sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Någon dramatisk kompetensuppbyggnad synes det emellertid inte behöva handla om; härvid kan påminnas om den bedömning som patenträttsutredning gjorde och som innebar att hanteringen av namnärendena vid PBR inte ansågs fordra någon ingående specialistkunskap. Vad som i främsta rummet torde kräva ny kunskap och nya rutiner är bedömningen huruvida förväxlings- risk föreligger när det gäller ansökningar om administrativa förvärv av efternamn, en materia som faller helt under PRV:s behörig- het. bör noteras att regelverket som sådant blir lättare att tolka och tillämpa tack vare de omfattande materiella förenklingar i namnlagsstiftningen som kommittén föreslår. Några specifika svårigheter att vid en organisatorisk reform utöka kompetens på området kan inte förutses. har dessutom lika goda möjligheter som andra myn- digheter att för särskilda fall inhämta externa yttranden och expert- utlåtanden, något som aktualiseras framför allt i frågor om språk- lämplighet men även när det gäller utländskt namnskick, historiska förhållanden och liknande. I sammanhanget bör också nämnas att har visat en dokumenterat god förmåga att anpassa och modernisera sin verksamhet och anses utgöra en av landets mest serviceinriktade myndigheter. Praktiska förutsättningar finns att föra över PRV:s namnärenden till En god utgångspunkt för en så omfattande hanteringsmässig reform som den här föreslagna är att den bejakas av de berörda myndig- heterna själva. Det kriteriet synes här vara uppfyllt. Kommittén har från PRV:s verksledning inhämtat att man inte har någon önskan att behålla personnamnshanteringen inom myndigheten. Tvärtom finns det en strävan inom myndigheten att renodla och utveckla Förfarandet i mål och ärenden kärnverksamheten, det industriella rättsskyddet. I det perspektivet utgör personnamnsärendena en udda företeelse, särskilt som PRV efter bildande inte längre har hand om namn- prövningen av förslag till firmanamn. Verksledningen har även pekat på de praktiska fördelar det skulle innebära om PRV slipper att begära in cirka 8 000 personbevis från och att i särskild ordning tillställa ett stort antal avise- ringar för införande i folkbokföringen. Också från olika personal- administrativa synpunkter skulle verksledningen välkomna en reform som innebär att övertar hela ärendehante- ringen. Eftersom personnamnshanteringen är en så specialiserad verksamhet är det nämligen svårt att vid tillfällen då arbetsbelast- ningen är högre eller lägre än normalt i någon del av myndighetens verksamhet, föra över förstärkningspersonal från eller till enheten för personnamn. Även ledning har bejakat en reform av angivet slag och framhållit att den hantering av namnärenden som sker hos PRV skulle passa väl in i verksamheten. En förutsättning är dock enligt verksledningen att vederbörlig hänsyn tas till datatekniska, resursrelaterade och tidsmässiga problem som särskilt initialt kan uppkomma i samband med en så pass omfattande förändring som det här handlar om. En automatiskt inträdande konsekvens av att PRV:s namnärenden överförs till blir att avgörandena i dessa ärenden kommer att kunna överklagas till förvaltningsrätten i stället för till PBR. Kommittén kan endast se fördelar med en sådan förändring. Den avvikande ordningen med en specialdomstol som besvärs- instans har sett inte varit lycklig för utvecklingen på namn- rättsområdet. Statsmakterna har också länge sökt efter ett tillfälle att lägga ner PBR och integrera dess verksamhet i den ordinära domstolsordningen, en strävan som borde underlättas om en, om än jämförelsevis liten arbetsuppgift försvinner från dom- stolen. En enhetlig överklagandeordning uppnås alltså genom den nu skisserade reformen, och den beslutande myndigheten får generell rätt att till kammarrätten och HFD överklaga domstolsbeslut som går myndigheten emot. Det innebär att förvaltningsdomstolarna får ytterligare ett antal mål att hantera . Antalet tillkom- mande mål