sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Detta innebär att vad som i den andra staten beslutas om prövotidens längd, föreskrifter m.m. ska äga giltighet här. Detta kan få relevans om det senare i uppkommer fråga om åtgärd mot den dömde. Även om det i den andra nordiska staten beslutats om undanröjande av påföljden, ska beslutet äga giltighet här (16 § NVL). Genom att övervakningen har överflyttats till en annan nordisk stat innebär detta i princip, att svensk myndighet kan vidta åtgärder i fråga om skyddstillsynen. Även om övervakningen överförts till en annan nordisk stat, får emellertid åtgärd i fråga om skyddstillsynen beslutas i , om den dömde har övertygas om annat brott eller behörig myndighet i den andra nordiska staten till svensk myndighet hänskjuter ärende om sådan åtgärd. Ett hänskjutet ärende upptas av den övervakningsnämnd inom vars verksamhets- område övervakningen bedrevs vid tiden för överflyttningen (15 § tredje stycket NVL). Om övervakningsnämnden bedömer att skydds- tillsynen bör undanröjas tillämpas 28 kap. 8 § . Motsvarande bestämmelser finns när det gäller överförande av övervakning av den som i villkorligt frigivits efter avtjänande av fängelse (22 § andra och tredje stycket NVL). Detta innebär att när övervakningen av den som här villkorligt frigivits överflyttats till annan nordisk stat, ligger ansvaret som huvudregel för fortsatta åtgärder mot den frigivne hos det landets myndigheter. Svenska myndigheter kan emellertid ha behörighet att fatta beslut om det är fråga om ny brottslighet eller den andra staten hänskjuter ärende hit. I fall där den frigivne av svensk domstol övertygas om brott, ska frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet prövas enligt 34 kap. 4 § . I förarbetena uttals att det i dessa fall oftare kan finnas anledning att helt eller delvis underlåta för- verkande än då övervakningen utövas i Sverige.4 När det är fråga om ett hänskjutet ärende får övervakningsnämnden tillämpa reglerna i 26 kap. 15–20 §§ . Enligt IskL har beslut i den andra staten om ändrade föreskrifter om vad den dömde har att iaktta eller tiden för vård utom anstalt, giltighet här. Detta gäller dock bara om mot- svarande beslut skulle ha kunnat meddelas enligt svensk lag och beslutet inte innebär någon skärpning för den dömdes förhållande till vad som har bestämts i (24 § första stycket IskL). I 24 § andra stycket IskL finns en motsvarighet till regleringen i 15 § tredje stycket och 22 § tredje stycket NVL. I fall där en dom- stol eller en övervakningsnämnd meddelar om någon åtgärd, ska en avskrift av domen eller beslutet sändas till Kriminalvården. Kriminal- vården har att se till att den andra staten underrättas om domen eller beslutet (7 § andra stycket IskF). Vidare finns en bestämmelse om att i fall där den dömde upphör att ha hemvist i den andra staten, kan Kriminalvården förordna att verkställigheten i den staten inte längre ska äga rum. Görs inte fram- ställning om verkställighet av domen i annan stat i samband med detta, ska Kriminalvården förordna att verkställigheten ska åter- upptas i (24 § tredje stycket IskL). Bestämmelsen har till syfte att möjliggöra att verkställigheten flyttas till en tredje stat, om denna är en konventionsstat, som den dömde flyttar till. Här kan konstateras att rambeslutet, till skillnad från reglerna i NVL och IskL, får anses innebära att även förlorar behörig- heten vid återfall i brott om att t.ex. undanröja den tidigare domen enligt 34 kap. vid ett nytt straffrättsligt förfarande här eller att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad. 22.3.3Följdbeslut i den verkställande staten I fall där den verkställande staten inte lämnat någon förklaring enligt artikel 14.3 har denna stat att fatta samtliga följdbeslut med anledning av att den dömde missköter övervakningsåtgärden eller begår ny brottslighet. Det bör av lagen framgå att sådana följd- beslut ska äga giltighet i . 