sou · H1B32 · 2013-01-31 00:00:00 — Begreppet innefattar de åtgärder som är aktuella och följderna av dem, men även hur patienten kan antas må och fungera efter åtgärderna. Med väsentliga risker avses risker som inte är försumbara. Informa- tionsskyldigheten kan inte anses omfatta alla tänkbara risker och komplikationer som ett ingrepp kan leda till, exempelvis mycket sällsynta komplikationer. Om däremot en biverkan av en behand- ling är känd och förhållandevis ovanlig men ändå mycket allvarlig, får den anses utgöra en väsentlig risk för patienten som han eller hon måste få information om. Kravet på information måste i denna del stå i rimligt förhållande till den planerade behandlingen. Pati- enterna ska även informeras om eventuell eftervård, dvs. upp- följande behandling, exempelvis läkemedelsbehandling, diet eller rehabilitering. Det är av stor vikt att patienter får information även om vad som händer när man lämnat en hälso- och sjukvårds- Informationen ska ges , men senast då patienten lämnar en vårdinrättning. Listan är inte avsedd att tolkas uttömmande eller som en check- lista. Om patienten behöver ytterligare information måste denna avpassas i varje enskilt fall. Vårdgivarnas ansvar regleras i 2 b § HSL och medför en skyldig- het att så långt det är möjligt organisera sin verksamhet och införa rutiner som möjliggör för personalen att lämna information. Hälso- och sjukvårdspersonalens ansvar för att ge information regleras i 6 kap. 6 § patientsäkerhetslagen. Se även kommentaren till dessa bestämmelser nedan. 2 § När det är aktuellt ska patienten även få information om 1.möjligheten att välja vårdgivare och utförare av offentligt finansierad hälso- och sjukvård, 3.övrigt innehåll i denna lag, samt 4.möjligheten att hos ansöka om ersättning för vård i ett annat EES-land. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.2. Punkterna 1 och 2 motsvaras i sak av 2 b § 3–4 HSL. Förarbeten finns i prop. 2009/10:67 s. 46 f. Punkten 3 saknar motsvarighet i HSL och slår fast att patienten ska få information om innehållet i övriga bestämmelser i lagen. Det kan röra sig om möjligheten att begära en fast vårdkontakt, en förnyad medicinsk bedömning eller någon av de andra möjligheter som patienter har enligt lagen och som är av betydelse för pati- entens ställning i det enskilda fallet. Punkten 4 saknar motsvarighet i HSL och innebär en skyldighet att informera patienterna om att handlägger ärenden om ersättning för vård i annat EES-land. Bestämmelsen innebär inte att personalen själva ska ta ställning till om en åtgärd skulle kunna ersättas eller redogöra för innehållet i det EU-rättsliga regelverket. Informationsskyldigheten i paragrafen begränsas till att gälla när det är aktuellt. Exempelvis är det inte relevant att informera om vårdgarantin om vården kan erbjudas direkt, att informera om de valmöjligheter en patient har vid ett enstaka enklare besök på en vårdcentral eller att informera om möjligheten att ansöka om ersättning för vård i ett annat EES-land då en patient behöver Inom den privat finansierade vården är det sällan aktuellt att informera om vårdgaranti, valmöjligheter inom den offentligt finansierade vården eller möjligheten till ersättning för vård i andra länder. Formuleringen är endast avsedd att adressera det faktum att det inte alltid är aktuellt att lämna informationen. Då situationen är sådan att det är aktuellt har personal och verksamheter ett lika stort ansvar för information i dessa delar som för information om vård- och behandling enligt 1 §. 3 § När patienten inte själv kan informeras ska informationen lämnas till en närstående till patienten om det inte är uppenbart olämpligt och om patienten inte motsatt sig det. Paragrafen motsvaras delvis av 2 b § andra stycket första meningen HSL. Förarbeten till bestämmelsen i den delen finns i prop. 1981/82:97 s. 51 och prop. 1996/97:60 s. 44. I paragrafen för- tydligas att närstående endast ska informeras om det inte är uppen- bart olämpligt och om patienten inte motsatt sig det. Med uppenbart olämpligt avses mycket speciella situationer. Det kan exempelvis anses uppenbart olämpligt att lämna information om vissa omständigheter som rör en misshandlad person till en när- stående förövare. 