kan emellertid beräknas vara så obetydligt att några mät- bara kostnadskonsekvenser inte uppkommer. Kommittén delar här- vidlag den bedömning som gjorde . Förfarandet i mål och ärenden 13.4.3Skatteverket som ny namnmyndighet; ändrade förfaranderegler Kommittén föreslår sålunda att alla ärenden rörande personnamn, utom de som tas upp direkt vid allmän domstol, i fortsättningen ska handläggas vid som ny och enda namnmyndighet. Förslaget föranleder ett antal förändringar av de nuvarande för- farandereglerna i namnlagen. En enhetlig beteckning för alla framställningar om namn som görs till Namnärendena delas upp i anmälningsärenden, som hanteras av , och ansökningsärenden, som hanteras av PRV. Det finns ingen anledning att behålla denna terminologiska skillnad i en situation då alla framställningar om namn ska göras till Skatte- verket. I princip alla namnärenden, även de som handläggs av efter anmälan, blir föremål för någon form av pröv- ning av myndigheten innan namnet kan registreras. Den nuvarande ordningen är i så måtto vilseledande att den normala innebörden av att något anmäls till en myndighet är att anmälan tas om hand eller registreras av myndigheten utan saklig prövning. Så är dock inte fallet med namnansökningarna. Det framstår därför som korrekt och från pedagogisk synpunkt önskvärt att använda ansökan som en enhetlig beteckning för de framställningar om namn som har som mottagare. De nya förfarandereglerna bör därför inledas med en bestämmelse om att ansökan om namn ska göras skriftligen till . bör inte längre ha behörighet att ta emot ansökningar om namn Enligt 36 § andra stycket 1 och 2 i nuvarande namnlag ska som anmälan till anses anmälan som 1) görs till Försäk- ringskassan, 2) vid vigsel görs om efternamn till vigselförrättaren och vid dop inom görs om förnamn till dopförrät- taren. Bestämmelserna syftar till att ge allmänheten ökad service och ger , vigselförrättare samt dopförrättare inom behörighet att ta emot namnanmälan för vidare- förmedling till . De angivna mottagarna har således Förfarandet i mål och ärenden ingen befogenhet att pröva namnanmälningarna, utan de fungerar endast som en mellanhand. Det är dock tydligt att bestämmelserna kan skapa en viss oklarhet hos allmänheten om vilken eller vilka myndigheter som egentligen tar ställning till namnfrågor och att de bidrar till den komplexitet som utmärker gällande namnlagstift- ning. Bestämmelserna bör därför bevaras och föras vidare till en ny namnlag endast i den mån det finns ett verkligt behov härav. Möjligheten att ge in namnanmälan till infördes i samband med att ansvaret 1991 överfördes från pastorsämbetena till de lokala skattekontoren. För- säkringskassan skulle i första hand vara behjälplig vid anmälningar som den enskilde ville göra i samband med ett personligt besök. Kassan skulle alltså ta emot anmälningar och sedan vidarebefordra dem till . Prövning av anmälan skulle dock alltid vara förbehållen (se prop. 1990/91:153 s. 124). har det blivit allt mer ovanligt att en anmälan om namn kommer in till via . För- hållandet är en naturligt följd av att numera runt om i landet har ett utvecklat nät av servicekontor där verksamhet bedrivs tillsammans med bland andra . Mot den bakgrunden finns skäl att låta stå kvar som förmedlare av ansökningar som hör hemma hos Skatte- verket. (Jämför betänkande, SOU 2009:75 s. 478 f., där möjligheten att göra anmälningar i folkbok- föringsärenden till bland andra föreslås bli slopad). När det gäller behörigheten för vigselförrättare och för dopför- rättare inom att ta emot namnanmälningar, före- slogs i samband med att den nya folkbokföringsorganisationen utreddes att bestämmelserna härom skulle slopas (se betänkande, Författnings- förslag med anledning av ny folkbokföringsorganisation m.m., SOU 1990:109, s. 130–131). I och med att ansvaret för folkbok- föringen fördes bort från ansåg kommittén att dopförrättare inom inte borde ha en särställning framför dopförrättare i andra trossamfund. Hänsynen