1962:203 s. 52. Den behöriga myndigheten i den verkställande staten har att skriftligen utan dröjsmål underrätta den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om följdbeslut. Det kan vara fråga om en ändring av den alternativa påföljden eller övervakningsåtgärden, upp- hävande av uppskjutandet av verkställigheten av påföljden eller upp- hävande av beslutet om villkorlig frigivning, verkställighet av fäng- else eller annan frihetsberövande åtgärd på grund av att en alter- nativ påföljd eller en övervakningsåtgärd missköts, eller upphörande av den alternativa påföljden eller övervakningsåtgärden (artikel 16.1). Kriminalvården har, när är utfärdande stat, enligt ram- beslutet att skriftligen underrätta den behöriga myndig- heten i den verkställande staten om alla omständigheter eller för- hållanden som skulle kunna föranleda följdbeslut (artikel 16.3). En bestämmelse om denna underrättelseskyldighet kan tas in i förord- ning. Ändringar i den överförda påföljden eller övervakningen kan få betydelse i ett fall där den dömde begår nya brott i . Som framgår i avsnitt 22.4.1 föreslår vi att en återkallelse får ske i dessa fall. De följdbeslut som den verkställande staten fattat före åter- kallelsen ska därvid beaktas (se artikel 20.3). Av förordningen (1999:1134) om belastningsregister följer att uppgift om beslut av en myndighet i en annan nordisk stat eller en annan stat om verkställighet av en påföljd som dömts ut i ska finnas i belastningsregistret (9 § punkterna 1 och 2). Att sådana uppgifter från den behöriga myndigheten i den verkställande staten, som avser beslut om att erkänna och verkställa den svenska domen samt följdbeslut i verkställigheten, ska ingå i belastnings- registret får anses omfattas av lydelsen i 9 § 2 förordningen om belastningsregister. kan som utfärdande stat ha att i vissa fall fatta beslut i an- ledning av misskötsamhet av den påföljd eller villkorliga frigivning som överförts till en annan medlemsstat. Det kan dels vara i fall där den verkställande gjort en förklaring enligt artikel 14.3, dels i fall där den verkställande staten åtagit sig övervakningen trots att det föreligger en vägransgrund. Eftersom domstol aldrig i en svensk brottmålsdom bestämmer ett uppskjutet eller villkorligt fängelse- straff, kan det antas att de flesta medlemsstater, avseende svenska brottmålsdomar, kommer att återföra behörigheten att fatta de mer ingripande följdbesluten. Så är fallet beträffande de flesta medlems- stater som genomfört rambeslutet. I fall där den utfärdande staten har behörighet att fatta följd- beslut ska den verkställande staten genast meddela den behöriga myndigheten i den utfärdande staten om varje förhållande som kan förmodas föranleda ett upphävande av uppskjutandet av verkställig- heten av påföljden eller upphävande av beslutet om villkorlig fri- givning, varje förhållande som kan förmodas föranleda påförande av fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd och alla ytterligare uppgifter och omständigheter som den behöriga myndigheten i den utfärdande staten begär att få och som är av avgörande betydelse för att den ska kunna fatta följdbeslut i enlighet med sin nationella lagstiftning (artikel 17.1). När det gäller möjligheten enligt arti- kel 11.4 ska den behöriga myndigheten i den utfärdande staten informeras om en alternativ påföljd eller övervakningsåtgärd missköts av den dömde (artikel 17.2). Den behöriga myndigheten ska vid meddelande använda ett standardformulär i bilaga II till rambeslutet (artikel 17.3). Om den dömde enligt den utfärdande statens natio- nella lagstiftning måste höras innan ett beslut om påförande av påföljd får fattas, får detta krav uppfyllas i enlighet med tillämpliga delar av det förfarande som föreskriver en möjlighet att hålla förhör med personer via videolänk enligt internationella instrument eller EU-lagstiftning (artikel 17.4). Mot bakgrund av det ovan beskrivna bör det av den nya lagen framgå att en åtgärd i fråga om den utdömda påföljden får beslutas i endast om den behöriga