4 § När patienten är ett barn ska även barnets vårdnadshavare få information enligt detta kapitel såvida inte 1.patienten motsätter sig det och har uppnått den ålder och mognad när han eller hon själv har rätt att bestämma i frågor som rör personliga angelägenheter, 2.det kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren, eller 3.det annars anges i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Paragrafen behandlas i avsnitt 7.6.3. Underåriga patienter ska i princip alltid informeras enligt bestämmelserna i kapitlet. Paragrafen beskriver när information även ska lämnas till den underårige patientens vårdnadshavare och när sådan information inte får lämnas. Utformningen följer och offentlighets- och sekretesslagens (2009:400) bestämmelser. Enligt 6 kap. 11 § har vårdnadshavare rätt och skyl- dighet att bestämma i frågor som rör den underåriges personliga angelägenheter. För att kunna uppfylla sina skyldigheter måste vårdnadshavare få information enligt kapitlet. I första punkten fastslås att information inte ska lämnas till vårdnadshavaren om patienten motsätter sig det och har uppnått den ålder och mognad när han eller hon själv har rätt att bestämma i frågor som rör personliga angelägenheter. Andra och tredje punkten har samma lydelse som punkterna i 12 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen. Vårdnadshavaren ska få information såvida inte det kan antas att den underårige lider betydande men om uppgiften röjs för vårdnadshavaren, eller det annars anges i offentlighets- och sekretesslagen. 5 § Informationen får inte lämnas till patienten eller någon när- stående om det finns hinder för detta i 25 kap. 6 eller 7 § offentlighets- och sekretesslagen eller i 6 kap. 12 § andra stycket eller 13 § första stycket patientsäkerhetslagen (2010:659). Paragrafen motsvaras i sak av 2 b § andra stycket sista meningen HSL. Förarbeten till bestämmelsen finns i prop. 1981/82:97 s. 51 ff., prop. 1984/85:181 s. 96 och prop. 1996/97:60 s. 44. 6 § Information enligt 1 och 2 §§ ska anpassas till mottagarens ålder, mognad, erfarenhet, språkliga bakgrund och andra individuella förut- sättningar. Mottagarens önskan att avstå från information ska respekteras. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.1. I 2 b § HSL och 6 kap. 6 § patientsäkerhetslagen fastslås att information ska vara individuellt anpassad. Första stycket i den nya paragrafen innebär ett förtydligande och utvecklande av hur infor- mation enligt 1 och 2 §§ ska anpassas till mottagarens individuella förutsättningar. Information ska anpassas till mottagarens ålder och mognad. Underåriga patienter har samma rätt till information som andra och ska därmed i princip alltid informeras om bl.a. sitt hälsotillstånd, metoder för undersökning, vård och behandling samt det förväntade vårdförloppet. Informationen måste emellertid anpassas till barnets ålder och mognad. När patienten är ett spädbarn är det naturligtvis tillräckligt att vårdnadshavarna får information. mycket små barn kan emellertid ta till sig viss information, exempelvis om sitt hälsotillstånd. Informationen ska utformas med omsorg och ges på ett hänsynsfullt sätt utifrån det individuella barnets mognad och situation i övrigt. Det kan även finnas anledning att anpassa informationen då mottagaren är äldre. Informationen ska anpassas efter mottagarens erfarenhet. Med erfarenhet avses i det här sammanhanget mottagarens tidigare erfarenhet av hälso- och sjukvården, men även mottagarens övriga erfarenheter som bl.a. kan ha betydelse för vilken förförståelse han eller hon har av exempelvis skeenden i kroppen. Informationen ska anpassas efter mottagarens språkliga bak- grund. Det torde stå klart att patienter som