sou · H1B371 · 2013-10-04 00:00:00 — 4.1.3Institutioner för jakt- och viltförvaltning För att vilthushållningen skulle fungera behövdes institutioner. Här upptas statliga myndigheter med ett tydligt ansvar för jakten och viltet. fanns inga statliga institutioner för detta ändamål. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Jägeriet är en gammal benämning vars ursprung är höljt i dunkel. I några landskap fanns i alla fall jägare och fångstmän som levererade vilt och skinn till hovet samt fredade konungens jaktmarker från obehöriga. Dessa helt eller delvis anställda personer bildade jägeriet. Kompetensbristen inom jaktens och skogens områden var stort. Konungen kände stort behov av såväl duktiga jägare som hundar för att utveckla det som han då såg som en lönande verksamhet, pälshandeln. Framför allt och bidrog med viss expertis, vilket sannolikt har haft stor betydelse för den svenska viltförvaltningens utveckling. Den internationella skinnhandeln blomstrande och skinn och hudar var bland de få råvaror som kunde inbringa exportintäkter till . blev det tydligt att det fanns två jägeribetjäningar. Den första var en jägeribetjäning på kronans mark, vilket ofta var det samma som konungens och hovets, den så kallade hovjägeristaten. Den andra var rikets eller lantregeringens jägeribetjäning, som kallades jägeristaten. Gränserna mellan dessa stater var ofta otydliga och spänningsfyllda. I och med skogsregale bestämdes att de ägor som var obebyggda hörde , Konungen och krona till. En mer tydlig organisationsuppbyggnad kan nu skönjas med skogs- och jaktregale som den rättsliga grunden. En del betrodda personer tilldelades särskilda områden över vilka de skulle ha uppsikt över skog och vilt. Den allmänna och mer praktiska översynen tog fogdar och andra befallningshavare hand om. Skogens nyttigheter var främst viltkött och pälsverk samt skeppsvirke och allt som kunde fås från bärande träd. För kungens privata skogsägor har åtminstone funnits hovjägmästare eller motsvarande. För att leda den statliga skogs- och jaktvården utnämndes en överhovjägmästare, som titulerades överjägmästare. Han tilldelades tillsyns- och personalansvar. Det mesta utgick från hovets perspektiv och det var därför naturligt att hovjägeristaten blev en del av hovstaten och fristående från övriga statsangelägenheter. var hovjägeristaten uppdelad i en tysk och en svensk enhet. De anställdas uppgifter var mer inriktade på jakt och fångst än på bevakning, i alla fall av titlarna att döma. Hovjägeristaten upphörde formellt 1682, men den fortlevde i olika former. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Riksjägmästaren och jägeristaten förstärks regeringsform omtalas en riksjägmästare, bland de högsta riksämbetena, som skulle ha ansvar för kungens parker, jakträttigheter och djurgårdar, liksom för kronans skogar med dess djur och fåglar. Han skulle också tillse att jakttiderna hölls och att jakten på björn och varg inte försummades, liksom att bärande träd inte höggs ned. En viktig uppgift var att leda kungens jakter och se till att dessa ordnades till kungens ära och heder. Hovjägmästaren och hans underlydande samt djur- och skogvaktare var underställda riksjägmästaren. I fråga om jakt på skadedjur skulle även ämbetsmän som fogdar, länsmän liksom allmogen lyda riksjägmästaren och hans tjänstemän. Därmed var det klart att riksjägmästaren var chef över hovjägmästaren och att de två parallella jägeristaterna blev ett. Hovjägeriet existerade tämligen fristående alltjämt , men med riksjägmästaren som högste anvarig. Det gick bra till en början, men sen började stridigheter mellan de två staterna. Under drottning tid förstärktes jägeristaten och en riksjägmästare tillsattes 1635 med ansvar för hela riket. utnämndes översten till riksjägmästare i . Närvaron regionalt och lokalt byggdes ut och bevakningstrakter, hejderiderier (sannolikt av tyskt ursprung, hedridare) inrättades, vilka 1869 ersattes av reviren som administrativa