sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — Bestämmelserna i artiklarna överensstämmer, med undantag för viss språklig justering, med vad som gäller enligt den ursprungliga I-förordningen (artiklarna 25 och 26). Om svaranden inte gör någon invändning om domstolens behörighet blir domstolen som regel behörig (jfr dock artikel 26.2 i den nya I- förordningen). Detta gäller dock inte om en domstol i en annan medlemsstat är exklusivt behörig. Om svaranden inte går i svaro- mål måste domstolen undersöka om den är behörig enligt för- ordningen och i annat fall avvisa målet. Hänvisningen till rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur6 i artikel 26.3 i den ursprungliga I- förordningen har, i den nya I-förordningen, artikel 28.3, 6 EGT L 160, 30.6.2000, s. 37. ersatts med en hänvisning till och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur.7 5.3.7Litispendens och mål som har samband med varandra Bestämmelser om hur domstolarna ska agera när mål om samma sak väcks i flera medlemsstater och när mål har samband med varandra finns i avsnitt 9, artiklarna 29–34. I artikel 29.1 (delvis artikel 27 i den ursprungliga I- förordningen; jfr även artikel 12 i underhållsförordningen) anges att om talan väcks vid domstolar i olika medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter, ska varje domstol utom den vid vilken talan först väckts självmant låta handläggningen av målet vila till dess att det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig. En nyhet i den nya I-för- ordningen är att det görs en explicit hänvisning till att artikeln inte ska påverka tillämpningen av artikel 31.2, vilken behandlar frågan om vilandeförklaring i fall där det finns ett prorogationsavtal (se närmare om artikel 31 nedan). I artikel 29.2, som är ny i förhållande till den ursprungliga I-förordningen, finns en bestämmelse om underrättelse mellan domstolar om tidpunkt för mottagande av stämnings- ansökan i fall där talan väckts vid domstolar i olika medlemsstater. En hänvisning görs även till artikel 32 där det finns bestämmelser om när talan ska anses ha väckts vid en domstol (se närmare om artikel 32 nedan). Punkten 3 i artikel 29 anger att när det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väckts är behörig ska övriga dom- stolar självmant förklara sig obehöriga till förmån för den dom- stolen. Artikeln motsvarar artikel 27.2 i den ursprungliga I- förordningen. Artikel 30 behandlar frågor om målsamband. Bestämmelserna överensstämmer i sak med motsvarande bestämmelser, artikel 28, i den ursprungliga I-förordningen (jfr även artikel 13 i under- hållsförordningen). Viss språklig justering av artikeln har skett. I artikel 31 finns bestämmelser om vad som gäller när flera domstolar är exklusivt behöriga. I första punkten anges, liksom i 7 EUT L 324, 10.12.2007, s. 79. den ursprungliga I-förordningen, att om flera domstolar är exklusivt behöriga, ska varje domstol utom den vid vilken talan först väckts avvisa talan till förmån för den domstolen (artikel 29 i den ursprungliga I-förordningen). Punkterna 2–4 i artikel 31 är nya i förhållande till den ursprung- liga I-förordningen och utgör undantag till huvudregeln enligt punkten 1 i artikeln. Bestämmelserna går längre än mot- svarande bestämmelser i såväl underhållsförordningen (jfr artikel 12) som i arvsförordningen (jfr artikel 17). De nya bestämmelserna innebär att om en talan väcks vid domstolar som inte anges i ett prorogationsavtal och en talan där- efter väcks vid den domstol som anges i avtalet rörande samma sak och målen gäller samma parter, är den domstol där talan först väcktes skyldig att låta handläggningen av målet vila så snart talan väcks vid den domstol som anges i avtalet och fram till dess att den sist- nämnda domstolen meddelar att den inte har behörighet enligt prorogationsavtalet. Genom bestämmelserna säkerställs att den domstol som anges i avtalet i denna situation har företräde