sou · H1B329 · 2013-04-29 00:00:00 — 1 § Födelse till förälder med 6 § Statslöst barn svenskt medborgarskap 4 § Föräldrars äktenskap 5 § Anmälan av fadern 10 § (Delvis) Barn till medborgare enligt 5 § 7 § Anmälan för barn med hemvist 8 § Anmälan av person som fyllt 18 men inte 20 år 9 § Återvinning för tidigare medborgare 10 § (Delvis) Barn till medborgare enligt 7–9 §§ 12 § Dispens från naturalisationskrav 13 § Naturalisation av sökandes barn 18 § Anmälan av nordiska medborgare 19 § Återvinning för nordiska medborgare Majoriteten av bestämmelserna om förvärv av svenskt medborgarskap kan inte kategoriseras som uttryck för vare sig härstamningsprincipen eller territorialprincipen. När det gäller förvärv av svenskt medborgar- skap är i stället det förhållandet att individen haft hemvist i ofta av stor betydelse. De bestämmelser som reglerar automatiskt förvärv av medborgar- skap bygger på härstamningsprincipen. Härstamningsprincipens genomslag är som tydligast i 1 § MedbL enligt vilken ett barn i de flesta fall förvärvar svenskt medborgarskap om en av barnets föräldrar är svensk medborgare. Även territorialprincipen har dock ett visst genomslag i 1 § genom att födelse i är avgörande för om barnet automatiskt får svenskt medborgarskap i det fall föräldrarna inte är gifta med varandra och endast fadern är svensk medborgare. Endast bestämmelsen om anmälan om medborgarskap för statslösa barn som är födda i (6 §) utgår tydligt från territorialprincipen. De bestämmelser i som bygger på härstamnings- principen har störst betydelse också sett till antalet personer som blir svenska medborgare vid födelsen. Omkring 100 000 barn som föddes i blev svenska medborgare vid födelsen genom att en förälder var svensk medborgare. Utöver dessa blev även ett okänt antal barn som föddes utomlands svenska medborgare på grund av att en förälder var svensk medborgare. När det gäller förvärv av medborgarskap efter födelsen är det de bestämmelser som varken bygger på härstamningsprincipen eller territorialprincipen som har störst betydelse. blev sammanlagt närmare 37 000 personer svenska medborgare på annat sätt än genom födelse, de flesta av dem genom naturalisation. Som jämförelse kan framhållas att under förvärvade endast 128 barn som föddes i svenskt medborgarskap genom den enda bestämmelse i MedbL som klart ger uttryck för territorialprincipen (6 §). Sammanfattningsvis får de flesta svenska medborgare sitt svenska medborgarskap på grund av att minst en av deras föräldrar är eller har varit svensk medborgare. Endast en bestämmelse i MedbL kan klart anses bygga på territorialprincipen och antalet personer som förvärvar medborgarskap på grund av den är litet. De flesta bestämmelser om förvärv av medborgarskap kan dock varken hänföras till härstamningsprincipen eller territorialprincipen. Detta gäller särskilt bestämmelserna om naturalisation. Antalet personer som blir medborgare genom naturalisation är dessutom betydande. Bedömning: En följd av att härstamningsprincipen är huvud- regel är att vissa barn som föds i inte blir svenska medborgare vid födelsen, trots att de kan förväntas växa upp i och förutses få en sådan samhörighet med att de bör vara medborgare. Utifrån en grundtanke om ett medborgarskap som utgår från samhörighet kan MedbL anses underinkluderande i förhållande till dessa barn. Härstamningsprincipen har ett mycket starkt genomslag i reglerna om förvärv av svenskt medborgarskap vid födelsen, medan territorial- principen endast på ett mycket begränsat sätt återspeglas i dessa. Utredningen har i uppdrag att belysa hur ett land som med stor mångfald och rörlighet påverkas av att härstamningsprincipen är huvudregel. Härstamningsprincipens betydelse när det gäller förvärv av medborgarskap vid födelsen bör sättas i ett sammanhang med övriga bestämmelser i avseende förvärv och upphörande av svenskt medborgarskap. Som framhållits i avsnitt 3.7 återspeglar dessa bestämmelser som helhet en grundtanke om ett medborgarskap som utgår från samhörighet. Någon