områden. Personalen kallades jägeribetjäning. Riksjägmästarens egenhändigt hopsatta instruktion var mycket omfattande och ambitiös så en expansion av hans verksamhet kunde förutses. Att skogen sköttes var jägeribetjäningens uppgift liksom att förhindra att det förkom virkestjuvar eller tjuvskyttar på markerna. Framför allt i södra och genomkorsade betjäningen markerna och rapporterade förseelserna. Revirens chefer eller länspersonalen förde de misstänkta förbrytarna till tinget och om de fälldes utdömdes straff i form av böter, fängelse, landsförvisning eller annan förödmjukande behandling. Ofta avskrevs fallen på grund av bristande bevisning och det var utomordentligt svårt att få vittnen att tala mot sina grannar och bybor. Rovdjuren skulle också efterhållas. Det verkar som att rovdjursjakterna var det som engagerade jägeribetjäningen mest. Ofta hade de högre cheferna inom betjäningen militär bakgrund. Det var säkerligen spännande manövrar för dem att samla ihop hundratals eller tusentals människor och dirigera dem genom de obanade skogarna i olika formationer, helst i militär ordning och ledda av signal- Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv skott och trumpetstötar. I drevets slutfas deltog ibland konungen och andra högre personer som skyttar. Till en början upplevde allmogen dessa aktiviteter, vilka ofta förlades direkt efter storhelgerna, som en trevlig fortsättning på festligheterna, men uppfattades de som tvång och man klagade högljutt. Dels var de dåligt organiserade och utbytet skralt, dels tog de värdefull tid från andra sysslor som höbärgning eller vinterkörningar under bästa slädföret. Jägeribetjäningen upplevde dock en positiv känsla av samarbete med allmogen i kampen mot en gemensam fiende, men någon popularitet nådde de inte hos folket. I vissa delar av riket, framför allt i norr fanns ingen jägeribetjäning då man bedömde att den inte behövdes. Det skulle då i första hand ha varit för rovdjursbekämpningen som den behövts. Riksjägmästaren räknade med att befolkningen där kunde hantera vapen och därför tyckte han att det räckte att utse skallfogdar, som skulle se till att de åtgärder som fanns föreskrivna i lagen utfördes. Jägerifiskaler under Konungens befallningshavare 1682 upphörde genom en resolution och istället tillsattes fyra jägerifiskaler med ansvar för jägeribetjäningen i sina respektive distrikt. I distrikten inrättades överjägmästaren och principen var att det skulle finnas en i varje län. Överjägmästarna avlönades av landsstaten och var underställda Konungens befallningshavare, det vill säga dagens länsstyrelser. Jägerifiskalerna fick sin lön från bötesmedel (sakören) från de brott mot skogs- och jaktförordningarna som utdömdes av häradsrätterna. omfattade riksjägeristaten tre jägerifiskaler, en för , och , och jämte , en för , och samt en för , och jämte Bergslagen, och . Även denna organisation hade inbyggda oklara ansvarsförhållanden, vilket ledde till att den upphörde . Oklarheten om jägeripersonalens ansvar kvarstod liksom de många konflikterna med allmänheten. klargjordes att jägeripersonalen inte skulle befatta sig med enskildas skogsområden, men detta lindrade inte kritiken. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Jägeristaten återinrättas en första gång 1780 började man på allvar frukta att skogsbrist skulle uppstå, men det var inget nytt. Alla århundraden från och med 1500-talet är fyllda med klagolåtar över skogsförödelsen och oron . Även spådde, att i de yttersta tiderna skulle det bli en kännbar brist på tre ting, gott mynt, uppriktiga vänner och nödig skog. förklarade att han ämnade återinrätta det gamla riksjägmästarämbetet. Konungen tillsatte en överhovjägmästare vars instruktion överensstämde med den . Förvaltningen av skog och vilt centraliserades åter 1780 genom en ny instruktion till överhovjägmästaren, som då fick riksjägmästarens status. Överjägmästarna fanns kvar i länen, men med ny huvudman. De skulle fungera som ett led