inte förstår eller talar svenska fullt ut har rätt till samma goda information som andra patienter. Hälso- och sjukvårdens verksamheter bör vid behov anlita tolk och har ett ansvar för att utforma sin information så att den blir tillgänglig för alla grupper. Informationen ska även anpassas efter mottagarens andra individuella förutsättningar. Det kan röra sig om utbildnings- bakgrund, könsidentitet, religion, kognitiva nedsättningar, livs- situation eller andra omständigheter som kan påverka hur informa- tionen bör ges. Mottagarens önskan att avstå från information ska respekteras. Med mottagare avses förutom en patient även vård- nadshavare eller andra närstående. 7 § Den som ger informationen ska så långt det är möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade informationen. Informationen ska lämnas skriftligen om mottagaren ber om det. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.3.1. För att lagens krav på samtycke samt möjligheterna till del- aktighet och val ska kunna uppfyllas krävs en dialog som bara kan komma till stånd om mottagaren förstår den information som ges. I första stycket fastslås därför att den som ger informationen har ett ansvar för att så långt det är möjligt försäkra sig om att mottagaren har förstått innehållet i och betydelsen av den lämnade informa- tionen. Detta gäller oavsett om mottagaren är en patient, vårdnads- havare eller annan närstående till en patient. För många patienter kan det vara svårt att till fullo ta till sig den muntliga information som ges under besöket i hälso- och sjuk- vården. Informationen kan vara detaljerad och patienten är ofta i en ovan och i bland svår situation. Informationen ska därför enligt andra stycket lämnas skriftligen om patienten ber om det. Enligt patientsäkerhetslagen är det den som har ansvaret för hälso- och sjukvården av en patient som ansvarar för att patienten ges information. Det ankommer på vårdgivarna att organisera verksamheten så att kravet på fullgod information till patienten kan upprätthållas. 8 § Den som vänder sig till en verksamhet som tillhandahåller hälso- och sjukvård ska när det är lämpligt ges upplysningar om metoder för att förebygga sjukdom eller skada. Paragrafen motsvarar i sak andra meningen 2 c § HSL. Förarbeten till bestämmelsen finns i prop. 1984/85:94 ff. 9 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- delar närmare föreskrifter om hur bedömningar enligt 4 § 1 ska göras. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.6.2. Regeringen eller den myndig- het regeringen bestämmer kan meddela verkställighetsföreskrifter om hur bedömningar av barns mognad kan genomföras när hälso- och sjukvård ges till underåriga. 1 § Hälso- och sjukvård ska ges med respekt för patientens själv- bestämmande och integritet. Paragrafen motsvarar i sak 2 a § 3 HSL. Förarbeten till bestäm- melsen finns i prop. 1981/82:97 s. 51 f. 2 § Hälso- och sjukvård får inte ges utan patientens samtycke om inte annat följer av lag. Innan samtycke inhämtas ska patienten få infor- mation enligt 2 kap. Patienten kan när som helst ta tillbaka sitt samtycke. Om en patient inte samtycker till viss hälso- och sjukvård ska patienten få information om vilka konsekvenser detta kan medföra. Patienten kan om inte annat särskilt följer av lag lämna sitt sam- tycke skriftligen, muntligen eller genom att på annat sätt visa att han eller hon samtycker till den aktuella åtgärden. