sou · H1B355 · 2013-09-06 00:00:00 — över- fördes fastigheter med anknytning till flyget till ett nybildat bolag, . Vid denna överföring berördes det statliga byggnads- minnet , vilket överfördes till KML. 25 Även inom dessa fastigheter kan dock finnas värdefulla kulturmiljöer, t.ex. fornlämningar, spår av jakt, fiske, odlingsspår, renskötsel, platser med anknytning till immateriella traditioner samt bebyggelse som ännu inte utvärderats ur kulturmiljöperspektiv. Inom ramen för statens organisation finns myndigheter, affärs- drivande verk och bolag som förvaltar kulturhistoriskt värdefull bebyggelse som uppmärksammats i lokala eller regionala bebyggelse- inventeringar. Vidare finns med stor sannolikhet ytterligare bebyg- gelsemiljöer som ännu inte utvärderats i sådana sammanhang. Bland det statligt ägda fastighetsbeståndet finns med andra ord sannolikt bebyggelse som representerar så stora kulturhistoriska värden att de kan bli aktuella för framtida förklaring som statliga byggnads- minnen eller byggnadsminnen enligt KML. Kulturhistoriskt värdefulla byggnader, hur har det bedömts? Som framgår av bakgrundsteckningen ovan har vissa byggnader successivt kommit att betraktas som kulturhistoriskt värdefulla. I texter kring kulturarv och i diskussioner inom de yrkesgrupper som successivt inlemmats i den offentliga kulturarvsförvaltningen framställs begreppet kulturhistoriskt värde ofta som något själv- klart, inneboende hos bebyggelsen eller i landskapet. Det samma kan sägas också för språkbruket inom andra grupper som engagerat sig i frågor rörande kulturarvet. Men vad har ansetts vara kultur- historiskt värdefullt, kan objekt ha inneboende värden och vem har haft makt att definiera vilka byggnader, bebyggelsemiljöer som betecknats som kulturhistoriskt värdefulla? Det är svårt att hitta tydliga definitioner på vilka byggnader som har ansetts som kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Det är i den praktiska hanteringen av viss bebyggelse och i de hand- lingar som utformats i samband med hanteringen av denna bebyg- gelse som viss ledning kan ges i fråga om vad som har ansetts kulturhistoriskt värdefullt. Det finns också uttryck för värderingar i de debatter och diskussioner som fördes med anledningen av frågor kring vård och skydd. Nedan återges därför i stora drag grunden för kulturarvsförvaltningens tillkomst men också de debatter som påverkade den legala och organisatoriska tillämp- ningen, samt de värdegrunder som kan skönjas i debatt och i historiebrukets praktik. Intresset för kulturarvet i fysisk form och synen på vad som kan betraktas om kulturhistoriskt värdefullt har växt fram och för- ändrats under en lång process. I ett inledande skede var det en mindre grupp i samhällets ledande intellektuella kretsar som enga- gerade sig för kulturarvet. Det var i dessa kretsar som en kanon kring kulturarvets fysiska uttryck först började göra sig gällande. Framväxten av det byggda kulturarvets kanon i kan sägas vara parallell med utvecklingen av konst- och arkitekturhistoria som humanistisk vetenskap, sprungna ur ämnet estetik.26 Uppfattningen att kulturarvet är något som ska vårdas och skyddas som värdefullt brukar också kopplas samman med att en ny uppfattning av förhållandet till historien växte fram i den moderniseringsprocess som präglade det västerländska samhället . Med de agrara och industriella revolution- erna som inleddes senare del och intensifierades förändrades samhällsbildningarna i snabb takt. Det förflutna idealiserades och ställdes i kontrast till tidens snabba omvälvningar. Äldre tiders samhälle, eller snarare uppfattning om detta, blev en referenspunkt. Intresset för medeltidens arkitektur och samhällsform var en tydlig reaktion mot industrialisering och proletarisering. I framstod iden om den fria allmogen som en viktig utgångspunkt för nationsbygget. Bildandet av markerar inledningen på en intellektuell process som snart fick politiska uttryck där kulturarvet spelade