till allmän- hetens service ansåg kommittén bli tillräckligt tillgodosedd både vad gällde dop och vigsel genom att anmälan om namn skulle kunna ske till valfri skattemyndighet eller försäkringskassa. Kom- mitténs uppfattning fick dock inte gehör i lagstiftningsärendet. Departementschefen menade att namnanmälningarna var ett natur- Förfarandet i mål och ärenden ligt inslag i de aktuella förrättningarna och ansåg att de utgjorde ett smidigt och obyråkratiskt förfarande, som innebar att den enskilde inte behövde kontakta skattemyndigheten särskilt i namnfrågan (se prop. 1990/91:153 s. 130). Någon begränsning av möjligheten att göra namnanmälningar till dop- och vigselförrättare gjordes således inte. Beträffande vigselförrättares behörighet att ta emot anmälan om efternamn, kan konstateras att de som ingår äktenskap ska, enligt kommitténs förslag till 9 § i en ny namnlag, ha möjlighet att före eller i samband med vigseln genom ansökan till ge till- känna vilka efternamn de önskar bära. Att frågan om makarnas efternamn aktualiseras i samband med vigselförrättningen är, på samma sätt som tidigare, för många en högst naturlig sak. Det finns ingen anledning att frånhända medborgarna den servicefunktion som i detta avseende tillhandahålls genom den nuvarande ord- ningen. Den som har behörighet att förrätta vigsel bör alltså fort- satt även ha behörighet att ta emot blivande makars namnansökan. När det gäller dopförrättningen förhåller det sig något annor- lunda. När ett barn döps har det i de flesta fall redan fått sitt namn registrerat i folkbokföringen, och namnets betydelse vid dopet är då närmast av identifierande karaktär. gör på sin hemsida följande konstaterande: Sitt namn får man av sina föräldrar som registrerar detta hos folkbok- föringen, namnet har man fått innan man döps. Vid dopet nämns man vid alla sina namn, detta för att bekräfta vem det är som döps. Namnet är viktigt och står för den man är som person, och att man är unik. Därför frågar prästen tidigt efter namnet på den som ska döpas. (/troochandlighet/dopet/ .) Det har blivit allt vanligare att barnet vid dopet är äldre än . Ansökan om förnamn ska då redan ha getts in till Skatte- verket. Enligt uppgift som inhämtats från är det numera mycket ovanligt att dopförrättare tar emot en förnamns- anmälan för vidarebefordran till . Andelen dop inom har också stadigt minskat, även om antalet natur- ligtvis alltjämt är betydande. I sammanhanget bör emellertid även noteras att dopförrättarens behörighet bara avser förnamnet. För det fall barnet inte förvärvar sitt efternamn per automatik (t.ex. enligt 1 § första eller andra stycket namnlagen) måste barnets vårdnadshavare under alla förhållanden vända sig till med en ansökan om barnets efternamn. Det är således tydligt att de Förfarandet i mål och ärenden servicesynpunkter som utgjort motiv för den nuvarande ordningen inte är alls lika framträdande som . Alldeles oavsett de prin- cipiella synpunkter som skulle kunna anläggas på en ordning som privilegierar i förhållande till andra trossamfund, finns det därför inte tillräckligt starka skäl att behålla det nuvarande undantaget från vårdnadshavarnas allmänna skyldighet att till meddela vilket namn barnet ska ha. Alla ansökningar som rör förnamn bör vara avgiftsbefriade Kommitténs förslag om att slopa uppdelningen mellan anmälnings- och ansökningsärenden och att i fortsättningen låta alla namnärenden bli ansökningsärenden hos erbjuder en möjlighet till förenkling av hanteringen också i avgiftshänseende. Metoden att åstadkomma en sådan förenkling genom att avgiftsbelägga alla namnärenden, dvs. även de hundratusentals som varit avgifts- befriade hos , kan naturligtvis inte komma i fråga. Inte heller förefaller det vara ett realistiskt eller ens önskvärt alternativ att slopa avgiftssystemet helt och hållet. Dels skulle det alternativet kräva finansiering i form av ett årligt anslag på statsbudgeten i storleksordningen , dels utgör ansökningsavgift- erna ett