att ta ställning till om avtalet är giltigt och i vilken utsträckning avtalet ska tillämpas på tvisten. Undantaget från den allmänna litispendens- regeln i bestämmelsen bör dock inte tillämpas när parterna har ingått motstridiga exklusiva avtal om domstols behörighet eller när talan först har väckts vid en domstol som anges i ett exklusivt avtal om domstols behörighet. I ett sådant fall bör den nya I- förordningens allmänna litispendensregel gälla (se ingresspunkt 22). Det ska påpekas att punkterna 2 och 3 i artikel 31 (se artikel 31.4) inte ska tillämpas i vissa fall när käranden är en försäkringstagare, en försäkrad, en förmånstagare till ett försäkringsavtal, en skade- lidande, en konsument eller en arbetstagare. Även denna bestäm- melse är avsedd att ytterligare stärka dessa kategoriers ställning i vissa avtalsförhållanden (jfr ingresspunkt 18). Bestämmelserna i punkterna 2 och 3 är en följd av EU:s strävan att göra avtal om val av behörig domstol mer effektiva. Enligt vad som angavs i förslaget av kommissionen till ny I-förord- ning8 behövde avtal om val av behörig domstol bli mer effektiva i förhållande till befintliga bestämmelser. Särskilt gällde detta enligt kommissionen reglerna om att den domstol som parterna utsett genom avtal skulle vilandeförklara ett mål om talan först väcktes vid en annan domstol. Enligt kommissionen gjorde denna bestäm- 8 KOM(2010) 748 slutlig. melse det möjligt för tvistande parter att medvetet försena en lös- ning av tvisten vid den avtalade domstolen genom att först vända sig till en obehörig domstol, vilket gav upphov till onödiga kost- nader och tidsutdräkt och vilket undergrävde den rättssäkerhet och förutsebarhet i tvistlösningen som avtal om val av behörig domstol borde bidra till att säkerställa (jfr ingresspunkt 22). Som ovan nämnts innehåller artikel 32 bestämmelser om när talan ska anses vara väckt vid en domstol. Bestämmelsen motsvaras i huvudsak av artikel 30 i den ursprungliga förordningen (jfr även artikel 14 i arvsförordningen och artikel 9 i underhållsförordningen). I de länder där en stämningsansökan ges in till domstol innan del- givning sker, är den relevanta tidpunkten när handlingen lämnas in till domstolen. En förutsättning för att denna tidpunkt ska räknas är dock att käranden inte underlåter att göra vad som kan krävas av honom eller henne för att svaranden ska kunna delges. I länder där det krävs att stämningsansökan eller motsvarande delges motparten innan den ges in till domstolen är den relevanta tidpunkten när handlingen lämnas till den myndighet som svarar för delgivningen. Den tidpunkten räknas dock inte om käranden underlåter att vidta mått och steg för att få handlingen ingiven till domstolen. Avsikten med denna reglering är att likställa de olika rättsliga systemen och förhindra ett otillbörligt utnyttjande av litis pendensregeln. En par nyheter i artikel 32 i förhållande till den ursprungliga I-förordningen är att det numera framgår vilken myndighet som ska motta de handlingar som ska delges och att det finns en instruktion till delgivande myndighet om att anteckna datum för ingivandet av stämningsansökan eller motsvarande handling eller datum för mottagandet av de handlingar som ska delges. Artikel 33, som är ny i förhållande till den ursprungliga I- förordningen, är ett led i strävan att förbättra förordningens funktion i den internationella rättsordningen. Artikeln inför bestämmelser som innebär att en domstol i en medlemsstat, när behörigheten grun- dar sig på vissa särskilt angivna artiklar, kan förklara handlägg- ningen av ett mål vilande om talan först väcktes vid en domstol i ett tredje land, förutsatt att den senare förväntas meddela avgörande inom rimlig tid och avgörandet i fråga kommer att kunna erkännas och, i tillämpliga fall, verkställas i den medlemsstaten. En ytter- ligare förutsättning för vilandeförklaring är att domstolen i med- lemsstaten är övertygad om att en