myndigheten i den verkställande staten hänskjuter frågan hit. Det är Kriminalvården som behörig myndighet som har att ta emot det hänskjutna ärendet. Enligt gällande rätt ska ett hänskjutet ärende upptas av den övervaknings- nämnd inom vars verksamhetsområde övervakningen bedrevs vid tiden för överflyttning. Även i den nya lagen bör det vara övervak- ningsnämnden som fattar följdbeslut i enlighet med svensk rätt. Det bör därför av lagen framgå att Kriminalvården ska överlämna ett hänskjutet ärende till aktuell övervakningsnämnd, dvs. där över- vakningen bedrevs eller skulle ha bedrivits. har att i ett hänskjutet ärende pröva vilka åtgärder som bör vidtas på grund av misskötsamhet eller på grund av ändrade förhållanden. I de fall det är fråga om att den dömde villkorligt frigivits har övervakningsnämnden att tillämpa 26 kap. 15–20 §§ . Vid fråga om en överförd svensk skydds- tillsyn med eventuella föreskrifter kan 28 kap. 7 och 8 §§ brotts- balken tillämpas. När det gäller en föreskrift om samhällstjänst kan det finnas skäl att ändra eller upphäva denna. En villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst får, om det finns skäl till det, ändras eller upphävas på talan av åklagare (27 kap. 6 § ). När det är fråga om en skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst är det i stället övervakningsnämnden som fattar beslut härom. Om fråga uppkommer om att undanröja den tidigare påföljden och i stället bestämma påföljden till fängelse ska talan väckas av åklagare vid rätten. Kriminalvården har att utan dröjsmål informera den behöriga myndigheten i den verkställande staten om de följdbeslut som fattas i (artikel 17.5). Denna underrättelseskyldighet kan regleras i förordning. 22.4 Återkallelse av begäran om erkännande och verkställighet Förslag: Kriminalvården får återkalla en begäran om erkännande och verkställighet av en svensk dom i en annan medlemsstat - om den dömde åtalas för annan brottslighet i , eller - av annan anledning fram till dess verkställigheten av frivårds- påföljden påbörjats i den verkställande staten. Kriminalvården ska utan dröjsmål återkalla en begäran om erkän- nande och verkställighet av en svensk dom i en annan medlems- stat om påföljden som domen innehåller skulle bortfalla enligt svensk lag eller till följd av en svensk myndighets beslut. 22.4.1Återkallelse på grund av annan brottslighet i Enligt rambeslutet får den utfärdande staten i fall där det pågår nya straffrättsliga förfaranden mot den berörda personen i den utfärd- ande staten begära att den verkställande staten ska återföra be- hörigheten till den utfärdande staten att övervaka de alternativa på- följderna och övervakningsåtgärderna samt att fatta alla följdbeslut med anknytning till domen. Den behöriga myndigheten i den verk- ställande staten får återföra behörigheten till den behöriga myndig- heten i den utfärdande staten i ett sådant fall (artikel 20.2). Vid annan brottslighet i har domstol att i vissa fall tillämpa bestämmelserna i 34 kap. om sammanträff- ande av brott och förändring av påföljd. Som framgår i avsnitt 7.6 får rätten beroende på omständigheterna förordna att den tidigare utdömda påföljden ska avse även det andra brottet eller döma sär- skilt för brottet. Rätten kan också välja att undanröja den tidigare påföljden och döma till gemensam påföljd för brotten. När det gäller brott som begåtts av någon som villkorligt frigivits ska den villkorligt medgivna friheten eller en del av denna förklaras förverkad. har som utfärdande stat, när den verkställande staten har beslutat om erkännande och verkställighet, som huvudregel inte längre någon behörighet att fatta följdbeslut. Detta innebär att svensk domstol i en ny straffrättsprocess mot den berörda inte kan t.ex. undanröja den tidigare domen och döma till gemensam på- följd. Mot bakgrund härav bör Kriminalvården ges en möjlighet att återkalla begäran när den dömde åtalas för annan brottslighet i . En förutsättning för detta är naturligtvis att