motsättning mellan en sådan grund- tanke och ett starkt genomslag för härstamningsprincipen finns inte. Att medborgarskapet överförs från en förälder till ett barn ger uttryck för härstamningsprincipen, och på grund av förälderns medborgarskap kan barnet förutses få en sådan samhörighet med att han eller hon bör vara svensk medborgare från födelsen. När det gäller reglerna om förvärv av svenskt medborgarskap efter födelsen har emellertid härstamningsprincipen i de flesta fall inte något betydande genomslag. I stället är framför allt den omständigheten att en person haft hemvist i av stor betydelse. Individen antas då ha en sådan samhörighet med att han eller hon i regel ska kunna bli svensk medborgare. När man talar om att härstamningsprincipen är huvudregel avses alltså framför allt det genomslag som principen getts när det gäller förvärv av medborgarskap vid födelsen och att territorialprincipens genomslag är svagt. Den omständigheten att är ett land som präglas av stor mångfald och rörlighet innebär att det vid varje givet tillfälle finns många individer som lever här men som inte är svenska medborgare. Det fanns vid utgången av 2012 knappt 670 000 personer utan svenskt medborgarskap folkbokförda i . Härstamningsprincipens starka genomslag i reglerna om förvärv av medborgarskap och det begränsade genomslaget för territorialprincipen medför att ett barn som föds i blir svensk medborgare vid födelsen endast om han eller hon har en förälder med svenskt medborgarskap. Med andra ord är en följd av att härstamningsprincipen är huvudregel att barn som föds i till föräldrar utan svenskt medborgarskap inte heller själva blir svenska medborgare vid födelsen. Medborgarskapslagstiftning som bygger på territorialprincipen uppfattas ofta som mer inkluderande gentemot utrikes födda än lagstiftning som tar sin utgångspunkt i härstamningsprincipen. Ofta har territorialprincipen ett starkt genomslag i medborgarskaps- lagstiftningen i stater som traditionellt haft stor invandring, t.ex. . Även i vissa stater som kommit att präglas av stor mångfald och rörlighet, exempelvis och , har territorialprincipen fått ett betydande genomslag. I de senare har territorialprincipen en viktig betydelse vid sidan om härstamningsprincipen. Det finns inget motsatsförhållande mellan härstamningsprincipen och territorialprincipen och allt fler länder har infört lagstiftning som reflekterar båda principerna. Det har vidare ofta anförts att kulturell och språklig gemenskap generellt anses viktig i länder där härstamningsprincipen är dominerande (se Sandesjö och , s. 20 samt Lokrantz , s. 71; jfr även Joppke, s. 17). Såsom framgått ovan har principerna emellertid inte sitt ursprung vare sig i frågan om kulturell gemenskap eller i frågan om inkludering av barn till utrikes födda. Oavsett detta kan MedbL, utifrån en grundtanke om ett medborgarskap som utgår från samhörighet, anses vara under- inkluderande gentemot barn som föds i och som kan för- väntas växa upp i landet, men vars föräldrar inte är svenska med- borgare. I likhet med barn vars föräldrar är svenska medborgare kan dessa barn förutses få en sådan samhörighet med att de bör vara svenska medborgare. Till följd av härstamningsprincipens dominerande ställning blir de trots detta inte automatiskt svenska medborgare vid födelsen. Många av barnen har visserligen möjlighet att senare förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan. Att förvärv av svenskt medborgarskap sker vid födelsen kan dock ha stor såväl principiell som praktisk betydelse. Det symboliska värdet av ett svenskt medborgarskap som bygger på territorialprincipen har framhållits av bl.a. (se , 2012, s. 203). En praktisk betydelse av ett medborgarskapsförvärv vid födelsen är till exempel möjligheten till ett svenskt pass. Med beaktande av det som anförts ovan föreslår utredningen i avsnitt 8.3.1 och 8.3.2 att de gällande reglerna om förvärv av medborgarskap vid födelsen ska kompletteras med bestämmelser utgående från