vilandeförklaring är nödvändig för en god rättsskipning. I artikeln införs också bestämmelser om när domstolen i dessa fall kan återuppta handläggningen av målet, när talan ska avvisas och när artikeln ska tillämpas (punkterna 2–4). Bestämmelsen syftar till att undvika att förfaranden om samma sak och mellan samma parter genomförs parallellt inom och utan- för EU. Regleringen går i denna del längre än motsvarande reg- lering i t.ex. underhållsförordningen och arvsförordningen, vilka endast reglerar förhållandet inom medlemsstater (jfr underhålls- förordningen artikel 12 och arvsförordningen artikel 17). I ingresspunkt 24 anges att när domstolen i den berörda medlemsstaten beaktar behovet av en korrekt rättskipning bör den bedöma samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Vidare anges att sådana omständigheter kan inbegripa sambandet mellan om- ständigheterna i målet, berörda parter och det berörda tredjelandet, hur långt förfarandena i tredjelandet har kommit när förfaranden inleds vid domstolen i medlemsstaten och huruvida domstolen i tredjelandet kan förväntas meddela en dom inom en rimlig tid. Enligt ingresspunkten kan den bedömningen också avse frågan huruvida domstolen i tredje land har exklusiv behörighet att ta upp talan till prövning i det enskilda fallet när en domstol i en med- lemsstat skulle ha exklusiv behörighet. Även artikel 34 är ny i förhållande till den ursprungliga I- förordningen. Artikeln behandlar frågan om hur en domstol i en medlemsstat i vissa fall ska förfara vid målsamband med ett för- farande som pågår vid en domstol i ett tredje land när talan väcks vid en domstol i en medlemsstat. Även denna artikel är, på mot- svarande sätt som angetts ovan beträffande artikel 33, ett led i strävan att förbättra förordningens funktion i den internationella rättsord- ningen. Artikeln innehåller bestämmelser om när domstolen i dessa fall kan återuppta handläggningen av målet, när talan ska avvisas och när artikeln ska tillämpas (punkterna 2–4). Även i denna del går regleringen längre än motsvarande reglering i t.ex. underhålls- förordningen och arvsförordningen, vilka endast reglerar förhåll- andet inom medlemsstater (jfr underhållsförordningen artikel 13 och arvsförordningen artikel 18). Artikel 35 reglerar frågor om interimistiska åtgärder, inbegripet även säkerhetsåtgärder. Artikeln, som är oförändrad i förhållande till den ursprungliga I-förordningen (artikel 31), innebär att en domstol i en medlemsstat kan meddela de säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som följer av dess nationella lagstift- ning, även om domstolen inte har behörighet enligt förordningen att pröva målet i sak. I ingresspunkt 33 klargörs det att om interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, beslutas av en domstol i en medlemsstat som inte är behörig att pröva målet i sak, bör verkningarna av dessa enligt förordningen vara begränsade till den berörda medlemsstatens territorium. Av samma ingresspunkt framgår även att när interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, beslutas av en domstol som är behörig att pröva målet i sak, det bör säkerställas att åtgärderna omfattas av fri rörlighet enligt förordningen. Interimistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som beslutats av en sådan domstol utan svarandens hörande bör dock inte erkännas och verkställas enligt förordningen, såvida inte den dom som inbegriper åtgärden delges svaranden före verkställigheten. Sådana beslut omfattas inte av förordningens definition av dom (se artikel 2 a). Detta hindrar dock inte att sådana åtgärder erkänns och verkställs enligt nationell lagstiftning. I begreppet interimistiska åtgärder, inkluderat säkerhetsåtgärder, inbegrips beslut om åtgärder som syftar till att skaffa fram informa- tion eller säkra bevisning i den mening som avses i artiklarna 6 och 7 i och rådets direktiv /48/EG av om säkerställande av skyddet för immateriella rättig- heter.9 Begreppet omfattar dock inte åtgärder som inte har karaktär av säkerhetsåtgärder, t.ex. beslut om hörande av vittne (se ingress- punkt 25).10 5.4Erkännande och verkställighet (kapitel III) Kapitel III i den nya I-förordningen innehåller bestäm- melser om erkännande och verkställighet av domar som har med- delats i en medlemsstat. Avsnitt 1, artiklarna 36–38, innehåller bestämmelser om erkän- nande. Avsnitt 2, artiklarna 39–44, innehåller bestämmelser om verkställighet. I avsnitt 3, artiklarna 45–51, återfinns bestämmelser 9EUT L 157, 30.4.2004, s. 45. 