Kriminalvården har vetskap om en pågående straffprocess i . Åklagaren bör därför ha att underrätta Kriminalvården när en dömd, för vilken verkställigheten av en tidigare dom om frivårdspåföljd överförts till en annan medlemsstat inom EU, ska åtalas på nytt. Åklagaren bör även ha att i samband härmed lämna ett yttrande om huruvida be- hörigheten att fatta följdbeslut bör återföras till . Detta kan framgå i förordning. Det är Kriminalvården som slutligt har att bedöma om en återkallelse ska ske. Härvid får beaktas omstän- digheter som vad den nya brottsligheten avser och hur av verkställigheten som är kvar av den tidigare domen. Det kan även av tidsmässiga skäl finnas anledning att underlåta en återkallelse. Även om behörigheten att fatta vissa följdbeslut i vissa fall kan finnas kvar för som utfärdande stat krävs det att den verk- ställande staten hänskjuter ett ärende hit. Det bör därför inte i valet om återkallelse ska ske vara någon skillnad beroende av om den verkställande staten lämnat förklaring om följdbeslut eller inte. Av artikel 20.2 framgår i och för sig att den verkställande staten i ett sådant fall får återföra behörigheten till den utfärdande staten. Däremot framgår av artikel 7.2 c) att behörigheten enligt artikel 14.1 ska återgå till den utfärdande staten i samtliga fall som avses i arti- kel 20. Vi tolkar detta som att den verkställande staten efter en återkallelse på grund av ny brottslighet i den utfärdande staten ska återföra behörigheten till den utfärdande staten. I och med Kriminal- vårdens återkallelse återförs behörigheten till och dom- stolen har därmed möjlighet att beakta den tidigare domen i det nya målet. Något formellt beslut från den verkställande staten om att återförande ska ske behöver alltså inte avvaktas. Det finns inte anledningen att låta ett beslut om återkallelse på grund av väckt åtal i ska kunna överklagas. 22.4.2Återkallelse på grund av ändrade förutsättningar I rambeslutet finns inte på motsvarande sätt som i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder någon generell bestämmelse om möjlighet att återkalla intyget. Däremot anges i artikel 9.4 att den utfärdande staten får besluta att dra till- baka intyget efter att ha fått information enligt artikel 16.2 eller artikel 18.5 så länge övervakningen i den verkställande staten inte ännu har påbörjats. Det handlar om fall när den utfärdande staten på begäran får information från den verkställande staten om maxi- mal längd på den frihetsberövande påföljd som enligt den nationella lagstiftningen i den verkställande staten kan följa på det brott som föranledde domen och som kan påföras den dömde vid missköt- samhet. Vidare avser det information om att den verkställande staten beslutat att anpassa påföljden. Ett beslut om återkallelse ska under sådana omständigheter fattas och kommuniceras så snart som möj- ligt och senast efter det ifrågavarande meddelandet. I praktiken innebär detta att en begäran ska kunna återkallas när det mot bakgrund av information från den verkställande staten kan anses lämpligt med ett överförande. En bestämmelse om beslut om återkallelse bör därför tas in i lagen. Vi finner dock inte skäl att begränsa denna bestämmelse till de i rambeslutet angivna fallen. Det kan även avseende andra omständigheter framkomma information eller nya förhållanden, t.ex. gällande den dömdes anknyt- ning, som gör att ett överförande är lämpligt. Som närmare framgår i avsnitt 24.2 ska ett beslut om återkallelse i detta fall kunna överklagas av den dömde. När det gäller återkallelse på grund av information från den andra staten enligt artikel 16.2 och 18.5 ska Kriminalvården beakta fristen enligt ram- beslutet. 