sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — Det innebär en särreglering av verkställighetsförfarandet i angivna avseenden, vilket innebär att bestämmelserna ska tillämpas framför relevanta bestämmelser i utsökningsbalken. Den närmare gränsdragningen mellan förordningens, ärendelagens och utsöknings- balkens bestämmelser får avgöras i rättstillämpningen. Om verkställighet redan har inletts, innebär ett beslut om att skjuta upp verkställighetsförfarandet att någon ytterligare verk- ställighetsåtgärd inte vidtas. I praktiken innebär ett beslut att skjuta upp verkställigheten att man avvaktar med verkställigheten och att Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen ansökan om verkställighet finns kvar hos . Av förordningen får anses följa att verkställigheten normalt kan återupptas när det förhållande som ligger till grund för beslutet inte längre föreligger. och domstolens beslut att skjuta upp, begränsa, vilandeförklara, kräva säkerhet och avbryta verkställig- heten fattas med stöd av förordningen. Som ovan angetts torde kompletterande regler för dessa beslut inte behövas. Vanliga regler, t.ex. i fråga om skäl för beslutet och upplysningar om möjligheten att överklaga, bör kunna tillämpas. I fråga om överklagbarhet bör bestämmelserna i 18 kap. UB respektive ärendelagen (36–41 §§) vara tillämpliga. Den bestämmelse som torde bli relevant vid över- klagande av domstols beslut är 37 § första stycket 3 ärendelagen i vilken föreskrivs att ett beslut som inte innebär att ärendet avgörs får överklagas särskilt när domstolen beslutat i en fråga om säker- ställande av det som ärendet gäller eller beslutat att ett överklagat beslut tills vidare inte får verkställas eller i övrigt beslutat tills vidare rörande saken. Det kan självklart förekomma att och domstolen kommer till motsatta beslut i fall där en gäldenär åbe- ropat såväl nationella regler om hinder mot verkställighet som vägransgrunder enligt förordningen eller i fall där både myndig- heten och domstolen har behörighet att avbryta handläggningen, oberoende av att domstolen prövar själva sakfrågan (se artikel 38). Det är mot denna bakgrund viktigt att den föreslagna under- rättelseskyldigheten efterlevs. Om får upp- gift om att en gäldenär åberopat även vägransgrunder enligt förord- ningen är det ofta lämpligt att myndigheten iakttar viss försiktighet vid det fortsatta verkställighetsförfarandet. Hur t.ex. beslut att vilandeförklara, skjuta upp eller att avbryta handläggningen påverkar hanteringen av såld egendom som lämnats ut och utbetalade medel regleras inte av förordningen utan bör av- göras enligt utsökningsbalkens regler i tillämpliga delar. Det är inte möjligt att närmare reglera vilka verkningar beslut om ställande av säkerhet, att skjuta upp verkställigheten, att avbryta handläggningen och att vilandeförklara ska ha för förfarandet vid . På samma sätt som vid en tillämpning av bestämmelserna om vilandeförklaring eller begränsning av verk- ställighet i förordningen om den europeiska exekutionstiteln och i underhållsförordningen får den närmare gränsdragningen mellan Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen förordningens bestämmelser i förhållande till ärendelagens och utsökningsbalkens bestämmelser avgöras i rättstillämpningen. Som ovan angetts (avsnitt 5.4.5) finns i artikel 54 en bestämmelse om anpassning av utländska åtgärder eller beslut. Bestämmelsen innebär att om en dom inbegriper en åtgärd eller ett beslut som inte föreskrivs i den anmodade medlemsstatens nationella rätt, ska åtgärden eller beslutet i möjligaste mån anpassas till en åtgärd eller ett beslut som förekommer i den medlemsstatens nationella rätt och som har motsvarande verkan och eftersträvar liknande mål och intressen. En anpassning får dock inte medföra verkningar som går längre än dem som föreskrivs i ursprungsmedlemsstatens lagstift- ning. Varje part ska få angripa anpassningen av åtgärden eller be- slutet (artikel 54.2). Förordningen har överlämnat till den