapojkarna och tog också klivet tillbaka till Allsvenskan. AIK och avancerade längre i det europeiska cupspelet än vad som varit vanligt för svenska lag . Det stora ordningsproblemet kan sägas ha varit otillåtet användande av pyroteknik. Speciellt under högriskmatcher var detta ett reellt problem. Derbymatcherna mellan och kan speciellt nämnas liksom motsvarande derbyn mellan och I den avslutande omgången möttes AIK och i den sista allsvenska matchen på och det sattes kanske Svenskt rekord i bengalbränning. Som ett kuriosum kan nämnas att den första matchen på spelades mellan AIK och 1937 (AIK vann med 4-0). SvFF reviderade sitt regelsystem för tillfälliga matchavbrott vid pyroteknikanvändande i en mer liberaliserande riktning vad avser frekvens och längd. Det lugnare klimatet på läktarna har inte motsvarats av en tydlig nedgång av det idrottsrelaterade våldet utanför arenorna. Däremot kan detta våld inte sägas ha ökat utan snarare stabiliserats på samma nivå som 2011. Vad gäller Superettan har problemen primärt kretsat kring och främst vid deras bortamatcher. I flera fall har antalet medresande supportrar tagit arrangörerna med överrask- ning. Inte minst vad avser arenasäkerhet har därvid vissa säkerhets- och ansvarsfrågor ställts på sin spets. Det gäller bl.a. Hammarbys matcher i och på (Brommapojkarnas hemma- plan). På var det en match (Hammarby – Assyriska) där det spårade ur på en läktare och senare bakom en läktare, men i övrigt inträffade inga större intermezzon. Enligt tidigare beslut avsåg () att ter- tialvis följa det idrottsrelaterade våldet. Jag måste dock konstatera att sådana rapporter uteblev . Först en bit in i 2013 har aviserats en rapport från RKP i denna fråga. Givet gjorda åtaganden finner jag detta vara något märkligt. Mina muntliga dialoger antyder dock ingen annan bild från polisens sida än den jag här redovisar. Notabelt är vidare att vissa lag sökt nya former för att hantera bortasupportrar på ett mera kundvänligt sätt (kapitel 18 Arrange- mangsfrågor). Det går naturligtvis inte heller att förbigå kylan i umgänget mellan polis och klubbar och mellan polis och supportrar, främst i , bl.a. till följd av frågan om vem som ska betala kostnaderna för polisbevakningen. uppgav av svenskarna ett intresse för fotboll och åldersmässigt var intresset som starkast bland unga män. Andelen intresserade har stigit och ökningen är jämnt för- delad köns- och åldersmässigt. Intresset för fotboll är just nu starkast i östra och västra delarna av landet och svagast i norr. Det stigande intresset för internationell fotboll i TV har mattats av medan intresset för svensk elitfotboll på TV ligger stabilt efter tidigare stort tapp. Konsumtion via digital teknik (dator, mobil) ökar i vikt, om än från låga nivåer. Allsvenskan står relativt stabilt publikmässigt i jämförelse med internationell fotboll men trenden är ändå något negativ. I All- svenskan uppgick genomsnittspubliken/match till 7 210 per- soner att jämföra med 7 326 året innan. Motsvarande siffror för superettan var 2 456 respektive 2 424 personer. Högsta publik- siffran i Allsvenskan uppgick till 30 857 (– AIK) och den lägsta till 1 476 (Syrianska – ). Damallsvenskan hade en nolltillväxt trots med mycket starka profiler i ligan. Landskamperna 2012 var lugna tillställningar rent säkerhets- mässigt. Vid landskampen – sprang en person in på planen och kramade , innan han sent omsider leddes ut av ordningsvakter. I övrigt inträffade inga ordningsstörningar. Medias sätt att redovisa säsongen har inte bjudit på några större överraskningar. TV har på ett föredömligt sätt undvikit att frossa i bilder från pyroteknikanvändningen. Kvällspressen har å andra sidan ägnat stort utrymme åt huliganismen. Dagspressen i övrigt har på ett övergripande plan intagit en mer balanserad hållning. I samband med derbymatcherna mellan och i Elitserien säsongen 2011–2012 var det riktigt stökigt vid några matcher, vilket redovisades i delbetänkandet. Avslutningen på ishockeysäsongen blev emellertid relativt lugn. blev svenska mästare efter att i slutspelet ha besegrat med 4–2 i matcher. fick lämna Elitserien för att spela i HockeyAllsvenskan säsongen 2012–2013, medan återvänt till Elitserien. Höstsäsongen 2012 var lugn med ett fåtal intermezzon och starten på vårsäsongen 2013 har fortsatt i lugnets tecken. Detta gäller såväl i Elitserien som i HockeyAllsvenskan. Några matcher under grund- serien blev dock stökiga, t.ex. mötena mellan och , och samt och . Samtliga från början klassade högriskmatcher i Elitserien har kunnat klassas ner, förutom utomhusmatchen i . Denna match klassades som en högriskmatch, eftersom den ansågs som en exceptionell händelse med ett stort antal åskådare. Matchen genom- fördes