hinder mot okynnesansökningar som är särskilt behövligt i en ordning där de så kallade spärreglerna mot upprepade namn- byten har tagits bort. Den metod som kommittén har stannat för består i att dra en ny och klarare skiljelinje mellan avgiftsbelagda och fria ärenden. Erfaren- heterna av den nuvarande ordningen visar att det är framför allt i fråga om förnamnen som denna skiljelinje upplevs som oklar. I många fall är det svårt att bedöma, också för myndigheterna, om avgift ska tas ut för ett förnamnsärende. När avgiftsfrågan väl är avgjord bereder däremot själva namnfrågan oftast inte någon svårighet, särskilt inte i jämförelse med de i allmänhet betydligt mer kompli- cerade och resurskrävande ärenden som avser byte av efternamn. Förhållandet återspeglas i att regeringen har satt avgiften för för- namnsärenden betydligt lägre än för efternamnsärenden. För efternamnens del uppkommer inte samma svårigheter att sortera ärendena. Gränslinjen mellan fria och avgiftsbelagda efter- namnsärenden är klar och välmotiverad. De ärenden som är relaterade till sökandens familjeförhållanden handhas av och är avgiftsbefriade medan ansökningar om byte till Förfarandet i mål och ärenden efternamn i så kallad administrativ ordning handläggs av namn- myndigheten mot en fastställd avgift. Kommittén förordar mot denna bakgrund att samtliga ärenden rörande förnamn ska vara avgiftsbefriade medan de efternamns- ärenden som handlagts av PRV även fortsättningsvis ska fordra ansökningsavgift. De avgiftsbelagda ärendena begränsas där- med till nybildningar av efternamn och andra byten av efternamn som inte har sin grund i sökandens familjesituation. En sådan ord- ning framstår i alla avseenden som rättvis och förnuftig. Motivet för att byta till ett nybildat eller befintligt efternamn enligt de administrativa reglerna skiljer sig betydligt från vad som är vanligt vid andra namnändringar. Bytet görs inte som i de familjebetingade fallen för att markera samhörighet med närstående utan för att ge uttryck åt något för sökanden personligt eller åtminstone för något som enligt sökandens uppfattning ger positiva associationer. Motivet kan närmare besett vara att underlätta en nystart i livet, att sätta mer färg på tillvaron, att göra sig själv mer intressant för omgiv- ningen eller att markera distans till andra som bär samma namn. I inget av dessa fall är namnbytet föranlett av nödvändigheten av att hålla ihop en familj utan av en önskan om personlig profilering. Då är det också rimligt att sökanden avkrävs en motprestation i form av en ansökningsavgift som motsvarar namnmyndighetens genom- snittliga kostnad för hanteringen av ansökningen. En fördel med den valda skiljelinjen är att avgiftsfrihet kommer att gälla även vid byte till patro- eller metronymikon. Dessa ansök- ningsärenden prövas av PRV som har bedöma om det finns särskilda skäl för ett byte. Om, som kommittén föreslår, kravet på särskilda skäl tas bort och byte får ske i familjerättslig ordning kan hantera den absoluta majoriteten av dessa ansökningar på ett mycket enkelt sätt; det är tillräckligt att myndigheten jämför det sökta efternamnet med förnamnet på sökandens far eller mor. Det saknas då rimlig anledning att ta ut en avgift för dessa enkla ärenden, som inte alls tar lika mycket resurser från myndigheten som ansökningar om byten till ett nybildade efternamn kan göra. Inte heller finns risk att avgiftsfriheten missbrukas, eftersom byte till ett patro- eller metronymikon av naturliga skäl kan göras högst två gånger. Den som utnyttjar den nya möjligheten att byta till ett vanligt sonnamn eller något annat namn som är så vanligt att det har minst 2 000 bärare utan att ha någon familjemässig anknytning till namnet får däremot vara beredd att betala en ansökningsavgift. Förfarandet i mål och ärenden konsekvensen framstår som rimlig. Avgiften motverkar här risken för att någon utan vettiga skäl byter efternamn vid ett stort antal tillfällen. En särskild bestämmelse bör införas som