enskilda medlemsstaten att bestämma hur och av vem anpassningen ska ske (ingresspunkt 28). Vad som kommer till uttryck i artikel 54 är den internationellt privaträttsliga principen om anpassning. Principen innebär att rätts- tillämpare i det land där verkställighet begärs kan behöva anpassa åtgärden till bestämmelser i den egna rättsordningen. Någon särskild vägledning om vad en anpassning innebär ges inte i förordningen. Däremot anges direkt i förordningen vilka begränsningar som gäller. Frågan är vad en anpassning närmare innebär, hur den ska genomföras och vilka kompletterande bestäm- melser som krävs. Att uppställa någon lista över vilka svenska åtgärder eller be- slut utländska åtgärder eller beslut ska anpassas till är varken möjligt eller lämpligt. Frågan om anpassning handlar om vad olika förord- nanden i utländska domar och beslut ska bedömas motsvara i fråga om verkningar och syfte enligt svensk materiell rätt och process- rätt, och hur den faktiska verkställigheten ska genomföras. Det kan förstås också förekomma att åtgärden i den utländska domen inte kan anpassas och därmed inte kan verkställas i . Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Förslag: ska vara behörig myndighet att bedöma frågor om anpassning. Utredningen föreslår att ska vara behörig att ta emot en ansökan om och genomföra verkställighet i av ett utländskt avgörande som omfattas av den nya I- förordningen (avsnitt 6.3.1). Frågor om anpassning kommer därmed att i första hand aktualiseras inom ramen för Kronofogde- myndighetens handläggning av verkställigheten. Detta talar starkt för att det ska vara som har att vidta åtgärder avseende anpassning av en utländsk åtgärd eller beslut. Frågor om anpassning kan säkerligen i många fall vara kompli- cerade och kräva omfattande kunskap om vilka åtgärder som kan förekomma i svensk rätt. Det skulle kunna övervägas att föreskriva att frågor om anpassning alltid skulle beslutas av domstol. Frågorna får dock anses ligga väl inom ramen för kompetensområde. En ordning med obligatorisk domstolsprövning av frågor om anpassning skulle dessutom med nödvändighet inne- bära stor tidsutdräkt i verkställighetsförfarandet vilket skulle mot- verka syftet med förordningen. Utredningen föreslår därför inte en sådan lösning. Om det i svensk nationell rätt inte finns någon sådan åtgärd eller något sådant beslut som föreskrivs i det utländska avgörandet är det alltså som ska se till att syftet med beslutet eller åtgärden uppfylls genom att anpassa beslutet och tillämpa de relevanta bestämmelser i den svenska nationella rätten som på ett likvärdigt sätt säkerställer efterlevnaden av det beslut eller den åtgärd som meddelats. En erinran om att det är Krono- fogdemyndigheten som vidtar åtgärder avseende anpassning bör tas in i lag. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen 6.4.2Hur ska en anpassning göras? Förslag: Utsökningsbalkens bestämmelser eller bestämmelser som utsökningsbalken hänvisar till om det beslut eller den åt- gärd som det utländska beslutet eller åtgärden anpassats till, ska gälla vid verkställigheten. Bedömning: Anpassning kan utföras inom ramen för befintliga regler. Några kompletterande bestämmelser behövs inte. Utgångspunkten är, som ovan angetts, att det är Kronofogde- myndigheten som ska vidta åtgärder avseende anpassning av utländska åtgärder eller beslut. Det innebär alltså att om det utländska avgör- andet innehåller en åtgärd eller ett beslut som inte förekommer i vårt rättssystem, eller i vart fall inte förekommer inom samma område, är det uppgift att undersöka vad den utländska åtgärden eller beslutet kan motsvara i svensk rätt. Ett avgörande på det privaträttsliga området kan innehålla många olika slag av beslut och åtgärder. Vanligast och minst komplicerat är att betalning ska göras av ett subjekt till ett annat. Förordnanden om bättre rätt och om att viss egendom ska lämnas över till en viss person kan inte heller väntas bli särskilt komplicerade när de före- kommer i utländska