22.4.3Återkallelse när påföljden bortfallit Enligt artikel 19 får både den utfärdande staten och den verkställ- ande staten bevilja amnesti och nåd. Däremot är det endast den utfärdande staten som har rätt att besluta angående en ansökan om omprövning av domen. Om nåd eller amnesti beviljas eller om en omprövning av domen innebär att påföljden inte ska verkställas, ska den överförda domen inte längre verkställas. Kriminalvården ska i sådana fall utan dröjsmål återkalla sin begäran om erkännande och verkställighet i den andra medlemsstaten. En bestämmelse härom bör tas in i den nya lagen. Det finns inte anledning att ett beslut om återkallelse av dessa skäl ska vara överklagbart. Förslag: Verkställigheten av en svensk dom ska fortsätta i om den behöriga myndigheten återkallar en begäran om erkän- nande och verkställighet. Detsamma gäller om den verkställande staten återför behörigheten att verkställa påföljden till . När den behöriga myndigheten i den verkställande staten fattar beslut om att bifalla en begäran om erkännande och verkställighet av en svensk om frivårdspåföljd, upphör behörigheten för som utfärdande stat att verkställa påföljden inklusive att fatta even- tuella följdbeslut. Som framgår i avsnitt 22.3.4 kan dock den verk- ställande staten hänskjuta ett ärende hit som innebär att svenska myndigheter har rätt att fatta ett följdbeslut. I vissa fall kan det föreligga sådana omständigheter som gör att verkställigheten ändå ska fortsätta i . Detta är fallet när Kriminalvården har återkallat en begäran om erkännande och verk- ställighet. Detta avser naturligtvis inte fall där återkallelsen är för- anledd av att påföljden är verkställbar på grund av t.ex. nåd eller amnesti. Verkställigheten ska även kunna fortsätta i om den verkställande staten meddelar att den vill återföra behörig- heten att verkställa påföljden. Detta kan exempelvis vara fallet om den dömde avviker eller inte längre har sin hemvist i den verkställ- ande staten (artikel 20.1). Det finns inte skäl att i lagen ange i vilka fall den verkställande staten får återföra behörigheten, utan fortsatt verkställighet bör alltid ske efter återförande oavsett motivering. Detta för att undvika att det uppkommer en situation där inte någon av medlemsstaterna är behörig att verkställa påföljden. Behörigheten för att verkställa påföljden upphör alltså först när den verkställande staten bifallit en begäran. Det finns inte anledning att på motsvarande sätt som vid överförande av verk- ställighet av frihetsberövande påföljder, införa förbud att verkställa i vissa fall redan när begäran sänds över till den andra staten, se avsnitt 17.6. Det behövs därför inte här någon särskild reglering om att verkställigheten får fortsätta i i fall där den verkställande staten avslår en begäran om erkännande och verkställighet. Rambeslutet innebär ingen uttrycklig skyldighet för medlemsstaterna att samarbeta under personutredningen inför en brottmålsrätte- gång. Däremot framgår att om och närhelst så anses lämpligt får de behöriga myndigheterna i den utfärdande staten och i den verk- ställande staten samråda med varandra för att underlätta en smidig och effektiv tillämpning av rambeslutet (artikel 15). Ett samarbete redan under personutredningsstadiet torde i flera fall vara en förutsättning för att domstolen ska kunna välja en fri- vårdspåföljd. Ett av syftena med rambeslutet är just att underlätta tillämpningen av alternativa påföljder och övervakningsåtgärder för gärningsmän som inte är bosatta i den dömande staten. När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om den misstänktes förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller hon avhåller sig från fortsatt brottslighet, ska ett yttrande som huvudregel inhämtas från Kriminalvården. Närmare bestämmelser som ett sådant yttrande finns i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål m.m. och förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. Kompletterande bestämmelser finns i Kriminal- vårdens föreskrifter och allmänna råd om personutredning och ytt- rande i brottmål (KVFS 2011:4). I fall där den åtalade har hemvist i en annan medlemsstat inom EU kan det finnas skäl, beroende av t.ex. vilken gärning åtalet avser, att inför avgörandet av påföljdsfrågan låta Kriminalvården yttra sig om