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.4. Den grundläggande principen om att vård inte får ges utan samtycke om inte annat följer av lag gäller med stöd av annan lagstiftning. Paragrafens första stycke är avsett att tydliggöra prin- cipen för patienter, närstående och hälso- och sjukvårdspersonal. Ett samtycke kan endast anses vara giltigt om det föregåtts av information som gör det möjligt för patienten att fatta beslut i den aktuella frågan. Undantag från bestämmelsen får endast meddelas i lag. Av paragrafens andra stycke framgår att patienten när som helst kan ta tillbaka sitt samtycke. En patient som inte samtycker till att ta emot viss hälso- och sjukvård ska få information om vilka konsekvenser detta ställningstagande kan medföra. Information måste ges på ett hänsynsfullt sätt och med respekt för patientens självbestämmande och integritet. Av paragrafens tredje stycke framgår att samtycket kan lämnas formlöst. Ett samtycke till hälso- och sjukvård kan lämnas skrift- ligt, muntligt eller genom att samtycket kommer till uttryck genom patientens handlande, s.k. konkludent samtycke. Bestämmelsen gäller inte i det fall det i speciallagstiftning ställs krav på en viss form för samtycket. 3 § I samband med att hälso- och sjukvård ges till barn ska barnets inställning till den aktuella åtgärden så långt det är möjligt klarläggas. Barnets åsikt ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.6.2. Av första meningen framgår att barns inställning till en åtgärd ska klarläggas så långt det är möjligt. Att ett spädbarns inställning inte kan klarläggas torde stå klart. Även mycket små barn kan emellertid ha en inställning till en åtgärd och det är viktigt att ge barnet utrymme att få uttrycka sin åsikt. Av andra meningen framgår att barnets åsikt ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Vilken mognad som krävs måste utredas vid varje enskilt tillfälle och är beroende av åtgärdens art och allvarlighetsgrad. Det centrala för bedömningen av om barnet ska anses moget nog att ensamt få besluta om en sjukvårdsåtgärd är om barnet förstår hälso- och sjukvårdsinsatsen samt vilka konsekvenser insatsen kan få. Barnets möjlighet att bestämma får inte medföra att vårdnads- havaren frånsäger sig sitt ansvar som beslutsfattare utan att barnet känner sig moget för det. Hälso- och sjukvårdspersonalen bör också göra väl avvägda mognadsbedömningar som inte resulterar i att barn avkrävs beslut som de inte känner sig mogna att fatta. I vissa fall är barnet inte tillräckligt moget för att ensam besluta om vårdåtgärden som det inte heller kan anses rimligt att vårdnadshavarna ensamma bestämmer. Barnet kan då få en rätt till medbestämmande utan att vårdnadshavarna förlorar sin bestäm- manderätt. I sådana situationer måste de planerade åtgärderna godkännas av både barnet och vårdnadshavarna. Detta medför att ett barn i vissa fall kan anses tillräckligt moget att kunna motsätta sig en vårdåtgärd utan att han eller hon uppnått den mognad som krävs för att själv få besluta att åtgärden ska utföras. 4 § Patienten ska få den hälso- och sjukvård som behövs för avvär- jande av fara som akut hotar patientens liv eller hälsa även om hans eller hennes vilja på grund av medvetslöshet eller annan orsak inte kan utredas. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.5. Bestämmelsen reglerar de fall då personer av olika anledningar tillfälligt saknar möjlighet att ge samtycke till nödvändiga vård- insatser. Paragrafen är tillämplig vid akuta situationer då en person exempelvis är medvetslös och sjukvårdsinsatser måste vidtas för att rädda personens liv eller i övrigt för att undvika svåra konsekvenser för den enskildes hälsa. Med annan orsak avses bl.a. att patienten – utan att vara medvetslös – är så påverkad av de omständigheter som i det enskilda fallet får sägas utgöra själva nödsituationen, att han eller hon inte kan uttrycka sin vilja. Det kan handla om att patienten är okontaktbar på grund av han eller hon befinner sig i chock, eller är på väg in i medvetslöshet. Vidare kan patienten t.ex. vara så påverkad av narkotiska preparat e. dyl. att det är omöjligt att utröna patientens uppfattning. ett akut eller i övrigt nödvändigt omhänder- tagande pågår får en nödsituation anses vara för handen. När så är fallet och patienten fortfarande inte är i stånd att uttrycka sin vilja kan vård inte längre ges med stöd i denna bestämmelse. Bestämmelsen ska inte heller tillämpas för att fortlöpande kunna bereda en person som är varaktigt beslutsoförmögen hälso- och sjukvård (se § 5). 