en framträdande roll.27 Det fanns alltså en stark politisk underton i dessa resonemang. bildande kopplas ofta samman med den svenska stormaktens definitiva fall genom förlusten av . innebar regentskiftet en vändpunkt i det politiska livet. Återupplivande av myter och historiska tilldragelser blev ett led i ett program för att stärka den nationella känslan och inom landets nya gränser återuppbygga den förlorade stormakten.28 Flera av medlemmar var historiker eller fornforskare. När förbundets medlemmar successivt etablerade sig som akade- miker, tjänstemän och politiker förstärktes historievetenskapens position som en politisk viktig vetenskap. De historiska bygg- naderna blev viktiga i många länders nationsbygge, just därför att de var de platser för tilldragelser som ansågs viktiga i det som upp- fattades vara nationens historia.29 Byggnader kan därmed sägas ha tillmätts symbolvärden som fungerade på motsvarande sätt som de traditioner som skapades och återskapades för att framkalla känslor av nationell gemenskap. 26Se vidare , V. (2012). 27Hillström, M. (2006), s. 57 ff. 28Esaias dikt illustrerar denna strävan. 29Restaureringen av Vasaslotten har en nära koppling till samtidens historieskrivning, se vidare , M. (2007). Se även , V. (2012). fattas i sin tur som immateriella kulturarv med lång konti- nuitet.30 1800-talets intresse för allmogens traditioner och byggnadsskikt är ytterligare exempel sprungna ur samma källa. En period av doku- mentation och insamling inleddes i syfte att rädda spillrorna av en värld som snart befarades vara försvunnen för alltid. Folklivsforsk- ningen växte fram inom det humanistiska fältet som projicerade sitt intresse mot lokalsamhället. Folklivsforskningen fick starkt fäste inom en borgerlig medelklass och flera enskilda fornforskare trädde in på arenan. Runt om i bildades fornminnesföreningar vars syften, vid sidan om omhändertagandet av arkeologiska fynd, var att samla in hantverk och traditioner från allmogen. Även bygg- nader samlades in. Enskilda personer satsade enorm energi och ansenliga summor på att rädda det förflutna in i sam- och fram- tiden. De främsta exemplen i är uppbygg- nad av och samt hans motsvarighet i , som byggde upp Kulturen i Lund.31 I de värderingar som låg till grund för deras insamlande kan tankar om hantverkstradition och hantverkskvalitet ställas i kontrast till den arkitekturhistoriska kanon och den konstnärliga kvalité som inom konsthistoriens utgick från estetiska värderingar. Det är intressant att notera att en spänning mellan statliga och ideella intressen i historiens- och monumentens bruk alltså etable- rades redan i det tidiga . Flera exempel visar att kritik mot statens hanterande av vad som uppfattades som historiska monument framfördes av ideella, lokala eller regionala represen- tanter eller organisationer förekom parallellt med den organi- satoriska framväxten av en offentlig kulturarvsförvaltning. Syn- punkterna fångades med tiden upp i de organisatoriska struk- turerna. Även folklivsforskningen akademiserades.32 Förändringar i värderingarna av vad som vad historiskt och kulturhistoriskt värde- fullt uppstod i detta gränssnitt. Inom den statliga sektorn kom expertsynen, arkitektens och senare antikvariens syn att vara väg- ledande. När det gäller de statligt ägda och förvaltade kultur- 30Anderson, B. (1993). 31Se exempelvis Hillström, M. (2006), , B. (2008) och , M. (2012). 