möjligheterna att verkställa en eventuell frivårdspåföljd i hemlandet. Om Kriminalvården vid en personutredning finner att det kan finnas förutsättningar att överföra en frivårdspåföljd enligt rambeslutet till hemlandet, bör samråd ske med behörig myndighet i den staten. Samrådet bör avse dels om det finns förutsättningar att överföra en eventuell frivårdspåföljd samt vid t.ex. samhällstjänst hur denna kan komma att utformas. I yttrandet bör framgå vad som framkommit vid detta samråd. Det bör mot bakgrund härav föras in en ny bestämmelse i förordningen om särskild personutredning i brottmål, m.m. 23Erkännande och verkställighet i av en dom om frivårdspåföljd som beslutats i en annan medlemsstat inom Europeiska unionen Förslag: En utländsk dom ska erkännas och verkställas i om -domen har vunnit laga kraft, -den dömde är bosatt i och har återvänt eller vill åter- vända hit, och -den övervakningsåtgärd som anges i domen omfattas av arti- kel 4.1 i rambeslutet. Även om den dömde inte är bosatt i får domen erkännas och verkställas här om det kan antas att den dömdes sociala åter- anpassning underlättas av att verkställigheten överförs hit. är som verkställande stat skyldig att erkänna en påföljd, som omfattas av rambeslutets tillämpningsområde, och som faller inom det tvingande samarbetsområdet. Detta gäller dock inte om det är aktuellt att åberopa en av rambeslutet angiven vägransgrund, se avsnitt 23.2. I fall utanför det tvingande samarbetsområdet är det , som verkställande stat, som bestämmer i vilka fall en dom och, i förekommande fall, ett beslut ska erkännas och verkställas här. Enligt lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet (IskL) är en förutsättning för överförande till att den dömde har eller tar hemvist i (4 § andra stycket 3 IskL). Det ställs alltså ett krav på stadigvarande bosätt- ning i . Enligt förarbetena anförs att det däremot inte krävs att den dömde är svensk medborgare, utan verkställighet kan tänkas komma i fråga även beträffande utländska medborgare som är stadig- varande bosatta här i landet. Det krävs att utländska medborgare har de tillstånd som enligt utlänningslagstiftningen behövs för att han eller hon ska få stanna kvar i . Enligt förarbetena kan en framställning prövas även i fall där den dömde ännu inte begivit sig till , t.ex. om en svensk medborgare är berövad friheten utomlands men står inför att bli villkorligt frigiven . Avgörande är då om den dömde före straffverkställigheten har haft hemvist i och det står helt klart att han eller hon kommer att återvända hit efter frigivningen.1 Lagen har såvitt känt aldrig tillämpats. När det gäller den nordiska verkställighetslagen (1963:193) (NVL) har det inte ansetts nödvändigt att närmare ange förutsättningarna för att övervakning av den som dömts i ett nordiskt land ska få anordnas i ett annat land. Enligt förarbetena bör övervakning i kunna anordnas om den dömde finns här eller beger sig hit frivilligt. Lagen syftar inte till en tillämpning, som innebär att någon genom föreskrift i samband med villkorlig dom eller skyddstillsyn tvingas att bosätta sig i annat nordiskt land än domslandet. Om den dömde med stöd av utlänningslagstiftningen tvångsvis befordras till annat nordiskt land, föreligger enligt förarbetena naturligtvis inget hinder för att övervakning begärs anordnad där.2 När det gäller vilka förutsättningar som bör gälla enligt den nya lagen kan ledning hämtas dels från gällande rätt, dels från våra för- slag gällande en ny lag om erkännande och verkställighet av fri- hetsberövande påföljder inom EU när är verkställande stat. Mot bakgrund av innehållet i rambeslutet och påföljdernas olika karaktär kommer förutsättningarna emellertid ha ett annat innehåll. Ett grundläggande krav enligt rambeslutet är att en dom och ett övervakningsbeslut ska ha vunnit laga kraft (artikel 2.1 och 2.5). Kravet på laga kraft bör framgå som en förutsättning i lagen, jfr avsnitt 12.2.3 och 18.2.4. 1978/79:3 s. 44 f. 1962:203 s. 39 f.