5 § När patienten inte endast tillfälligt saknar förmåga att samtycka till hälso- och sjukvård ska vården ges utifrån en bedömning av vad som är bäst för patienten i det enskilda fallet. Bedömningen ska göras löpande. Vid bedömningen ska patientens inställning till den aktuella åtgärden så långt det är möjligt klarläggas och beaktas samt närstående höras. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.5. Till skillnad från vad som gäller i de fall som regleras i bestäm- melsen ovan avser paragrafen inte akuta insatser. Paragrafen reglerar vad som gäller för personer som är mer långvarigt beslutsoförmögna. Även en patient som inte har möjlighet att ensam fatta beslut om en vårdåtgärd kan ha en inställning till åtgärden. Vid bedöm- ningen av vad som är bäst för patienten i det enskilda fallet ska patientens inställning till den aktuella åtgärden klarläggas och beaktas så långt det är möjligt. Patientens agerande, men även eventuella tidigare viljeyttringar, kan bidra till att klarlägga pati- entens inställning. Bestämmelsen innebär inte att betydelsen av s.k. livstestamenten, i vilka en frisk person i förväg kan uttrycka sin inställning till exempelvis livsuppehållande behandling, regleras eller får en självständig status. Med höras avses att de närståendes uppfattning om vad pati- enten hade önskat kan vägas in i bedömningen. Närstående har ingen legal rätt att besluta i patientens ställe om de inte är vård- nadshavare för patienten. De har emellertid djupare kunskap om patientens person och inställning än vad hälso- och sjukvårdspersonalen har. En bedömning av vad som är patientens bästa ska göras löpande. Det är inte möjligt att en gång för alla fastslå vilka åtgärder som är bäst för en patient utan bedömningen bör göras vid det enskilda vårdtillfället. 6 § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om 1.hur patientens inställning till vård ska inhämtas, 2.hur bedömningar enligt 3 § ska göras. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.4 och 7.6.2. 1 § Hälso- och sjukvården ska så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patientens närstående får delta i utformningen och genomförandet av vården om det är lämpligt och patienten inte motsätter sig det. Paragrafens första stycke motsvaras i sak av 2 a § andra stycket första meningen HSL. Förarbeten till paragrafen finns i prop. 1981/82:97 s. 119. Paragrafens andra stycke saknar motsvarighet i HSL och behandlas i avsnitt 7.7. Som närstående räknas bl.a. patientens föräldrar/ vårdnadshavare, egna barn och övriga familj samt andra personer som patienten står nära t.ex. nära vänner. En lämplighetsbedöm- ning måste göras för att utröna om den närstående har praktiska förutsättningar för att delta i utformning och planering av vården. Givetvis måste även patientens närstående uttrycka någon form av egen önskan om att få vara delaktig. Har den enskilde motsatt sig en närståendes insyn eller involvering i vården är det självfallet inte aktuellt att låta denne delta. 2 § Den som tillhandahåller hälso- och sjukvård till barn ska när det inte är olämpligt sträva efter att samverka med barnets vårdnads- havare. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.6.1. Underåriga patienter måste ses i ett sammanhang där vård- nadshavarnas medverkan ofta är av stor vikt för att hälso- och sjukvården ska få eftersträvade resultat. När det gäller små barn är en samverkan med vårdnadshavarna ofta nödvändig för att kunna utreda vad som är det enskilda barnets bästa i den aktuella situa- tionen. Att samverka med barns vårdnadshavare i så stor utsträck- ning som möjligt bör vara en strävan för både hälso- och sjuk- vårdens personal och vårdgivare. Även då en underårig patient är mogen nog att ensam fatta beslut om en insats (se 3 kap. 3 §) bör hälso- och sjukvården i normala fall sträva efter att involvera vård- nadshavarna om inte patienten motsätter sig det. Det kan natur- ligtvis även finnas tillfällen