avgöranden och alltså i mindre kända samman- hang. Beslut som innebär åligganden eller förbud för någon att göra något, liksom att tåla visst intrång, kan möjligen väcka fler frågor. Det är dock förordnanden som är kända i svensk rätt och där det finns föreskrifter om hur verkställigheten ska ske. En första fråga för är alltså att bedöma vilket slags förordnande det utländska avgörandet innehåller. Vid denna bedömning kommer , som ovan angetts, att få söka ledning i svensk materiell rätt och processrätt. Om det utländska avgörandet innehåller beslut eller åtgärder om säkerhetsåtgärder får ledning sökas i 15 kap. RB. Vid beslut eller åtgärder som rör t.ex. immaterialrättslig lagstiftning får ledning sökas i relevanta bestämmelser i den lagstiftningen. Såvitt avser säkerhetsåtgärder finns, utöver de ofta tillämpade bestämmelserna om kvarstad, enligt 15 kap. 3 § första stycket RB möjligheter för en domstol att förordna om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt. I paragrafens andra stycke anges vad en åtgärd enligt första stycket får innebära. I 15 kap. 4 § RB finns t.ex. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen en bestämmelse som gäller förordnande om återställande av besittning eller annan rättelse. Bestämmelserna torde ge vida möjlig- heter att inrymma utländska beslut och åtgärder avseende säker- hetsåtgärder. Det är viktigt att , vid all anpassning, ser till att de nationella bestämmelser som används inte får verk- ningar som går längre än dem som föreskrivs i ursprungsmedlems- statens lagstiftning (se artikel 54.1). kan det inte vara rimligt att göra en alltför snäv bedömning av vad som kan verk- ställas i . Det är självklart inte möjligt att ompröva åtgärden som sådan eller att ompröva det sammanhang i vilken den beslutats av den utländska domstolen. Det kan inte krävas att det skulle vara möjligt att besluta om motsvarande åtgärd enligt svensk rätt. Vid bedömningen av behovet av och möjligheterna till en anpass- ning måste också nationella bestämmelser om den praktiska verk- ställigheten beaktas. Utsökningsbalken är, som redogjorts för ovan, tillämplig i fråga om verkställighet av olika slag av avgöranden (se avsnitt 4.5). Utsökningsbalken föreskriver olika bestämmelser för verkställigheten beroende på vilken typ av avgörande eller åtgärd det är frågan om. Genom bestämmelsen i 1 kap. 2 § UB blir också verkställighetsbestämmelser i andra författningar tillämpliga. I detta sammanhang förtjänar bestämmelserna i 16 kap. UB om annan verkställighet att uppmärksammas särskilt. Bestämmelserna är tillämpliga på avhysning, kvarstad och på verkställighet i annat fall. Med verkställighet i annat fall avses ärenden som gäller annat än betalningsskyldighet och avhysning, t.ex. en förpliktelse att utge lös egendom eller återställa rubbad besittning, förpliktelse att ut- föra visst arbete, åläggande att följa ett meddelat förbud att utöva viss verksamhet eller tåla visst intrång. Bestämmelserna om verkställighet i annat fall torde ge Krono- fogdemyndigheten vida ramar att verkställa många olika slags ut- ländska avgöranden. Mot bakgrund av den nu redovisade ordningen är det utred- ningens uppfattning att kan utföra en åt- gärd avseende anpassning inom ramen för utsökningsbalkens be- stämmelser eller, mot bakgrund av bestämmelsen i 1 kap. 2 § UB, bestämmelser som utsökningsbalken hänvisar till. En bestämmelse om detta bör tas in i lag. Några kompletterande regler i övrigt torde inte behövas. Vilka slag av svenska åtgärder och beslut utländska åtgärder och beslut ska anpassas till får överlämnas till rättstillämp- ningen. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen NJA 1995 s. 495 I rättsfallet NJA 1995 s. 495 uppkom frågor om relationen mellan ett utländskt avgörande som inte fullt ut kunde översättas till en svensk säkerhetsåtgärd och utsökningsbalkens bestämmelser. Ett exekvaturbeslut hade meddelats för en italiensk domstols beslut om sequestro giudiziario. I beslutet ingick en föreskrift om att den aktuella egendomen skulle utlämnas till sökanden för förvalt- ning. Vid verkställigheten uppstod frågor om vad beslutet skulle översättas till i svensk rätt. Högsta domstolens majoritet kom fram till att beslutet skulle jämställas med institutet kvarstad i svensk rätt, även om instituten inte innebar exakt samma sak. Syftet med de båda instituten var väsentligen detsamma, nämligen att avskära svaranden från rådig- heten över viss egendom så att kärandens anspråk säkerställdes mot att egendomen undandrogs en kommande domsverkställighet. uttalade vidare att om säkerhetsåtgärden enligt det utländska beslutet saknar egentlig motsvarighet bland , var någon översättning inte möjlig, men att 16 kap. 12 § UB kunde ge stöd för behövliga åtgärder av Kronofogde- myndigheten. Eftersom majoriteten i kom fram till att den italienska domstolens beslut skulle jämställas med det kvarstad, kunde sökanden inte ges rätt att om- händerta den aktuella egendomen då den bestämmelse som kunde öppna för en sådan rätt, 16 kap. 12 § UB, endast omfattar verk- ställighet som inte avser kvarstad. HD:s minoritet kom till ett mot- satt slut och ansåg att beslutet kunde verkställas fullt ut. Det är svårt att dra några säkra slutsatser av rättsfallet när det gäller frågor om när anpassning är möjlig, oavsett att principen om anpassning får anses ha gällt även för HD:s pröv- ning. 6.4.3Möjlighet att angripa en anpassningsåtgärd Förslag: Anpassning ska hanteras som en fråga inom ramen för det beslut om verkställighet som ska fatta. Handläggning och överklagande av verkställighetsbeslut som innehåller en anpassningsåtgärd ska även i övrigt följa ut- sökningsbalkens bestämmelser om den nationella åtgärd eller beslut som anpassning skett till. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Bedömning: Genom att en prövning av anpassningen kan ske genom överklagande av verkställighetsbeslutet uppfyller den före- slagna ordningen de krav förordningen ställer på att varje part ska kunna angripa anpassningen av åtgärden eller beslutet. Några särskilda bestämmelser om överklagande av anpassnings- beslutet behövs således inte. Som angetts ovan föreskrivs i förordningen att varje part ska få angripa anpassningen av åtgärden eller beslutet. Det har överläm- nats till medlemsstaten att avgöra hur anpassningen ska ske och det torde därmed inte krävas att anpassningsåtgärden manifesteras i ett särskilt beslut. Det viktiga är i stället att en part har en reell möj- lighet att kunna angripa anpassningen. En anpassning av ett utländskt avgörande eller åtgärd bör enligt utredningen hanteras som en fråga inom ramen för det verkställig- hetsbeslut har att fatta. Att man tagit ställning till vad det utländska beslutet eller åtgärden ska anpassas till utgör ju en förutsättning för att ska kunna påbörja verkställigheten. Den anpassningsåtgärd som vidtas kommer därmed att ingå som en del av verkställighetsbeslutet. Det är den nationella rätten som ska styra verkställighetsförfarandet, i den mån annat inte följer av förordningen. Såväl allmänna som särskilda bestämmelser om verkställighet blir tillämpliga. Det gäller t.ex. reglerna i 2 kap. 1821 §§ UB vilka bl.a. innebär att Krono- fogdemyndigheten, i den mån det behövs, ska ange skäl för beslutet. Det får förutsättas att en åtgärd som innebär att anpassning skett alltid kommer att medföra att det behövs skäl för beslutet. Av skälen måste det tydligt framgå att anpassning skett och hur anpassningen har skett. Utredningens förslag innebär att en åtgärd eller ett beslut avseende anpassning kommer att utgöra en del av verkställighets- beslutet. Beslutet kommer därmed att kunna överklagas inom ramen för ett överklagande av själva verkställighetsbeslutet. Ett verkställig- hetsbeslut överklagas enligt bestämmelserna i 18 kap. UB. För överklagande av beslut gäller enligt utsök- ningsbalken särskilda forumregler (se 18 kap. 1 § UB och 17 kap. 1 § UF samt avsnitt 6.3.5). Olika överklaganderegler gäller beroende på vilken form