territorialprincipen. Förslagen innebär att också barn som föds i , vars föräldrar inte är svenska medborgare men som har bott i , under vissa förutsättningar ska bli svenska medborgare automatiskt redan vid födelsen. I arrangerades de första medborgarskapsceremonierna . Dessa ceremonier anordnades på nivå. har antalet kommuner som anordnar medborgarskapsceremonier ökat. Det har också förekommit att enstaka länsstyrelser själva eller i samarbete med kommuner anordnat medborgarskapsceremonier. bjuder dessutom in ett begränsat antal nya medborgare från till en ceremoni och guidad tur i på nationaldagen. Fördelarna med att anordna medborgarskapsceremonier, och behovet av att göra dem tillgängliga för nya medborgare i hela , diskuteras bl.a. i förarbetena till MedbL. I uppdraget medborgarskapskommitté ingick att överväga åtgärder som kunde stärka medborgarskapets status som ett led i integrations- processen. I sitt slutbetänkande uttalade kommittén bl.a. att det, för att stärka medborgarskapets status, var angeläget att manifestera medborgarskapsförvärvet. Anordnandet av särskilda ceremonier ansågs vara ett lämpligt sätt att göra detta. Kommittén underströk vidare att ett mycket viktigt steg i integrationsprocessen är att de nya medborgarna upplever att de är en del av den svenska gemenskapen. Enligt kommittén kunde ett välkomnande i form av en ceremoni bidra till att nya medborgare känner att de betraktas som svenskar och accepteras fullt ut av samhället. Ceremonierna ansågs även kunna förstärka den enskildes känsla av samhörighet med och svenskarna. (SOU 1999:34 s. 328 f.) Eftersom kommuner i en inte obetydlig utsträckning redan anordnade särskilda ceremonier för nya medborgare var det enligt kommittén lämpligast att kommunerna även framöver fick ansvara för arrangemangen. Kommittén utgick från att kommunerna skulle följa en rekommendation att anordna ceremonier och fann därför inte skäl att ålägga kommunerna detta genom lagstiftning. I sammanhanget nämndes att kostnaderna i normalfallet inte torde vara så höga att kommunerna på grund därav skulle avstå från att anordna ceremonier. Däremot föreslog kommittén att allmänna rekommendationer för ceremonierna skulle utformas i samråd mellan och . Kommittén framförde även vissa allmänna synpunkter när det gällde arrangemangen, bl.a. att denna typ av ceremonier borde arrangeras och att nationaldag framstod som en lämplig dag att hålla ceremonier. Kommittén påpekade också att det inte fanns något principiellt hinder mot att kommunerna delade ut diplom till de nya medborgarna, men betonade vikten av att diplomen i så fall utformades så att det klart framgick att det var en minnesgåva utan juridisk innebörd. (SOU 1999:34 s. 328 f.) I den efterföljande propositionen betonades att det är av stor betydelse för integrationsprocessen att den som blir svensk medborgare kan känna att han eller hon därmed betraktas som svensk och accepteras fullt ut av det svenska samhället. Vidare anfördes att det borde anordnas särskilda ceremonier för att välkomna nya medborgare och för att visa att medborgarskapet innebär en rätt att på ett fullvärdigt sätt delta i samhällets intressegemenskap. Regeringen ansåg dock att detta även framöver borde vara ett frivilligt åtagande för kommunerna och tillade att i vissa fall, om det bedömdes lämpligt, borde kommunerna kunna söka samverkan med . När det gäller formerna för ceremonierna anfördes att borde kunna utarbeta ett informationsmaterial som gav exempel på lämpliga sätt att genomföra arrangemangen. Någon närmare styrning ansågs inte vara nödvändig. 