32Geijer, M. (2004), s. 80 ff. miljöerna kom de professionella experterna att dominera scenen med en vetenskaplig bas i de humanistiska ämnena estetik/konst- vetenskap, etnologi och arkeologi samt av den estetiskt och tekniskt skolade arkitektkåren. I program ingick upprättandet av en modern kulturarvsförvaltning.33 Den äldre tradition av kulturarvs- förvaltning som fanns i landet upplevdes som förstelnad. Götiska förbunden som ideell sammanslutning utmanade de statliga funktionerna. De i förbundet ingående personerna kom dock med tiden att inlemmas i statliga funktioner som ämbetsmän och historieskrivare. De blev en del av den struktur som de kritiserade men därmed också en kraft för de nya strömningarnas förankring i ett politiskt etablissemang. Grunden för den förstelnade monumentvård som angreps var Placat. De monument som åsyftades i denna var lämningar från en forntid och förslutenhet vars myter användes som led i en storsvensk propaganda. Betoningen låg på storslagna fornlämningar och ruiner av medeltida och kyrkor. kyrkolag kan möjligen sägas vara historievårdande i sitt syfte genom dess åbe- ropande av historiska minnen, vilka skulle förtecknas och vårdas.34 Genom förordning angående Publique byggnader skaffade sig staten kontroll över det offentliga byggandet, oavsett vem som var ägare och byggherre. Med stöd av denna förordning granskades kyrkoombyggnader och med tiden även restaureringar av Över- intendentsämbetet innan de överlämnades för kungligt godkän- nande men det saknades kulturvårdande ambitioner. Förordning angående forntida Minnesmärkens fredande och beva- rande utfärdats ökade den statliga insynen i kyrkobyggnads- frågorna ytterligare. Men innehållet i de beskrivningar av kyrkorna som skulle upprättades reglerades inte utan överlämnades till prästernas godtycke. Att kyrkorna på ett tydligare sätt nu omfattades är dock ett uttryck för att de nu började uppfattas som så värdefulla att en lagreglering var av nöden. Anmodan om upp- rättande av beskrivningar inför rivning och ombyggnader upp- repades i ett cirkulär . Syftet var nu att skaffa underlag för de centrala verkens bedömning. fick Vitterhetsakade- mien i uppdrag att granska kyrkoärendena, men i lagtexten framgår att det rörde sig om skydd för äldre kyrkor med egenartat bygg- nadsskick, ålderdomliga arkitektonisk former eller målningar. 33Hillström, M. (2006), s. 57 ff. 34Fernlund, S. (1982), s. 22. Även om de profana byggnaderna inte kunde skyddas finns exempel på enskilda initiativ för deras skydd och vård vilket illustrerar att de ansågs bevarandevärda. Genom historiekulten kring uppvärderades Vasaminnena i . tog staten sitt ekonomiska ansvar. Genom de organisatoriska förändringarna i de statliga byggnader- nas förvaltning omkring lades en stor del av detta bestånd under överinseende. Därmed fanns för- valtningsmässig grund för en mer långtgående vård, vilket kom till uttryck i de första stora statliga restaureringsprojekten i och . De argument som brukades för att genomföra dessa restaureringar var både historiska och arkitekturhistoriska.35 I en artikel införd i för praktisk byggnadskonst och mekanik framhölls att byggnader bör bevaras såsom måttstock för den bana konsten genomgått; eller derföre, att de på ett eller annat sätt stå i sammanhang med landets eller ortens historia, eller och med förgångna seder och bruk.36 I någon mån ger denna artikel ledning till förståelse för vad som kunde räknas som monumentvård.37 Den kan tolkas som ett tidigt uttryck för tillämning av ett etnologiskt perspektiv, vid sidan av historiska och konsthistoriska skäl för bevarande och vård. Även i motiven till förändringen i fornminnesförordningen 1867 anges ett etnologiskt skäl. I det här fallet är det exempel på högt- stående hantverk, som vid sidan av historia och historien om de bildande konsterna (arkitektur och konst) skulle föranleda skydd. Fornminnesskyddet skulle därmed utsträckas till ett kulturminnes- skydd. I praktiken tycks tillämpningen av sådana perspektiv tillhöra en senare del av med det vaknande intresset för all- mogens byggnader och konsthantverk. Vad som i den ovannämnda artikeln menades med äldre framgår inte. Men merparten av de monument till vilka restaureringsintresset utsträckte sig härrörde från medeltid eller åtminstone vasarenässansen. Vid Svenska Fornminnesföreningens möte i framhöll en talare att det var angelägenhet att öka kunskapen om monumentens historiska och, anmärkningsvärt nog, ekonomiska värde. Det senare förklaras av att en diskussion uppstått kring huruvida offentliga minnesmärken skull ägas av staten eller enskilda ägare, en 35Geijer, M. (2007). 