emellertid utan några större incidenter. En avgörande anledning till att det varit färre incidenter är naturligtvis degradering till Hockey- Allsvenskan och uteblivna elitseriederbyn i . har en trogen hemmapublik trots spel i Hockey- Allsvenskan och har också dragit mycket publik på bortaplan, men inga större intermezzon har rapporterats. Andelen svenskar som uttrycker intresse för att följa ishockeyn på plats eller i media är stigande och ligger på . Åskådarsiffrorna i genomsnitt/match under årets elitseriesäsong visar på en svagt vikande tendens och uppgick till 1 620 000 att jämföra med 1 790 000 året innan. Speciellt stora har nedgångarna varit för AIK och medan har haft en stigande publiktillströmning. Utvecklingen har på denna punkt varit annorlunda i Hockey- Allsvenskan. I denna serie har åskådarantalet stigit kraftigt (närm- are ). En orsak är nedflyttning från Elit- serien men också andra faktorer som kvalitetshöjningen i serien genom bl.a. deltagare av spelare från NHL har rimligen spelat in. Generellt måste dock påpekas att ett slutligt omdöme kring säsongens åskådarsiffror måste anstå tills serien, inklusive slutspel och kvalspel, avslutats. Relationen mellan polisen och klubbarna är bra, förutom vad gäller den pågående debatten om poliskostnader för främst Stockholms- klubbarna, medan den är sämre mellan polisen och support- rarna/supporterföreningarna. Landskamperna 2012 och 2013, inklusive i , förlöpte utan några större ordningsstörningar. I samband med några VM-matcher var det ett stort alkoholintag och flera (främst utländska) supportrar släpptes inte in på arenan. Medias bevakning av ishockeysäsongen uppvisar inget anmärk- ningsvärt mönster. Noteras kan möjligen att glädjande nog har ett utökat utrymme ägnats olämpligt språkbruk på läktare. 6.3Mina slutsatser, inklusive mediebevakningen Vad gäller fotbollen är det framför allt frågor kring pyroteknik och ansvarsfrågor som dominerat bilden, liksom självfallet frågan om vem som ska betala poliskostnaderna när IdrottsAB står som arrangör. Enligt min uppfattning agerar respektive aktör i planeringsstrukturen professionellt, men det brister i samordningen mellan parterna. I delbetänkandet anfördes att det väl ofta sker en sammanblandning mellan val av strategi och genomförande av strategin. Det gäller även begreppen samråd, samverkan och samarbete. Jag upplever att avståndet i planeringshänseende mellan parterna är större inom fotbollen än inom ishockeyn och detta framstår tydligast när det hettar till vid högriskmatcher. Speciellt relationen mellan delar av polisen och klubbar/arrangörer haltar , men långtifrån alltid. Speciellt gäller detta i när polisen vid högriskmatcher flyttar ansvaret från Söderorts- respektive Västerorts- polisen till central nivå på . Enligt min uppfattning ligger här meningsmotsättningen kring betalning av poliskostnaderna som en våt filt över verksamheten. Problemen med de uteblivna samtalen mellan parterna detta resulterat i måste lösas. Utan förtroendeskapande relationer för- svåras allvarligt kampen mot idrottsrelaterat våld. Jag vill uppmana alla parter att på denna punkt ta sitt förnuft till fånga. Detsamma gäller problemet med RKP:s uteblivna tertialrapportering av ord- ningsläget. Vad gäller medias rapportering återkommer jag – med ett delvis annat perspektiv – i kapitel 12 Det svenska Firmalandskapet och i kapitel 14 Kartläggning av våld, hot och trakasserier. Det kan dock i detta sammanhang vara intressant att kom- mentera papperspressens (gammelmedia) och de digitala mediernas (nymedia) bild av fotbollshuliganism. Redogörelsen är i väsentliga delar hämtad från en uppsats – Att äga en huliganberättelse – av forskaren vid och tar sin utgångs- punkt i en händelse som inträffade under en fotbollsmatch mellan . En 18-årig åskådare sprang in på planen och knuffade omkull målvakt, varefter han blev utburen av polis. Den frågeställning som belyses är vem som har tolkningsföreträde till vad som är god supporter- kultur respektive huliganism och om det senare är uttryck för moralpanik. Vem äger berättelsen om fotbollen, publiken och huli- ganismen? forskning om medias bild av huliganism visar att de inblandade beskrivs ensidigt och att de stigmatiseras liksom att media varit med om att skapa panikstämningar genom sina beskrivningar av huliganism som ett stort problem för både fot- bollen och samhället. De tre nya sociala medieaktörer som tas upp är Sverigescenen – största huligansajt – samt YouTube och Facebook. Det intressanta är att diskussionsklimatet är än hårdare i vissa former av nymedia. I detta speciella fall är fördömandet likartat i bägge dessa former av media. Nymedia identifierade snabbt den anonyme 18-åringen och fyllde