av verk- ställighet som beslutas. I 18 kap. 7 § UB finns särskilda bestäm- Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen melser för överklagande av beslut om utmätning av lön m.m., beslut om annan utmätning, beslut om försäljning av andel i egendom eller beslut om indragning av gemensamt intecknade fastigheter och beslut om exekutiv försäljning. Beslut om utmätning av lön får t.ex. överklagas utan inskränkning till , medan beslut om annan utmätning får överklagas från det att beslutet del- gavs sökanden eller svaranden (tredje man får dock överklaga sådant beslut utan inskränkning till ). Ett beslut om exekutiv för- säljning ska överklagas från försäljningen. Krono- fogdemyndighetens beslut i andra fall får, enligt 18 kap. 7 § femte stycket UB, överklagas från det att beslutet delgavs klaganden. Som angetts tidigare torde förordningen inte förhindra att en tidsfrist ställs upp inom vilken ett överklagande ska ske. Att tiden för överklagande räknas från delgivning innebär inte att Krono- fogdemyndigheten alltid måste delge sådana beslut som kan bli föremål för överklagande enligt femte stycket eller att delgivning måste ske med alla sakägare.5 Föreskrifter om delgivning av beslut med berörda bl.a. för att klagotiden ska börja löpa, finns i utsök- ningsförordningen. Olika bestämmelser gäller för olika typer av beslut. Av 18 kap. 2 § UB följer att beslut får överklagas av den som beslutet angår. Rätt att överklaga har alltså var och en som har fört talan i saken, vare sig som sökande, svarande eller tredje man.6 Vid överklagande av ett beslut om verkställighet, där det görs gällande att det ska ändras på grund av att anpassning skett på ett felaktigt sätt, kommer med nödvändighet frågan om anpassning att ingå som en del av prövningen i högre instans. En prövning av anpassningen kommer alltså att kunna ske inom ramen för ett över- klagande av verkställighetsbeslutet. Den föreslagna ordningen får därmed anses uppfylla de krav förordningen ställer på att varje part ska kunna angripa anpassningen av åtgärden eller beslutet. Några särskilda bestämmelser i dessa avseenden behövs således inte. Handläggning och överklagande av verkställighetsbeslut som innehåller en anpassningsåtgärd ska även i övrigt följa utsöknings- 5Se , Gregow m.fl., Utsökningsbalken (, Zeteo), kommentaren till 18 kap. 6Se , Gregow m.fl., Utsökningsbalken (, Zeteo), kommentaren till 18 kap. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen balkens bestämmelser om den nationella åtgärd eller beslut som anpassning skett till. Det ska tilläggas att det kan inträffa att det inte är möjligt att, varken helt eller delvis, anpassa ett utländskt beslut eller en utländsk åtgärd till en svensk åtgärd eller ett svenskt beslut. I sådana fall kommer verkställighet inte att kunna ske i den del anpassning inte kunnat göras. får i dessa fall, enligt vanliga regler, meddela ett motiverat beslut om varför anpassning, och därmed verkställighet, inte kunnat ske (helt eller delvis). Sökanden har härefter möjlighet, enligt reglerna i 18 kap. UB, att överklaga ett sådant beslut. Om skälen för att anpassning inte kan ske rör sådana förhållanden som avses i artikel 45.1 a), dvs. sådana som innebär att ett erkännande skulle strida mot grunder för den svenska rättsordningen (ordre public), får den saken prövas av domstol, efter en ansökan av gäldenären. Som tidigare angetts innehåller förordningen vissa särbestäm- melser som ska tillämpas före den nationella rätten, t.ex. förord- ningens bestämmelser om i vilka fall eller domstolen kan inhibera eller vilandeförklara ett ärende (se avsnitt 6.3.6 och avsnitt 6.3.7). Dessa bestämmelser gäller naturligtvis också för verkställighetsärenden där anpassning skett. Förslag: Svenska myndigheter bör godta formulär avfattade på svenska, danska eller engelska. Enligt förordningen ska domstolen i ursprungsmedlemsstaten på begäran utfärda ett intyg på det formulär som bifogas förordningen som bilaga 1 (artikel 53). Detta intyg ska sedan