36Tidskrift för praktisk byggnadskonst och mekanik (1853). diskussion som också påverkade den genomförda lagreformen.38 De historiska argumenten för att betrakta byggnader som bevarandevärde svarar tydligt mot de byggda monumentens funk- tion som samlande nationella symboler. Det var statens och makt- havarnas historia som dominerade historieämnet.39 I historieverken var de mest framträdande perioderna unionsupplösningens och vasaättens tid, då nationalstaten började få tydliga konturer samt stormaktsperioden. Att historieskrivningen var en viktig grund för ett bredare intresse för historiska byggnader illustreras genom de många topografiska verk och vägledningar för turister som gavs ut där byggnader med anknytning till dessa perioder avbildades, vid sidan av äldre monument och nymodiga, tekniska landvinningar. Den inhemska turismen underlättades allt mer genom de allmänna kommuni- kationernas utbyggande. Bland de statligt förvaltade byggnaderna som blev föremål för turisternas intresse märks just vasaminnena och vasaslotten. Därmed kunde allmänintresset av bevarande av de historiska byggnaderna sägas öka. Vid Byggnadssamfundets sammanträde behand- lades bristen på vördnad för vårt lands mera konstnärliga pro- dukter på husbyggnadsområdet, vilken yttrade sig i såväl rivning som förstörelse av de historiskt och kulturhistoriskt intressanta byggnadernas karaktär.40 Fokus låg alltså på den konstnärliga kvalitén men den vördnad som efterlystes skulle kunna översättas i ett pietetsmotiv.41 De emotionella motiven för bevarande hör till en annan kategori än de vetenskapliga, men de gav sannolikt en större genklang hos en bredare allmänhet än de vetenskapliga argu- ment som hävdades från expertsamhället. I överintendentsämbetets vägledning i kyrkobyggnadsfrågor framhålls de arkitekturhistoriska och arkitektoniska aspekterna. Det var dessa som borde återupprättas med hög arki- tektonisk kompetens.42 Skriften utgör på så sätt en legitimering för inblandning i kyrkoärendena i synnerhet men den syn på restaureringsfrågan kan också sägas gälla för 38Svenska , band 1, Svenska Fornminnesföreningens andra årsmöte i den 19–, s. 114 ff. 39I historisk tidskrift publicerade en artikel där han definierade skillnaden mellan historia och kulturhistoria. I skriften anas ett polemiskt drag, riktat mot historieverk om Svenska folket, vilket utkom –1882. 40Teknisk (1883), s. 57. 41Se t.ex. , O. (1992), s. 94 ff. 42Överintendentsämbetet (1897). ämbetets uppfattning i vården av profana, kultur- och historiskt värdefulla byggda monument. Akademisk och professionell utveckling blev konsthistoria ett självständigt ämne och därmed kunde argument framföras med vetenskaplig tyngd. Även etnologiska och arkeologiska argument för bevarande fram- fördes med större kraft än tidigare på grund av ämnenas växande akademiska status. De kulturhistoriskt bildade krafterna började allt oftare ha synpunkter på arkitekternas arbete. Både de svenska arkitekterna och kulturhistorikerna var senare del och det tidiga 1900-taket inne i professionaliseringsprocesser, där frågan om de historiska bygg- nadernas vård var en av många frågor.43 För arkitekterna hade monumentvården också en viktig bety- delse utöver historiska och kulturhistoria. Kritiken mot arkitek- turens beroende av utländska förebilder ökade i takt med att nationalistiska strömningar stärkte sitt grepp över kulturdebatten. De äldre byggnaderna ansågs kunna fungera som förebilder för skapande av en nationell byggnadskonst. Att ägna sig åt närstudier av äldre monument gav byggnadstekniska insikter och estetiska influenser till nyskapande arkitektur. De estetiska skälen för monumentvården blev därmed starkare. En estetiska egenskaper var inte längre enbart ett konsthistoriskt värde. Det konstnärliga och/eller arkitektoniska värdet upplevdes som kon- stant . Det