mellan regional/lokal och central förvaltning, men kopplingen till länsförvaltningen falerade. Administrationen fortfor då det genom kunglig kungörelse förordnades att landshövdingarna skulle överta överinseendet och tillsynen av landets skogar. Jägeristjänstemännens krigsförpliktelser fick en fastare form 1790, då skogs- och jägeristaten ombildades till jägerikorps med skyldighet att delta i rikets försvar som huvuduppgift. Ett kungligt brev meddelade att jägerikorpset skulle tjänstgöra vid landets gränser. En ungefär utgiven förordning lämnade föreskrifter om hur skogarnas skötsel och tillsyn skulle ordnas då jägeripersonalen ingick i landets försvar. De som fick överta de sysslorna skulle utses av häradsrätterna. Därtill kom att landshövdingarna fick till uppgift att fördela olika skogsdistrikt mellan kronofogdar och länsmän. De senare skulle främst hålla uppsikt över skogsåverkan samt tillse att återplantering skedde. Den lokala förvaltningen av skogarna ombesörjdes av kronofogdar och länsmän. Jägeristaten återupprättas en andra gång 1793 Detta förhållande varade till 1793 då jägeristaten återupprättades i sin gamla form genom en ny skogsordning. Skälet till omorganisationen var att kronofogdar och länsmän inte hann med de nya Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv uppgifterna vid sidan av övriga göromål. De skogliga frågorna torde ha försummats och statsmakten insåg farhågorna med detta. Enligt skogsordningen skulle skogs- och jägeristaten återbesättas på samma sätt som den var utformad före bildandet av jägerikorpset 1790. Ett kungligt brev 1794 reglerade detta ytterligare. bestod då länsstyrelserna åter fick ansvar för skogs- och viltförvaltningen. övertas ansvaret för jakt och skog av Kungl. Maj:te befallningshavande i varje län. Med andra ord landshövdingarna i respektive län övertog administrationen av de allmänna skogarna från överhovjägmästaren. har haft en viss myndighetsroll för skogsfrågorna, men inte för jaktfrågorna. Eftersom institutet spelat en viktig roll för utvecklingen av jakt- och viltfrågorna medtas det ändå här. inrättades 1828 som ett läroverk för jägeripersonal. fick till uppgift att utöva tillsyn över de allmänna skogarna och en central myndighet var i danande. För att få tjänst som överjägmästare krävdes denna utbildning, vilket innebar en klar kompetenshöjning inom området. var det främst avskedade officerare som fått de högre tjänsterna. Ej sällan saknade de både intresse och håg för skogsvårdens befrämjande, vilket bland annat ledde till att uppsikten över underordnade försummades. Kanske var detta en av anledningarna till att den organiserade rovdjursjakten omhuldades? Skogs- och jägeristaten 1838 Exakt efter bildandet ändrade jägeristatens namn till skogs- och jägeristaten. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv 1859 och Skogsstaten 1869 Genom ett kungligt brev 1859 bildades Kungl. Maj:t utfärdade den första instruktionen för , som blev skogsväsendets eget förvaltningsorgan. De anställda utgjorde skogsstaten. erhöll status som chefsmyndighet för statens skogsförvaltning och lydde under . Enligt instruktionen hade den till uppgift att verka för befrämjandet av en ändamålsenlig skogshushållning och jaktvård i riket. Överjägmästarna fanns kvar i länen, men de ansvarade under . Länens inflytande försvann helt. indelades i sex distrikt med en skogsinspektör som chef över de i distrikten ingående 74 reviren. Domänstyrelsen 1883 och 1912 uppgick i den då nybildade Kungl. Domänstyrelsen, vilket inte innebar någon större förändring på vare sig lokal eller regional nivå. bildades och utformades till ett affärsverk. började namnet att användas. Undan för undan minskades ansvarsområden. är en myndighet som rör frågor om skog. Organisationsförändringarna i stort och smått var stora på skogsområdet, vilket omintetgör en enkel beskrivning. Istället beskrivs här situationen för ett givet år, 1947, det vill säga innan bildande. Domänstyrelsen, ett