ges in av den part som åberopar domen eller begär verkställighet av domen (artik- larna 37 och 42). Som nämnts i avsnitt 5.4.5 ska enligt artikel 75 varje medlems- stat ange vilket eller vilka av de officiella språken för EU:s insti- tutioner, förutom sitt eget, som kan godtas för översättning av intyget (jfr NJA 2011 s. 345). I har i liknande sammanhang, med beaktande av rådande språkkunskaper i landet, ansetts att endast Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen engelska eller svenska bör godtas.7 omfattas inte av det samarbete som de bedömningarna avsåg. Såvitt gäller underhålls- förordningen godtas endast handlingar avfattade på svenska. När det gäller t.ex. Luganokonvention anges endast att domstolen eller myndigheten får begära översättning av bl.a. intyget. Utredningen anser att det även ifråga om den nya I- förordningen bör godtas att översättningar görs till svenska eller engelska. Eftersom kommer att omfattas av den nya I-förordningen och då det inte bör krävas att intyg på danska översätts till svenska bör även det danska språket accepteras. En bestämmelse om detta kan tas in i förordning. Liksom tidigare bör översättningar enligt förordningen endast få göras av auktoriserad translator (jfr 5 § förordningen [2005:712] med föreskrifter om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden). 6.6Behovet av övriga ändringar i lag Förslag: Hänvisningar i olika författningar till den ursprungliga I-förordningen eller till lagen (2006:74) med komplet- terande bestämmelser om domstols behörighet och om erkän- nande och internationell verkställighet av vissa avgöranden, bör ersättas med hänvisningar till den nya förordningen respektive den nya kompletteringslagen. Hänvisningar till den ursprungliga I-förordningen och till den nuvarande kompletteringslagen, lag, finns i flera svenska författningar. Hänvisningarna medför att allmänheten, domstolarna och övriga myndigheter uppmärksammas på att lagarna, helt eller delvis, inte ska tillämpas om en internationell reglering är tillämp- lig. Visserligen ska den nya I-förordningen, liksom övriga unionsrättsakter och internationella instrument till vilken den nu- varande kompletteringslagen hänvisar, tillämpas framför nationell rätt även utan sådana hänvisningar. Detta gäller även för den nya lagens 7 T.ex. i fråga om rådets förordning (EG) nr 1206/2001 om samarbete mellan medlems- staternas domstolar i fråga om bevisupptagning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, och rådets förordning (EG) nr 1896/2006 av om införande av ett europeiskt betalningsföreläggande, och rådets förordning (EG) nr 861/2007 av om inrättande av ett europeiskt småmåls- förfarande samt förordningen om den europeiska exekutionstiteln. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen kompletteringsbestämmelser (se avsnitt 8) som ska tillämpas på unionsrättsakter och internationella instrument. I sin nuvarande lydelse blir dock hänvisningarna missvisande när den nya lagen och den nya I-förordningen träder i kraft. Dessa hänvisningar behöver därför ändras i samband med att den nya I-förord- ningen och den nya kompletteringslagen träder i kraft. 7Generellt överflyttande av exekvaturprövning I utredningens uppdrag ingår, utöver att föreslå de kompletterande författningsbestämmelser som den reviderade I-förordningen ger anledning till, även att överväga ett generellt överflyttande av prövningen i första instans av frågor om exekvatur från hov- rätt till tingsrätt. För att utländska tvistemålsdomar ska kunna verkställas i krävs, i de flesta fall, att en domstol i ett exekvaturförfarande beslutar om verkställbarhetsförklaring. Det finns ett flertal författningar som innehåller regler om exekvatur. Sådana bestämmelser finns bl.a lag med tillhörande förordning (förordning [2005:712] med föreskrifter om erkännande och internationell verkställighet av vissa avgöranden). Bestämmelser om exekvaturprövning finns också bl.a. inom familjerättens område och inom transporträttens område.