10Detta bör inte, enligt ingresspunkt 25, påverka tillämpningen av rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur; EGT L 174, 27.6.2001, s. 1. om vägran av erkännande respektive verkställighet (underavsnitt 1 avser frågor om vägran av erkännande och underavsnitt 2 avser frågor om vägran av verkställighet). Avsnitt 4 innehåller allmänna bestäm- melser. Hela kapitel III är omarbetat. Även om några av bestämmel- serna har viss motsvarighet i den ursprungliga I-förord- ningen är de flesta artiklarna nya i förhållande till den förord- ningen. I den mån inget annat nämns nedan är bestämmelsen ny i förhållande till den ursprungliga I-förordningen. Inledningsvis anges i artikel 36.1 att en dom som meddelats i en medlemsstat ska erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas. Liksom tidigare (artikel 33.1 i den ursprungliga I-förordningen) är således huvudregeln att det inte krävs något särskilt förfarande för att en dom ska kunna erkännas. Att en utländsk dom erkänns innebär att den tilläggs positiv och negativ rättskraft i den stat där den görs gällande och medför bl.a. res judicata-verkan, dvs. utgör hinder mot en ny rättegång om samma sak. Den kan åberopas direkt vid svenska domstolar och myndigheter på samma sätt som en dom meddelad av svensk dom- stol. Motsvarande reglering finns t.ex. också i arvsförordningen (artikel 39.1) och i underhållsförordningen (artikel 23.1; jfr dock artikel 17.1 där det, för stater som är bundna av Haag- protokoll, inte finns någon möjlighet att motsätta sig domens erkännande) och II-förordningen (artikel 21.1). I andra punkten i artikel 36 ges berörd part en rätt att, i enlighet med det förfarande som anvisas för vägran av verkställighet, ansöka om ett fastställande av att det inte finns någon grund för att vägra erkännande av domen enligt i artikel 45 angivna vägransgrunder. Bestämmelsen motsvaras i princip av regleringen i artikel 33.2 i den ursprungliga I-förordningen, även om uttryckssätten skiljer sig något åt. Syftet med bestämmelsen är att en part som är osäker på om hans eller hennes dom kommer att kunna erkännas i ett annat land ska kunna begära en prövning av frågan om det finns någon tillämplig vägransgrund. Viss språklig justering har skett av bestämmelsen i punkten 3 i artikel 36. Innebörden är, liksom tidigare, att en domstol är behörig att pröva en fråga om vägran av erkännande om utgången av ett mål som domstolen handlägger är beroende av fastställande i denna fråga (artikel 33.3 i den ursprungliga I-förordningen; jfr även artikel 39.3 i arvsförordningen och artikel 23.3. i underhålls- förordningen, som avser stater som inte är bundna av Haagprotokoll då det för stater som är bundna av Haag- protokoll inte finns någon möjlighet att motsätta sig ett erkännande av en dom som har meddelats i en medlemsstat). Artikel 37, som delvis är ny i förhållande till den ursprungliga I-förordningen, innehåller vissa bestämmelser om vad en part som i en medlemsstat vill åberopa en dom som meddelats i en annan medlemsstat ska tillhandahålla för handlingar (punkten 1). Vidare innehåller artikeln bestämmelser om när domstolen eller myndigheten får begära översättning eller translitterering av ingivna handlingar. Artikeln motsvarar i sistnämnda del i huvudsak arti- kel 55.2 i den ursprungliga I-förordningen. Enligt artikel 38 a) kan den domstol eller en annan myndighet vid vilken en dom som meddelats i en annan medlemsstat åberopas, avbryta handläggningen, helt eller delvis, om domen överklagas i ursprungsmedlemsstaten. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 37.1 i den ursprungliga I-förordningen där det anges att, om det vid domstol i en medlemsstat görs gällande att en dom som har meddelats i en annan medlemsstat ska erkännas, får dom- stolen låta handläggningen av målet vila om ändring i domen har sökts genom anlitande av ordinära rättsmedel. En nyhet i förhållande till den ursprungliga I-förord- ningen är dock artikel 38 b) vari anges att domstolen, respektive myndigheten, kan avbryta handläggningen även när en ansökan har lämnats in om att det inte finns någon grund för att vägra erkännande av domen enligt artikel 45 eller om att erkännandet ska vägras på en av dessa grunder. I artikel 38 i den ursprungliga I-förordningen angavs att en dom som har meddelats i en medlemsstat, och som är verkställbar i den staten, ska verkställas i andra stater efter ett särskilt förfarande – exekvaturförfarande – i den stat där verkställighet söks. För svenskt vidkommande hanteras sådana verkställbarhetsprövningar, enligt bilaga II till den ursprungliga I-förordningen, av . Enligt den nya I-förordningen, artikel 39, är en dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den medlemsstaten verkställbar i andra medlemsstater utan att det krävs någon verkställbarhetsförklaring. Bestämmelsen innebär alltså att det inte längre krävs något exekvaturförfarande i den medlemsstat där domen ska verkställas. Målet med ett avskaffande av exekvatur- förfarandet är att minska tidsåtgången och kostnaderna i gräns- överskridande tvister (se ingresspunkt 26). En dom som har med- delats av domstolarna i en medlemsstat ska behandlas som om den hade meddelats i den anmodade staten (se ingresspunkt 26). En dom som meddelats i en medlemsstat ska kunna erkännas och verkställas i en annan medlemsstat även om domen har meddelats mot en person som inte har hemvist i en medlemsstat (se ingresspunkt 27). Enligt artikel 40 i den nya I-förordningen ska en verk- ställbar dom automatiskt medföra att säkerhetsåtgärder ska få vid- tas enligt lagstiftningen i den anmodade staten. Motsvarande bestäm- melse återfinns i t.ex. underhållsförordningen (artikel 18). Enligt den ursprungliga I-förordningen inträdde samma förhål- lande i och med verkställbarhetsförklaringen (se artikel 47.2 i den ursprungliga I-förordningen där det dock i detta avseende talas om verkställighetsförklaring). I artikel 41, som är ny, anges att verkställighetsförfarandet för domar som meddelats i en annan medlemsstat ska regleras av lagen i den anmodade staten (jfr artikel 40.1 i den ursprungliga förord- ningen som dock avsåg förfarandet vid ansökan om verkställbarhet). Vidare anges att en dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den anmodade medlemsstaten ska verkställas där på samma villkor som en dom som meddelas i den anmodade medlemsstaten. I punkten 2 i samma artikel anges dock att, utan hinder av vad som sägs i punkten 1, ska grunderna för att vägra eller skjuta upp verkställighet enligt lagstiftningen i den anmodade medlemsstaten gälla i den mån de inte strider mot de grunder som avses i artikel 45, dvs. grunderna för vägran av erkännande och verkställighet. I punkten 3 i artikel 41 anges att den part som begär verk- ställighet i en medlemsstat av en dom som meddelats i en annan medlemsstat inte ska vara skyldig att ha en postadress i den an- modade medlemsstaten. Denna part ska inte heller åläggas att ha ett bemyndigat ombud i den anmodade medlemsstaten, såvida inte ett sådant ombud är obligatoriskt oberoende av parternas medborgar- skap eller hemvist. Detta är en skillnad i förhållande till den ur- sprungliga I-förordningen vari angavs att sökanden ska uppge en delgivningsadress eller utse ett ombud i saken (artikel 40.2 i den ursprungliga