kommentarsfälten med åsikter som visar på en stark aggression. I det undersökta fallet är alla med att skapa moralpanik genom att 18-åringens handling sätts in i en vålds- pjäs, nämligen huliganism, och att denna händelse bekräftar bilden i media av vissa fotbollssupportrar som farliga och aggressiva. konstaterar att de sociala medierna kan utgöra en motvikt till gammelmedias monopolistiska makt över mediegemenskapen. I den nya mediatekniken finns en potential som ger möjligheter till helt nya maktstrukturer och tolknings- företräden kring skapandet av huliganlandskapet. Det handlar om vem som väljer att berätta för vem och i vilket syfte. Det pågår med andra ord en maktkamp mellan olika aktörer i media kring frågan om god fotbollskultur respektive huliganism, en maktkamp som kan komma att påverka fotbollslandskap i grunden. Medias rapportering har många dimensioner. En ansats som kan vara värd att studera ges i Idrottsforum under beteckningen Tre fördömda män, publicerad . Här redovisas tre modeller hur svensk fotboll har förhållit sig till sina mest kända huliganer. Den för denna utredning intressanta frågan blir – inte enbart för fotboll – hur idrottsrörelsen framöver förhåller sig till att delta i debatten, inte minst vad avser nymedia. En alltför passiv inställning utan en genomtänkt informationsstrategi skulle kunna utvecklas till ett ödesdigert misstag. Här har idrottsrörelsen – liksom engagerade politiker – en viktig fråga att reflektera över. Den dramatiserade liturgin måste enligt min mening mötas med en klar mediestrategi som ger frågan rimliga proportioner. 7 Läget i andra sporter Studien avser främst bandy, basketboll, handboll och innebandy. Huliganproblemen utanför fotboll och ishockey är för närvar- ande begränsade. Spridningsriskerna är begränsade men bör likväl följas av be- rörda förbund. () bör skapa en utbyggd plattform för dessa frågor. Vissa förslag till vaccineringsåtgärder lämnas. Ordningsstörningar i olika former är ett potentiellt problem för alla inom idrottens värld som arrangerar tävlingar. Arenasäkerhet och bemötandefrågor är ständigt aktuella teman. Som tidigare fram- gått är läktarvåld och idrottsrelaterat våld något som i första hand kan hänföras till fotboll och ishockey, vilket förklarar att mitt första delbetänkande helt koncentrerades till dessa två sporter. I relation till direktiven bör dock ansatsen breddas i den meningen att even- tuella problem inom andra sporter bör beröras. En outtalad pre- sumtion får då antas vara att vi talar om olika former av lagidrott där koppling föreligger framför allt till klubbnamnet och klubb- identiteten. () är den samlade idrottsrörelsens gemen- samma organ. Jag har därför bett RF att inkomma med yttrande om hur man ser på denna fråga i dess övergripande kontext. Därvid har jag bland annat beaktat att det finns en till RF knuten särskild grupp med uppgift att arbeta med frågor kring den positiva sup- porterkulturen. Jag har då gjort antagandet att gruppen även över- vägt vad som är god respektive dålig supporterkultur. De sporter som jag särskilt kastat mina ögon mot är bandy, basketboll, hand- boll och innebandy. Utöver förfrågan till RF har jag haft överlägg- ningar med ledningarna för dessa förbund. En redovisning av dessa överläggningar presenteras i det följande. Inom bandysporten har incidenter av våldskaraktär inträffat . Man menar dock att problemens amplitud skiljer sig milsvitt från motsvarande förhållanden inom fotboll och ishockey. Varje klubb i Elitserien har en utsedd säker- hetsansvarig och centralt ordnar två årliga konferenser i detta ämne. Systemet med tillträdesförbud nyttjas också inom bandyn. Publiksnittet i Elitserien ligger kring 1 700 åskådare men sprid- ningstalet är stort. , och Hammarby har över 3 000 åskådare som snittsiffror. Hemmaklack och bortaklack har ofta gemensamma utrymmen i halvtidspaus. upp- ger att man ser två problemområden. I södra delen av landet är oroligheterna primärt kopplade till (Hammarby) och . Då Boltic från låg i Elitserien förekom också orolig- heter, främst vid matcher mot men även mot Hammarby. Det handlar i viss utsträckning om publik som har sin huvudsakliga hemvist inom ishockey. I norra delen av landet är problemen främst koncentrerade till Hälsingederbyn. Här handlar det i första hand om störningar kopplade till alltför stort alkoholintag. Lite tillspetsat skulle saken kunna uttryckas som pilsnerfylla på och hembränt i . En annan iakttagelse som framförts från är att slutspelet är det egentliga problemet. Det är till dessa matcher som de mera hårdföra elementen dras. Inom bandyn skrivs, på samma sätt som inom fotboll och ishockey, en överenskommelse inför match, som är grunden för säkerhetsplaneringen.