1999/2000:147 s. 63 f.) Mot denna bakgrund fick i uppdrag att bl.a. utarbeta ett informationsmaterial som gav exempel på hur särskilda ceremonier kunde hållas för personer som förvärvat svenskt medborgarskap och att sprida informationen till kommunerna. Vid genomförandet av uppdraget skulle samråda med . Som ett led i uppdraget gav 2002 ut skriften , du nya. Skriften innehåller bl.a. viss information om olika kommuners medborgarskapsceremonier. Regeringen gav länsstyrelserna i uppdrag att i respektive län kartlägga i vilken omfattning kommunerna anordnade ceremonier för nya svenska medborgare. I uppdraget ingick även att lämna förslag med inriktningen att alla medborgare skulle erbjudas möjlighet att delta vid en ceremoni samt att överväga bl.a. om länsstyrelserna borde anordna ceremonier. Av länsstyrelsernas redovisning framgår bl.a. att i vart fall 95 kommuner anordnade ceremonier och att samtliga länsstyrelser var av uppfattningen att det i första hand bör vara kommunerna som ansvarar för ceremonierna, eftersom det är kommunen som står den nya medborgaren närmast. Nyss nämnda uppdrag följdes upp , genom att regeringen gav länsstyrelserna i uppdrag att i respektive län samordna och stimulera kommunernas insatser för att uppmärksamma nyblivna svenska medborgare genom att arrangera särskilda ceremonier. I uppdraget ingick även att länsstyrelserna skulle följa utvecklingen när det gällde ceremonierna, och att länsstyrelserna skulle ansvara för att ceremonier arrangerades under lämpliga former i de fall då en kommun inte organiserade någon form av ceremoni. Regeringens mål var att alla nya svenska medborgare skulle ges möjlighet att delta i en ceremoni. Resultaten av uppdraget, som avrapporterades , visade att möjligheterna att delta i ceremonier varierade stort över landet. 5.2Information och synpunkter som inkommit till utredningen Utredningen har skickat en förfrågan till samtliga kommuner och bett dem uppge om de 2012 anordnade någon medborgarskapsceremoni och hur många personer som i så fall bjöds in till, respektive deltog vid, denna ceremoni. Utredningen har även haft möten med Kommuner och Landstings (SKL) enhet för demokrati och styrning samt med dess demokratiberedning. På förslag från SKL har utredningen också deltagit vid ett möte med det svenska nätverk som har skapats inom ramen för European Coalition of Cities against Racism (ECCAR). I detta nätverk ingår flera av SKL:s medlemmar. Vidare har utredningen haft separata möten med företrädare för 15 utvalda referenskommuner (, , , , , , , , , , , , , och ) för att på så sätt få en djupare kunskap om kommunernas erfarenheter från och syn på medborgarskapsceremonier. Utredningen har också på närvarat vid medborgarskapsceremonier i nio kommuner (, , , , , , , och ). Vidare har utredningen anordnat en hearing om bl.a. medborgarskapets symboliska betydelse, där frågan om medborgarskapsceremonier berördes. Den förfrågan som utredningen skickade ut besvarades av 258 av landets 290 kommuner. Av dessa uppgav nästan hälften att de hade anordnat eller avsåg att anordna en medborgarskaps- ceremoni. Bland de kommuner som anordnade ceremonier fanns såväl mindre och medelstora som stora kommuner. I vissa kommuner med bara någon eller några få nya medborgare anordnades mindre ceremonier, medan det i andra kommuner med många nya med- borgare anordnades förhållandevis stora ceremonier. Även andelen deltagare i förhållande till antalet nya medborgare varierade kraftigt mellan kommunerna. I vissa av kommunerna fick nya medborgare ta med sig familjemedlemmar och andra närstående till ceremonin. Vid mötena med bl.a. SKL:s demokratiberedning och ECCAR framkom olika uppfattningar om huruvida länsstyrelserna eller kommunerna bör åläggas att anordna medborgarskapsceremonier. Kommunerna ansågs dock i och för sig ha bäst förutsättningar att anordna sådana ceremonier på ett ändamålsenligt sätt. Vissa ansåg att det även framöver bör vara frivilligt för kommunerna att anordna ceremonier. Vikten av att undvika detaljreglering betonades. Det ansågs dock vara positivt med en gemensam kärna i det budskap som förmedlas vid ceremonierna. Vid kontakterna med referenskommunerna och i samband med besökta medborgarskapsceremonier har framkommit att många kommuner har ett stort engagemang för och stor erfarenhet av att anordna medborgarskapsceremonier. De flesta kommuner som utredningen haft kontakt med har anfört att ansvaret