centralt ämbetsverk under , hade hand om förvaltningen av statens domäner. Samtliga ämbets- och tjänstemän var anställda av . Statens skogsdomäner var då indelade i 10 överjägmästardistrikt och 103 revirförvaltningar. Under revirförvaltarna, jägmästarna, löd ett stort antal kronojägare. Huvuddelen av markinnehavet låg i och jakten var i allmänhet utarrenderad med småviltjakt och jakten på älg och rådjur var för sig. Det fanns också avsatt särskilda viltreservat där intensiv jaktvård bedrevs. Som sakkunnig i jakt- och jaktvårdsfrågor hade Domänstyrelsen en anställd jaktvårdskonsulent. Domänstyrelsen representerade inför Kungl. Maj:t den officiella jaktvårdsmyndigheten och ingav förslag om jakt- och fridlysningstider. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv fick karaktär av riksorganisation och var 28 jaktvårdsföreningar anslutna. Med tillkomsten av jaktlagstiftning tillfördes förbundet statliga jaktvårdsmedel, vilket bland annat medförde omfattande utbildningsansatser av jägarna. har verkat tillsammans med statliga myndigheter i jakt- och viltfrågor. finansieras av medlemsavgifter och det så kallade allmänna uppdraget. hade förbundet ca 1 000 medlemmar, 1945 ungefär 100 gånger fler. är medlemsantalet ca 180 000. instiftades 1938 och har ca 30 500 medlemmar. bildades och enligt dess första förordning blev det en central förvaltningsmyndighet för ärenden om naturvård, däri inbegripet vattenvård, luftvård och renhållning utomhus, samt om rörligt friluftsliv, jakt och viltvård, allt i den mån sådana ärenden ej ankom på annan statlig myndighet. är den nationella viltförvaltningsmyndigheten och har ett uttalat sektorsansvar för jakten. Under har det funnits en myndighetsstruktur för jakt- och viltfrågorna i . Cirka 10 mer eller mindre omfattande organisationsförändringar har genomförts , det vill säga ungefär . Under av de drygt 400 åren () har det nationella ansvaret för viltet, jakten och skogarna legat inom en och samma myndighet. Den traditionen bröts 1967 då jakt- och viltfrågorna fördes till vid dess bildande. Inte har jakt- och viltområdena ensamt varit basen för en egen myndighet. Den regionala och lokala närvaron har varit svag under större delen av tiden. Den var mest utvecklad med distrikts- och revirorganisationen . Under de senaste drygt 100 åren har bedrivit ett omfattande regionalt och Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Sätet för jakt- och viltmyndigheterna har alltid varit i . Historien som skissartat berättas här visar hur det varit, men säger inte vad som gjorts rätt eller fel eller hur det kommer att bli. Det är svårt att extrapolera (förutse) framtiden utifrån de historiska skeendena, eftersom framtiden rimligen kommer att skilja sig på många punkter från den tid som är och den som varit. I bästa fall ger dessa rader lite inspiration och reflektion inför framtida utmaningar. Tvärt emot vad många uttrycker så har många av de viktiga frågorna som rör den svenska viltförvaltningen starkt påverkats av internationella och europeiska organ . Utländska förebilder har ofta använts när nya lagar stiftats allt sedan landskapslagarnas tid. är en del av världen och kommer att så förbli. Detsamma gäller rimligen också viltförvaltningen. 4.1.5Utredningens analys av den historiska beskrivningen Utifrån den historiska beskrivningen ser utredningen vissa mönster och likheter med dagens situation. Synen på viltet, dess värde och kostnader har varierat genom historien och varit del av drivkraften bakom olika förändringar i myndighetsansvaret. Den allt starkare åsikten att vilt är en ekonomisk utvecklingsbar näring återfinnas också i ett historiskt perspektiv och verkar rent av ha varit drivkraften för de första ansatserna till ett utpekat myndighetsansvar. På samma sätt ser man att hotet mot skogsbruket nämns för att göra förändringar i ansvarsstrukturen, vilket också är ett av skälen som förs fram . Dock är det snarare andra hot än för stora viltstammar som identifierats, men