understryker vikten av en allsidig och omsorgsfull prövning av för- och efternamns lämplighet, särskilt vad gäller språklig lämplighet Enligt 7 § förvaltningslagen (FL) ska myndigheter vid handläggning av ärenden självmant beakta möjligheten att inhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs. Som framgår av problembeskrivningen (avsnitt 13.3) har emellertid PRV, trots den remisskyldighet som föreskrivs i 7 § FL och trots det uttryckliga krav på lämplig språklig form som finns i 12 § i nuvarande namnlag, praktiskt taget helt upphört att i efternamns- ärenden begära yttranden från språklig expertis. hade PRV haft som policy att i diskutabla fall regelmässigt inhämta yttrande från särskild utsedd språkexpert. PRV:s egen förklaring till förändringen är att PBR vid sin prövning av över- klagade avslagsbeslut slutade att ta hänsyn till vad som stod i yttrandena. Inte heller har – i fråga om förnamns lämplighet – inhämtat externa yttranden som underlag för sin bedömning. Sam- mantaget har följden blivit att den i namnlagen föreskrivna skyldig- heten att pröva namnens lämplighet från språklig synpunkt tilläm- pas på ett ytterligt summariskt sätt eller helt försummas. Även bedömningen av huruvida ett nybildat efternamn lätt kan förväxlas med ett befintligt och därför inte får godkännas, görs numera regelmässigt utan ledning av sakkunnigt yttrande, vilket kan leda till rättsförluster för namnhavarna. Mot denna bakgrund anser kommittén det nödvändigt, trots den föreskrift som redan finns i 7 § FL, att genom en särskild bestämmelse inskärpa betydelsen av att bedömningen av ett namns lämplighet från språkliga och andra synpunkter görs utifrån ett fullgott underlag. bör därför genom en ny bestäm- melse åläggas skyldighet att i frågor som gäller bedömningen av ett ansökt namns lämplighet från språklig, namnskyddsrättslig eller annan synpunkt inhämta yttrande från sakkunnig myndighet eller ge annan sakkunnig instans tillfälle att yttra sig, utom i fall då åtgärden är uppenbart obehövlig. Förfarandet i mål och ärenden Kravet på att förelägganden ska delges bör upphöra Enligt 40 § tredje stycket i nuvarande namnlag ska ett föreläggande delges sökanden. Bestämmelsen om delgivning lades till vid utskotts- behandlingen, med anledning av en riksdagsmotion där det fram- hölls att en postförsändelse kan förkomma eller försenas så att tids- fristen hinner löpa ut innan föreläggandet tas emot, med åtföljande rättsförluster (LU 1981/82:41 s. 39). , senare, har den allmänna synen på i vilka fall en formell delgivning måste ske för- ändras åtskilligt. I Delgivningslagstiftningen: En kommentar (/Synnergren, 2011) anges bland annat följande (s. 18): Enligt 33 kap. 2 § första stycket RB, 47 § FPL och 46 § lagen (1996:242) om domstolsärenden ska delgivning användas, om det är särskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen om underrättelse framgår att delgivning bör ske. Delgivning bör i övrigt tillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. – I digi- tala delgivningshandbok, den version som senast uppdaterades , se , anges att avsikten är att dom- stolarna i varje enskilt fall ska pröva om en formell delgivning är befo- gad eller om det räcker med t.ex. att ett meddelande skickas med pos- ten på vanligt sätt. Avgörande ska vara hur viktig handlingen eller meddelandet är för mottagaren, liksom hur viktigt det är för dom- stolen att få ett bevis om delgivning. Kallelse av part eller vittne till förhandling bör normalt delges. Förelägganden som innebär att något kommer att hända om inte den som delgetts reagerar, t.ex. att talan avvisas, tredskodom meddelas eller vite utdömas, bör i allmänhet del- ges. Delgivning av ett kompletteringsföreläggande vid påföljd av avvis- ning bör dock kunna underlåtas om parten har möjlighet att återkom- ma med en ny och bättre framställning. I händelse av avvisning eller avslag i ett namnärende har sökanden möjlighet att återkomma med en ny och bättre ansö- kan. Av bland annat