I-förordningen). Motsvarande bestäm- melse finns även i artikel 41.2 i underhållsförordningen och arti- kel 46.2 i arvsförordningen. Motivet bakom underhållsförord- ningens bestämmelse är att man velat begränsa de formaliteter för verkställighet som kan öka kostnaderna för den underhållsberättigade (se ingresspunkt 27 i underhållsförordningen). En motsvarande regel finns också i artikel 21.3 i förordningen om ett europeiskt småmålsförfarande. För att en dom från en medlemsstat ska kunna verkställas i en annan medlemsstat måste sökanden, enligt artikel 42 i den nya I-förordningen, ge in vissa handlingar till behöriga verk- ställande myndigheter, nämligen a)en kopia av domen som uppfyller de villkor som är nödvändiga för att fastställa dess äkthet (jfr artikel 53.1 i den ursprungliga I-förordningen), och b)det intyg som utfärdats enligt artikel 53 vilket intygar att domen är verkställbar och åtföljs av ett utdrag av domen och, om så är befogat, relevant information om ersättningsberättigande kost- nader för förfarandet och beräkning av ränta (jfr artikel 53.2 i den ursprungliga I-förordningen). För det fall den dom som begärs verkställd innehåller beslut om en interimistisk åtgärd ska sökanden, utöver vad som anges under punkten a) ovan, till den behöriga verkställande myndigheten lämna in även det intyg som utfärdats enligt artikel 53 vilket inne- håller en beskrivning av åtgärden och intygar att domstolen är be- hörig att pröva målet i sak, att domen är verkställbar i ursprungs- medlemsstaten, och bevis på delgivning av domen om åtgärden beslutats utan att svaranden kallats att inställa sig. Domstolen i ursprungsmedlemsstaten är på begäran av en be- rörd part skyldig att utfärda det intyg som avses ovan. Intyget ska lämnas på det formulär som bifogas i bilaga I till den nya Bryssel- förordningen (artikel 53 i den nya I-förordningen; jfr artikel 54 i den ursprungliga I-förordningen). När det gäller officiella handlingar och förlikningar inför domstol finns mot- svarande skyldighet i artikel 60 (jfr artikel 57.4 i den ursprungliga För svenskt vidkommande anges i 2 § andra stycket och 3 § andra stycket i förordningen (2005:712) med föreskrifter om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöran- den, att intyg enligt bl.a. artikel 54 i den ursprungliga I- förordningen utfärdas av den domstol som har meddelat avgöran- det, eller, om det gäller utslag som har meddelats av Kronofogde- myndigheten enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning, av . Den behöriga verkställande myndigheten får, när det är nöd- vändigt, begära att sökanden i enlighet med artikel 57 ska tillhanda- hålla en översättning eller en translitterering av innehållet i intyget (artikel 42.3 i den nya I-förordningen; jfr artikel 55.2 i den ursprungliga I-förordningen samt även artikel 20 i under- hållsförordningen). Om myndigheten inte kan fortsätta handlägg- ningen utan en översättning av domen får myndigheten begära att sökanden ska tillhandhålla en sådan (artikel 42.4 i den nya I- förordningen). Artikel 57 innehåller bestämmelser om vilka språk som översätt- ningar och translittereringar enligt den nya I-förordningen ska göras till. När det gäller sådana översättningar anges i artikeln att dessa ska göras av en person som är behörig att göra översätt- ningar i någon av medlemsstaterna (jfr artikel 20.3 i underhålls- förordningen). För svenskt vidkommande anges i 5 § i förord- ningen (2005:712) med föreskrifter om erkännande och internatio- nell verkställighet av vissa avgöranden att en auktoriserad translator är behörig att bestyrka översättningar bl.a. enligt artikel 55.2 i den ursprungliga I-förordningen. I artikel 43, som är ny i förhållande till den ursprungliga för- ordningen, finns bestämmelser om att det intyg som utfärdats enligt artikel 53 ska delges den person mot vilken verkställighet söks. Del- givning ska ske inom rimlig tid innan den första verkställighetsåtgär- den vidtas.