konstnärliga värdet var dock i sig en grund för att inlemma en byggnad i landets konst- och arkitekturhistoria och bidrog därför till att en byggnad uppfattades som kultur- historiskt intressant. Kritik mot såväl bristen på respekt för gamla byggnaders historiska värde som restaureringarnas resultat levererades också från litteratörer och historiker. och tillhör de mest kända på det europeiska fältet. I föranledde restaurering och att träda in på fältet för debatt i monumentvårdsfrågan. Antalet genomförda restaureringar började bli tillräckligt stort för att konsekvenserna skulle kunna bedömas. Diskussionen förde in nya aspekter på restaurering, såsom pietet 43 , M. (2004). inför varje objekts individualitet, och byggnadernas egen utvecklingshistoria.44 Till skillnad från de professionella aktörerna inom den framväxande kulturarvsförvaltningen hävdades värden som kan knytas till den emotionella upplevelsen av bebyggelsen. Medan kanske är den vars synpunkter låg närmast före- bådade den framväxande så kallade vetenskapliga restaurerings- metoden, gjorde sig till tolk för de sinnesstämningar som de historiska byggnaderna kunde framkalla hos en vidare, historiskt intresserad allmänhet. De byggnader som drog sin lans för var sådana där historiska skeden kunde frammanas för den besökandes inre syn. och kavaljersflygelns åberopande visar att det sena nu inlemmats i de perioder som kunde uppfattas som historiska. Bedömningar av kulturhistoriskt värde I de utredningar som följde gjordes uppskattningar av hur stor mängd bebyggelse som kunde tänkas ha sådant kulturhistoriskt värde att det var en angelägenhet för staten att engagera sig. 1904 gav och Kungl. Vitterhets- Historie- och Antikvitetsakademien ett uppdrag att gemensamt utarbeta ett förslag till förenkling av kyrkofrågornas handläggning.45 Ett förslag till klassning för kyrkor presenterades i vilken en tidsgräns för möjlighet att bedöma kulturhistoriskt värde till föreslogs gemensamt av och Vitterhetsakademien.46 hade ett förslag för ny för- ordning för kulturminnesvården lämnats. Den i sammanhanget viktigaste förändringen var att profanbebyggelse med kultur- historiskt värde föreslogs få ett lagligt skydd. Det är dock svårt att ur förslaget eller motivtexten till detta utläsa vad som ansågs vara av kulturhistoriskt värde. Allmänintresset av en bevarande tyckts ha varit vägledandet, men vad detta allmänna intresse inne- bar diskuteras inte. I tidens diskussion gick en tydlig skiljelinje i synen på bygg- nader som var i bruk – levande byggnader och de som inte längre fyllde någon praktiskt funktion eller helt eller delvis var ruiner – döda byggnader. De listor över särskilt värdefulla byggnadsverk 44Geijer, M. (2004) och (2007). Se även , L. (1987). 45RA, Sakkunniga, Vol. 6, till Kungl. Vitterhets-, Historie- och Antikvitetsakademien samt . 46RA, Sakkunniga, Vol. 6, ÖIÄ till . som upprättats inom och som redovisas bland det tidiga 1900-talets utredningshandlingar visar ett snävt urval av profana byggnader vilka tillmättes kulturhistoriskt värde. På mot- svarande sätt fanns inom en uppfattning om att det rörde sig om ett litet antal byggnader som det fanns anledning att samråda med riksantikvarien kring. Frågan om levande och döda byggnader hade betydelse för den organisatoriska frågan snarare än för värderingsfrågan. Det tycks ha funnits en uppfattning att de döda byggnaderna i högre grad kunde uppvisa en större mängd autentiska, ålderdomliga byggnadsspår eftersom de inte i samma grad som de levande byggnaderna utsatts för föränd- ringar och omgestaltningar på grund av senare tiders smak och behov. Därmed kunde denna grupp antas bli välrepresenterad på en eventuell förteckning över kulturhistoriskt värdefulla monument. Den åldersmässiga sammansättningen visar att även om det teoretiskt sett var möjligt att bedöma kulturhistoriskt värde för byggnader som var minst , dominerade ändå de ålder- domliga byggnaderna i praktiken. I slutbetänkandet från fördes