det skälet framstår det kategoriska kravet på delgivning som en alltför stelbent regel. Genom att regeln slopas uppnås också en generellt sett snabbare och effektivare handlägg- ning, vilket gynnar kollektivet av namnsökande. Kravet på att före- lägganden alltid ska delges sökanden bör därför inte föras över till de nya förfarandereglerna. Förfarandet i mål och ärenden En invändning bör inte prövas om invändaren återkallar sin talan Enligt 42 § första stycket namnlagen får, om det finns särskilda skäl, vid överklagande en invändning prövas även om den som gjort invändningen har återkallat sin talan. Bestämmelsen infördes i namnlagen och genom en motsvarande bestämmelse i varumärkes- lagen efter det att en liknande bestämmelse hade införts patentlag. I det sistnämnda fallet angavs motivet vara att det är ett allmänt intresse att framställda invändningar mot patentansök- ningar blir föremål för prövning för att i största möjliga mån före- bygga att oriktiga patent beviljas. Det resonemanget ansågs giltigt även för namn och varumärken. Parternas möjlighet att träffa upp- görelser skulle dock inte inskränkas om det var en fråga som invän- daren själv borde kunna disponera över, varför bestämmelsens tillämpning reserverades för fall där det förelåg särskilda skäl för en prövning. I den nya varumärkeslagen (2 kap. 27 §) har möjligheten att pröva återkallade invändningar, som är att hänföra till de så kal- lade relativa registreringshindren, helt tagits bort, med hänvisning till att det här är fråga om enskildas rättigheter som parterna själva bör disponera över (se prop. 2009/10:225 s. 430). För absoluta registreringshinder finns möjligheten att pröva en invändning även sedan invändaren återkallat sin talan alltjämt kvar. Beträffande personnamn är de invändningar som kan bli aktuella huvudsakligen att hänföra till enskildas rättigheter, även om en invändare inte nödvändigtvis behöver ha ett direkt personligt intresse i saken. I den mån det allmännas intresse är berört får emellertid det intresset anses vara i tillräcklig grad tillgodosett genom den prövning av namnet som redan har gjort i första instans. Bestämmelsen bör därför inte föras över till de nya reglerna om överklagande. Skyldigheten att utfärda namnbevis bör upphöra Enligt 44 § namnlagen ska PRV sedan en ansökan bifallits och beslutet vunnit laga kraft utfärda ett namnbevis till sökanden. Bestämmelsen är överförd års namnlag och gäller bifalls- beslut både för förnamn och efternamn, oavsett i vilken instans beslutet har meddelats. Bestämmelsen ansågs vid införandet ha två funktioner. Dels att underrätta sökanden personligen att beslutet Förfarandet i mål och ärenden om bifall vunnit laga kraft, dels att möjliggöra för sökanden att i olika sammanhang bevisa att namnbyte skett. är behovet av att utfärda ett särskilt namnbevis inte alls lika framträdande och blir det än mindre i och med att samtliga namnärenden fortsättningsvis kommer att handläggas av som även har ansvar för folkbokföringen. En slopad namnbevisskyldighet innebär således knappast några olägenheter för den enskilde, som ju vid behov enkelt kan styrka sitt rätta namn genom företeende av personbevis och i de flesta sammanhang redan med hjälp av vanliga legitimations- handlingar. Den aktuella skyldigheten bör alltså såsom obehövlig utgå i den nya lagen om personnamn. 13.4.4Närmare om förslagets ekonomiska konsekvenser gäller att de inemot 500 000 namnärenden som handlägger i egenskap av folkbokföringsmyndighet är skatte- finansierade medan PRV:s hantering av sina ca 8 000 personnamns- ärenden är avgiftsfinansierad. Kommitténs utgångspunkt är att de efternamnsärenden (ca 6 2012) som förs över från PRV till även fortsättningsvis ska vara avgiftsbelagda medan motsvarande förnamnsärenden (ca 2 2012) ska vara avgiftsbefriade. Detta skulle, allt annat lika, innebära ett årligt bort- fall av ansökningsintäkter på och ett lika stort årligt behov av kompensatorisk kostnadstäckning för Skatte- verket.