för dessa ceremonier bör ligga på kommunerna. Det gäller även kommuner som inte anordnar några ceremonier. Enstaka kommuner har dock uttryckt tveksamhet till att anordna ceremonier, främst av kostnadsskäl. Vidare har många kommuner anfört att de skulle välkomna viss vägledning när det gäller vad man vid ceremonierna bör betona beträffande t.ex. medborgarskapets betydelse och inne- börd. Förekomsten av särskilda ceremonier för nya medborgare har ökat i . Utredningen har i uppdrag att föreslå innehåll i och organisation av sådana ceremonier i . ska utredningen beakta bl.a. medborgarskapsceremonier, med- borgarskapsavtal och eder i övriga medlemsstater i EU samt i andra demokratiska länder som präglas av stor mångfald och rörlighet. I detta avsnitt finns därför en kort beskrivning av medborgarskaps- ceremonier i vissa andra länder. I arrangerar fylkesmännen, som är statens representanter i fylkena, medborgarskapsceremonier. Dessa cere- monier äger rum en till . Deltagande vid ceremonierna är frivilligt och saknar juridisk betydelse. För dem som väljer att delta är det dock obligatoriskt att avlägga ett löfte om trohet till (troskapsløfte). Vid ceremonierna överlämnas också en för ända- målet särskilt framtagen gåvobok till deltagarna. I arrangerar , som också beslutar om danskt medborgarskap, statsborgerskapsdagen en gång . Firandet äger rum i på . Till arrangemanget inbjuds personer från hela som föregående år förvärvat danskt medborgarskap. Någon ed eller motsvarande avläggs inte vid ceremonin. Den som vill bli dansk medborgare måste dock redan i ansökan om medborgarskap underteckna ett löfte om trohet och lojalitet till och det danska samfundet samt intyga att han eller hon accepterar att följa dansk lagstiftning och respektera grundläggande danska principer. I anordnar enstaka kommuner på frivillig basis med- borgarskapsceremonier. I är avläggandet av en trohetsed det sista steget i naturalisationsprocessen. Denna ed ska avläggas vid en medborgar- skapsceremoni. Sådana ceremonier anordnas regelbundet och kan ha mycket olika karaktär, men genomförs ofta under ledning av en domare. Det arrangeras t.ex. mindre medborgarskapsceremonier i vissa federala domstolar, men det förekommer även större ceremonier, exempelvis vid universitet eller i konserthus, med flera talare och underhållning. Vid större ceremonier får deltagarna ofta bl.a. ett exemplar av konstitutionen och en mindre flagga. Liksom i är i avläggandet av en trohetsed det sista steget i naturalisationsprocessen. ska normalt avläggas vid en medborgarskapsceremoni inför en domare. Det är dock Citizenship and Immigration som ansvarar för arrangemanget, i vissa fall tillsammans med exempelvis kommunen. Citizenship and Immigration är den federala myndighet som ansvarar för medborgar- skapsfrågor. Myndigheten har även utarbetat detaljerade riktlinjer för ceremonierna. Även i är avläggandet av en trohetsed det sista steget i naturalisationsprocessen. Denna ed avläggs vid en medborgar- skapsceremoni. Ceremonierna förrättas av den minister i regeringen som ansvarar för medborgarskapsfrågor, eller av en annan person som utsetts av ministern (exempelvis en medlem i representanthuset, senator eller borgmästare). Det förekommer såväl stora som små ceremonier. Enligt regeringens riktlinjer bör lokala ceremonier anordnas åtminstone varannan till . I exempelvis anordnas dock ceremonier nästan . I ska en trohetsed avläggas som ett sista steg i naturalisationsprocessen. ska avläggas vid en medborgarskaps- ceremoni. Först när detta har skett registreras personen i fråga som brittisk medborgare. Ceremonierna anordnas i regel av den lokala folkbokföringsmyndigheten. I är avläggandet av en lojalitetsförklaring det sista steget i naturalisationsprocessen. Denna förklaring ska avläggas vid en medborgarskapsceremoni. Först när detta har skett tillkännages beslutet om medborgarskap och ett medborgarskapsbevis överlämnas. Ett annat obligatoriskt moment vid dessa ceremonier är att exempelvis