också ett sådant tidsrelaterat förslag fram.47 Här gavs också de praktiska motiven till 50-årsgränsen. Med en sådan tidsrymd kunde risken för personliga hänsyn till minnes- märkets skapare förhindras att göra sig gällande. Kommittén hän- visade också till det faktum att intresset för ett objekt, hur populärt det än må ha varit , snart mattas av. Å andra sidan kan sådant som i sin samtid mottagits med skepsis i det längre perspektivet vinna allmänhetens popularitet och ur ett vetenskapligt perspektiv framstå såsom fullödiga uttryck för sin tids kulturella ståndpunkt. Vid urvalet av de minnesmärken som skyddas måste de skyddande myndigheterna vara lidelsefria för att garantera att skyddets betydelse inte förringas därigenom att mindervärdiga föremål varda registrerade. Det vetenskapliga perspektivet var avgörande. Sakkunniga ang. organisation och lönereglering för Över- intendentsämbetet var den utredning som först levererade sitt utlåtande och förslag.48 Detta sändes i sin tur på remiss till andra statliga myndigheter som hade egen arkitektorganisation och/eller förvaltade byggnader. I propositionen 1917:258, som baserats på ovannämnda betänkande finns ett avsnitt där frågan kring vad som 47 SOU 1922:12, s. 46 f. 48 Betänkande angående omorganisation av m.m. avgivet den vid bedömdes vara kulturhistoriskt värdefulla profana byggnader ges en något djupare belysning.49 De sakkunniga konsta- terade att i sin förvaltning hade flera byggnader av stort konst- och kulturhistoriskt intresse, men den vård dessa fått hade inte i första hand utgått från deras konst- och kulturhistoriska värde utan ifrån administrativa och teknisk- ekonomiska behov. Bland de byggnader som ämbetet förvaltade och som omnämns som kulturhistoriskt värdefulla i detta samman- hang fanns Arvfurstens palats, flertalet av byggnaderna på Riddar- holmen (däribland ), gamla riksbankshuset och flera andra byggnader i , vasaslotten i , , och samt flera landshövdingeresidens, Ornäs- stugan samt flera andra byggnader i landsorterna. De sakkunniga konstaterades att det fanns kulturhistoriskt intressant bebyggelse inom andra statliga myndigheters förvaltning. Vid sidan av de kulturhistoriska värdena förde de sakkunniga fram synpunkten att konstnärliga eller närmare bestämt arkitek- toniska värden också borde vara en grund för skydd.50 Beträffande den äldre bebyggelsen ansåg utredningsmännen att det konstnärliga värdet oftast sammanföll med det konsthistoriska. Men det konst- närliga värdet hos yngre bebyggelse borde också uppmärksammas. Inslaget av konstnärligt gestaltande i arkitektens profession fram- hölls i många sammanhang. var en arkitekt- dominerad organisation. Professionens särart gjorde styrelsen sär- skilt lämplig att värna om konstnärlig kvalitet i den samtida bygg- nadskonsten. Styrelsen hade en omfattande nybyggnadsverksamhet och den såg som sin uppgift att verka som föredöme för andra byggherrar och då inte minst andra statliga organisationer som hade egna arkitektkontor. Därför måste det vara möjligt att ut- sträcka skyddet till att omfatta nyuppförd bebyggelse. Följaktligen såg sig styrelsen besitta kompetensen att bedöma vilka byggnader som i så fall skulle skyddas. De sakkunniga menade att det stora flertalet av de fastighets- förvaltande myndigheterna med den dåvarande organisationen inte var mottagliga för ämbetets ambition av kulturhistorisk omsorg och estetiska överväganden. Särskilt framhölls beståndet inom den militära organisationen, där många historiskt betydelsefulla befäst- ningsverk återfanns, som illustration till missförhållandet.51 Ett 1917:258, s. 29 ff. 50Ibid., s. 31 ff. 51Ibid., s. 30. konkret exempel som nämndes var Hospitalsområdet i , vilket till stor del utgjordes av det gamla Birgittinska klostret, som var ställt under Medicinalstyrelsens förvaltning. Men de kultur- vårdande omsorgerna var inte efterfrågade i förvaltningen av denna bebyggelse, vilken de sakkunniga tillskrev kulturhistoriskt värde.