när det, exempelvis på grund av vård- situationens karaktär eller svårighet att få en kontakt med vårdnads- havarna, är onödigt eller ogörligt att sträva efter en samverkan. Samverkan ska ske när det inte är olämpligt. I vissa situationer är en samverkan eller kontakt med ett barns vårdnadshavare inte lämplig utifrån barnets bästa. Så kan exempelvis vara fallet när ett barn lever med skyddade personuppgifter. Det är av stor vikt att en lämplighetsbedömning görs då något framkommer som medför att det kan finnas anledning att tro att en samverkan med vårdnads- havarna kan vara skadlig för barnet. 3 § En patients medverkan i den egna vården ska utgå från patientens önskemål och individuella förutsättningar. Närstående får medverka i vård enligt första stycket om det är lämpligt och patienten inte motsätter sig det. Paragrafen behandlas i avsnitt 7.7. Patienter medverkar i många olika former och grader i sin egen vård. Ett minimikrav för patientmedverkan är att det dels finns en viljeyttring avgiven, dels förutsättningar för att patienten, utifrån sina individuella förutsättningar, ska kunna medverka prak- tiskt. Dessa krav måste också ställas i de situationer när närstående till patienten önskar få möjlighet att medverka i vården, eller hjälpa patienten med sin egenvård. Egenvård som en patient utför i hemmet blir ofta en angelägenhet även för dem som patienten lever tillsammans med. En lämplighetsbedömning måste göras för att utröna om den närstående har praktiska förutsättningar för att medverka i vården. Givetvis måste även patientens närstående uttrycka någon form av egen önskan om att få medverka. Har patienten motsatt sig en närståendes insyn eller involvering i vården är det självfallet inte aktuellt att låta denne medverka i vården. Medi- cinska bedömningar och det yrkeskunnande som personalen har måste alltid ligga som grund för de överväganden som görs i det enskilda fallet. En hälso- och sjukvårdsåtgärd får inte bedömas som egenvård om analysen visar att det föreligger en risk för att patienten skadas. 5 kap. Val av behandlingsalternativ 1 § När det inom offentligt finansierad hälso- och sjukvårds- verksamhet finns flera behandlingsalternativ som står i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet ska patienten ges möjlighet att välja det alternativ som han eller hon föredrar. ska erbjudas den valda behandlingen om det med hänsyn till den aktuella sjukdomen eller skadan och till kostnaderna för behandlingen framstår som befogat. Den som omfattas av en kommuns ansvar för hälso- och sjukvård enligt 18 § första–tredje styckena hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) har inte rätt till behandling utanför den kommun inom vilken han eller hon är bosatt, om denna kan erbjuda en behandling som står i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Paragrafen motsvarar i sak första stycket 3 a § och 18 a § HSL. För- arbeten till bestämmelserna finns i prop. 1998/99:4 s. 25 ff. och prop. 2009/10:67 s. 34 ff. 1 § En patient med livshotande eller särskilt allvarlig sjukdom eller skada ska ges möjlighet att inom eller utom det egna få en förnyad medicinsk bedömning (second opinion). Patienten ska erbjudas den behandling som den förnyade bedöm- ningen kan ge anledning till om förutsättningarna i 5 kap. 1 § är upp- fyllda. Paragrafen saknar delvis motsvarighet i HSL och behandlas i avsnitt 7.8. Paragrafens första stycke motsvaras delvis av 3 a § HSL andra stycket första ledet. Förarbeten till bestämmelsen finns i prop. 1998/99:4 s. 29 ff. och prop. 2009/10:67 s. 65 ff. Möjligheten att få en förnyad medicinsk bedömning begränsas i HSL till att gälla endast om det medicinska ställningstagandet kan innebära särskilda risker för patienten eller har stor betydelse för dennes framtida livskvalitet. Denna begränsning tas bort i syfte att göra det enklare för patienter att få en förnyad medicinsk bedömning av sitt hälso- tillstånd. Begreppet second opinion förs in i lagstiftningen.