åsikten att vilt och skog har en naturlig koppling är tydlig och återkommer även den i dagens diskussion. Det är också intressant att följa pendlingen mellan nationellt och regionalt ansvar. Nödvändigheten av en regional närvaro identifierades relativt tidigt och vid upprepade tillfällen har också ansvaret förlagts på regional nivå. Dock har centralmakten efter sådana perioder ansett att förvaltningen misskötts och därför återtagit ansvaret. Vid en jämförelse med dagens situation finner vi att utvecklingen åter är på väg mot ökat regionaliserat ansvar. En nationell samordning anses emellertid fortfarande viktig för att undvika alltför stora omotiverade regionala skillnader i förvaltning. Kanske är det den Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv kompromiss som bäst uppfyller behoven för en lyckad viltförvaltning. Slutligen kan vi konstatera att ansvar och myndighetsstruktur vid upprepade tillfällen har ändrats och att dagens diskussion knappast kan anses vara dramatisk eller något nytt. Däremot uppfattar vi i jämförelse med tidigare perioder, att dagens situation med relativt stora bestånd av vilt är något nytt. Denna situation kan därför kräva en lösning som inte prövats tidigare, en ny myndighet med särskilt fokus på viltförvaltning. 4.2En nationell myndighet för jakt- och viltförvaltningsfrågor utifrån ett vetenskapligt perspektiv Kunskaperna om jakt och viltförvaltning har genom forskning ökat betydligt , såväl internationellt som nationellt. Forskningen i har varit inriktad på såväl biologiska, som ekonomiska, juridiska och sociala studier, vilket inneburit att det finns god ämneskompetens vid svenska universitet. Ett av forskningresultaten är , människa (2010) som skrevs av ledande viltförvaltningsforskare inom forskningsprogrammet förvaltning av vilt och fisk. För att få det vetenskapliga perspektivet på en framgångsrik nationell myndighet har utredningen haft möten med: , , ; , professor och enhetschef, , docent, , forskare, , docent och , professor. , fisk, och miljö, SLU, ; , professor och , professor emeritus. , ; , lektor. Viltskadecenter; Inga Ängsteg, verksamhetschef och du , representant brukarråd. Vid dessa möten har information inhämtats om hur en nationell jakt- och viltförvaltningsmyndighet bör utformas utifrån rådande kunskapsläge och behov. Baserat på möten med ovan nämnda Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv forskare och innehållet i Vilt, samhälle och människa framträder nedanstående beskrivning av hur en nationell myndighet med ansvar för jakt- och viltförvaltning skulle se ut enligt dessa forskare. Den svenska viltförvaltningen, och därmed även dess beslutsprocess rörande jaktfrågor, går mot större regionalisering. Många viktiga beslut fattas på regional nivå, nära de som såväl drar nytta av som påverkas negativt av förekomsten av olika viltslag. Det finns en bred samsyn om att en utveckling mot ökad regionalisering i princip är positiv. I en situation med ökad delegering av beslut från nationell till regional nivå, kvarstår behovet av en nationell myndighet med ett övergripande ansvar för viltets utveckling, som i samverkan med andra myndigheter och den regionala beslutsnivån, säkerställer hög kvalitet på beslut, rättssäkerhet och likabehandling. 4.2.2Vad karaktäriserar en nationell myndighet med ansvar för jakt och viltförvaltning? I detta avsnitt anger vi fem centrala punkter för vad som bör ingå i uppdraget för nationell myndighet för jakt och viltförvaltning. Innehållet är därefter specificerat i ett antal satser följt av en mer sammanfattande och fyllig kommentar. 1)En myndighet med ett utpekat ansvar för en långsiktig strategi för jakt och viltförvaltning i med uppgift: Att tillsammans med ett nationellt jakt- och viltförvaltningsråd tillhandahålla en nationell strategi för svensk viltförvaltning baserat på dagens behov och framtida utmaningar. Att tillsammans med ett nationellt jakt- och viltförvaltningsråd återkommande inventera behov och fastställa riktlinjer och prioriteringar i arbetet med jaktfrågor och viltförvaltning. Att genom god samhällsvetenskaplig-, ekonomisk- och biologisk kompetens ta hänsyn till de effekter dagens viltstammar har på andra näringar och sektorer i samhället, såväl socialt, ekonomiskt och ekologiskt. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Att genom god juridisk kompetens inkludera nationella och internationella regelverk i arbetet med en framgångsrik nationell viltförvaltning. Att tillhandahålla, följa upp och fortlöpande revidera övergripande nationella förvaltningsplaner med tydliga och långsiktiga mål för nyttjande och skydd av vilt. De nationella förvaltningsplanerna ska fungera som stöd för de regionala förvaltningsorganisationerna och deras arbete med regionala förvaltningsplaner. Ett viktigt instrument för lyckad viltförvaltning är en väl genomarbetad och förankrad långsiktig strategi som ger förutsägbarhet. Framtagandet av en sådan strategi kräver inspel från många kompetenser, där olika intressen sammanvägs för bästa möjliga förvaltning. Genom ett nationellt viltförvaltningsråd med representanter från olika organisationer med intresse i jakt och viltförvaltningsfrågor, möjliggörs ett brett perspektiv med demokratisk förankring i arbete med strategin. Nödvändiga analyser av behov och framtida utmaningar vilka utgör ett underlag till en sådan strategi genomförs av myndigheten. Ett sådant arbete kräver många olika perspektiv och ett tvärvetenskapligt angreppssätt. Efter samråd med det nationella viltförvaltningsrådet fastställer myndigheten sedan strategin vilken ska ligga till grund för hur olika myndigheter fattar beslut och arbetar operativt med förvaltningen. Strategin bör också vara del i underlaget för den nationella jakt- och viltförvaltningspolitiken. Nationella förvaltningsplaner är centrala verktyg som ska användas för att styra utvecklingen i enlighet med strategin. Förvaltningsplanerna ska innehålla tydliga mål för viltpopulationernas nivåer och utbredning, samt förslag på verktyg för att uppnå och/eller balansera viltpopulationerna kring dessa nivåer. Förvaltningsplanernas ska utmärkas av adaptivitet, där mål och åtgärder revideras om behov uppstår. 2)En nationell myndighet som leder och stödjer det operativa arbetet på regional nivå och bidrar till en likabehandling inom hela med uppgift: Att genom en decentraliserad organisation med särskilda kunskaper om de specifika förutsättningarna i olika regioner fungera som expertis och beslutsstöd i det regionala förvaltningsarbetet. Myndighetsansvaret för jakt och viltförvaltning ur olika perspektiv Att utarbeta och fortlöpande revidera föreskrifter och allmänna råd för att leda och stödja det operativa arbetet med jakt och viltförvaltning. Att utforma checklistor, beslutsmallar och värderingsunderlag för att underlätta det operativa arbetet för olika ärendetyper hos respektive regional förvaltningsenhet samt bidrar till en likabehandling av medborgarna oavsett var de bor. Att följa upp och utvärdera hur, och på vilka grunder, beslut fattas inom olika regionala/lokala förvaltningsenheter. Ur såväl administrativt som vetenskapligt perspektiv är delat i tre större områden rörande jakt och viltförvaltning. finns administrativt norra, mellersta och södra rovdjursförvaltningsområdet. Professor föreslår, en liknande indelning baserat på en vetenskaplig analys av geografiska skillnader i markägarstruktur, marknyttjande och uttag av olika vilt. En decentraliserad myndighet representerad i dessa tre områden skulle kunna uppnå såväl ökad kunskap och förståelse för specifika förutsättningar som möjligheten underlätta beslutstöd. På grund av arters levnadsmönster måste de förvaltas i områden som inte är så små att populationerna påverkas negativt på grund av att överblicken över populationens utveckling går förlorad. är det allmänt accepterat att beslut inom viltförvaltningen bör fattas så nära de berörda aktörerna som möjligt.