borgmästaren håller ett tal där vikten av grundläggande fri- och rättigheter understryks. Dessutom delas en broschyr med titeln ut till deltagarna. Det är kommunerna som anordnar ceremonierna, vilket de är skyldiga att göra minst en gång . ska nya medborgare från medborgarskapsförvärvet inbjudas att närvara vid en ceremoni där de välkomnas som nya medborgare. Prefekturerna har det primära ansvaret för att arrangera dessa ceremonier. En prefektur finns i varje län och är en myndighet, under inrikesministeriet, som bl.a. ansvarar för ärenden om pass och uppehållstillstånd. Deltagandet vid ceremonierna är frivilligt och någon ed eller motsvarande avläggs inte vid ceremonin. Den som vill förvärva franskt med- borgarskap genom naturalisation måste dock redan under ansökningsförfarandet bl.a. ta del av och underteckna ett dokument om franska medborgares rättigheter och skyldigheter. Vid ceremonierna överlämnas till deltagarna bl.a. nämnda stadga. I är det sista steget i naturalisationsprocessen att den blivande medborgaren förklarar sin avsikt att respektera grundlagen och lagarna i och att avstå från handlingar som kan orsaka landet skada. När denna förklaring har avgetts ska ett medborgarskapsbevis lämnas över och därigenom är medborgarskap beviljat. Det har överlämnats till förbundsländerna att bestämma formerna för avläggandet av förklaringen och överlämnandet av beviset, men det är relativt vanligt att detta sker vid en ceremoni. Förslag: Varje kommun ska anordna en ceremoni som markerar det svenska medborgarskapets betydelse (medborgarskapsceremoni) och erbjuda nya svenska medborgare i kommunen, som förvärvat medborgarskapet efter födelsen, att närvara vid denna. Vid medborgarskapsceremonin ska kommunen, med utgångs- punkt i den nya portalparagrafen i MedbL, förmedla budskapet att det svenska medborgarskapet är det viktigaste rättsliga förhållandet mellan medborgaren och staten, att medborgar- skapet innebär friheter, rättigheter och skyldigheter samt att medborgarskapet är en grund för folkstyrelsen och står för samhörighet med . Det uppdras åt länsstyrelserna att verka för att kommunerna får information om hur ceremonier genomförs i andra kommuner. I uppdraget ingår att länsstyrelserna ska utarbeta och sprida ett informationsmaterial som ger kommunerna konkreta exempel på hur medborgarskapsceremonier kan genomföras. Materialet ska utarbetas efter samråd med SKL. Länsstyrelserna ska återrapportera uppdragets genomförande och redovisa eventuella behov av ytterligare stödåtgärder till regeringen. Vidare uppdras åt och länsstyrelserna att tillsammans utforma ett enhetligt och högtidligt bevis om svenskt medborgarskap. Redan av direktiven framgår att det ska införas medborgarskaps- ceremonier som är tillgängliga för alla nya svenska medborgare. Utredningens uppdrag är att föreslå innehåll i och organisation av dessa ceremonier. I detta ingår bl.a. att ta ställning till vem som bör anordna ceremonierna. Utredningen ska även föreslå generella ramar för det budskap som bör förmedlas genom en medborgarskaps- ceremoni. 5.4.2Vilken typ av ceremonier som ska anordnas En medborgarskapsceremoni kan fylla olika syften. Ceremoniernas syfte är av stor betydelse för hur de bör utformas. Ett syfte kan vara att markera övergången från ett medborgarskap till ett annat. Det skälet är framför allt relevant i länder som inte tillåter dubbelt medborgarskap. Det kan också finnas en önskan från staten att officiellt välkomna nya medborgare och att högtidligt fira medborgarskapsförvärven. I vissa fall kan staten även ha en önskan att påverka de nya medborgarnas framtida handlande. Det kan exempelvis ske genom det budskap som förmedlas vid ceremonin i kombination med ett krav på avläggande av en trohetsed eller motsvarande för att medborgarskap ska beviljas. Ett land kan i olika grad vilja uppnå flera syften genom medborgarskapsceremonin. I de länder som utredningen studerat (se avsnitt 5.3) förekommer i huvudsak två typer av medborgarskapsceremonier.