sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Det ska inte längre behövas dispens för att få byta till ett efternamn som är bildat på något av föräldrarnas förnamn. Den så kallade hundraårsregeln vid byte till efternamn som tidigare förekommit i släkten skrivs in i lagtexten. Nuvarande 14 § namnlagen innehåller regler som i vissa fall medger namnbyte även i fall då 12 och 13 §§ utgör hinder häremot. För att namnmyndigheten ska kunna medge undantag från villkoren i de sist nämnda paragraferna fordras i några fall att särskilda skäl före- ligger för byte av efternamn, medan det i andra krävs mera, nämligen synnerliga skäl. De namnbyten som trots bestämmelserna i 12 och 13 §§ namn- lagen kan komma till stånd redan vid särskilda skäl är i första hand byten till patro- eller metronymikon, eller som det uttrycks i 14 § första stycket, ett efternamn som är bildat av faders eller moders förnamn med tillägg av ändelsen son eller dotter. På grunder som har utvecklats närmare i kapitlet om familjerättsliga namnförvärv har kommittén gjort bedömningen att det inte längre finns anled- ning för staten att genom lagstiftning motarbeta detta namnskick, Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning som ju har uråldriga anor och är fast rotat i och många andra länder. Bestämmelsen om att det krävs särskilda skäl för att anta ett efternamn som är bildat på något av föräldrarnas förnamn bör alltså utgå. Den som vill byta till ett patro- eller metronymikon kan därmed i fortsättningen göra detta – till skillnad mot nu avgiftsfritt – efter ansökan enligt 5 § i kommitténs förslag till ny lag om personnamn. En andra kategori av byten som kan beviljas om särskilda skäl föreligger, är enligt 14 § första stycket namnlagen byte till ett efternamn som sökanden har burit tidigare utan att ha förlorat det enligt 16–19 §§. Någon anledning att i detta fall slopa kvalifi- kationskravet föreligger inte. Dispensmöjligheten behöver emeller- tid inte anges i lagen särskilt för dessa fall, eftersom – enligt vad som kommer att framgå av det följande – kommittén föreslår ett enda generellt gällande krav på särskilda skäl för byten till efter- namn som annars inte hade varit möjliga att göra enligt 12 och 13 §§. Fallen av begäran om dispens i de aktuella situationerna torde fortsättningsvis över huvud taget bli rätt sällsynta, i och med att kommittén också lägger fram förslag som väsentligt ökar möjligheterna att i familjerättsligt ordning återta namn som en sökande har burit tidigare. Den generella möjligheten till undantag från bestämmelserna i 12 eller 13 § namnlagen återfinns i 14 § andra stycket. Där anges att det fordras synnerliga skäl för sådana namnbyten som inte kan komma till stånd enligt reglerna om lämplighetsprövning i 12 § och om förväxlingsrisk i 13 §. Som juridisk term utgör synnerliga skäl traditionellt ett mycket högt ställt kvalifikationskrav, betydligt högre än det krav som innefattas i den i författningstext långt vanligare termen särskilda skäl. Vid tillkomsten av namn- lag förutsattes också att regeln om dispens vid synnerliga skäl skulle tillämpas mycket restriktivt (prop. 1963:37 s. 99). Utveck- lingen inom personnamnsrätten har emellertid gått i annan rikt- ning. observerade efter antagandet av namnlag att bestämmelsen om dispens vid synnerliga skäl i praktiken fått ett vidare tillämpningsområde än som förutsatts men fann inte anledning att beskärma sig över rättstillämpningen, särskilt inte om det gällde förvärv av efternamn som tidigare funnits i sökandens släkt: Det torde därför inte behöva innebära ett avsteg från eljest tillämpade principer, om synnerliga skäl mången gång anses föreligga i fortsättningen liksom i namn- myndighetens tidigare praxis (, s. 130–131). Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning Som exempel på hur föga strikt det strängare kvalifikations- kravet har upprätthållits i högsta instans kan nämnas, att Rege- ringsrätten har ansett synnerliga skäl enligt 14 § andra stycket namnlagen föreligga för byte av efternamn från till Bose och från till , trots att de befintliga bärarna av namnen Bose och motsatte sig ansökningarna (RÅ 1986 ref. 14 och ref 131). I ett senare mål ansåg Regeringsrätten att synnerliga skäl förelåg för en person att byta till det redan förekommande namnet , trots att personen i fråga inte hade annan grund för sin ansökan än att namnet hade anknytning till den ort där han var uppväxt och dit han avsåg att flytta (RÅ 1997 ref. 37). Utvecklingen i praxis kan i själva verket sägas ha gått dithän, att begreppet synnerliga skäl i dagens rättstillämpning närmast mot- svarar vad som tidigare inrymdes i begreppet särskilda skäl. I det avseendet kan namnlagen sägas vilseleda medborgarna om vad som faktiskt gäller, eftersom kravet på synnerliga skäl här inte tillämpas lika strängt som där samma begrepp förekommer i annan lagstiftning. Glidningen i domstolarnas syn på dispensvillkoren i namnlagen utgör ett av många exempel på den allmänna liberali- sering som fortgått i rättstillämpningen. Även rege- ringens kommittédirektiv och de önskemål som ledde fram till dessa ger uttryck för en sådan mer liberal uppfattning i fråga om namnlagstiftningen. Det är tydligt att namnlagens krav på synner- liga skäl för namnbyte speglar en äldre tids värderingar, där hän- synen till namnstabilitet, behovet av att med namnets hjälp säkert kunna identifiera en människa samt namnets betydelse för familje- och släktsammanhållningen spelade en större roll än . De här belysta omständigheterna pekar alla i samma riktning, nämligen mot en ordning där begreppet synnerliga skäl utmönstras ur 14 § namnlagen och ersätts av ett för alla dispensfall enhetligt krav på särskilda skäl. Någon saklig förändring i förhållande till det nuvarande rättsläget bör inte uppkomma härigenom, och självfallet bör i förväxlingsfallen enskildas rättmätiga krav på skydd för sina unika efternamn beaktas med minst samma noggrannhet som hit- tills. Den egentliga förändringen består i stället av en förbättrad överensstämmelse mellan lagtexten och tillämpningen av den- samma samt – inte minst viktigt – en enklare och tydligare syste- matik i namnlagstiftningen. Det har på många sätt varit olyckligt att namnlagen har laborerat med två olika kvalifika- tionskrav, som varit svåra att skilja på och som gjort lagstiftningen mer invecklad än vad som objektivt sett varit motiverat. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning En särskild nackdel med den nuvarande regeln i 14 § andra stycket namnlagen har varit att man av den inte kunnat utläsa att dispens regelmässigt beviljas när kraven enligt den så kallade hundra- årsregeln är uppfyllda. Denna praxis innebär, som närmare har beskrivits i översikten över gällande rätt, att i fall då förväxlingsrisk enligt 13 § första stycket 1 namnlagen föreligger i förhållande till ett befintligt efternamn och medgivande inte har lämnats av samt- liga bärare av det befintliga namnet, ska det sökta namnbytet ändå godkännas om efternamnet har burits i sökandens släkt i rakt uppstigande led i minst två generationer och om namnet har före- kommit i sökandens släkt i rakt uppstigande led eller inom den fjärde generationen från sökanden räknat. På PRV:s hemsida beskrivs regeln på följande sätt: För att få byta till ett gammalt släktnamn ska det ha burits i rakt nedstigande led under minst två generationer. Dessutom får det inte vara längre sedan någon bar det än fyra generationer tillbaka, räknat från och med dina föräldrar. I finns en lagfäst motsvarande generationsregel som gäller navn som er eller har vært en av tippoldeforeldrernes, olde- foreldrernes, besteforeldrenes eller foreldrernes etternavn eller mellomnavn. Regeln gäller dock inte namn som har förvärvats genom äktenskap eller samboskap. I finns också en mot- svarande lagfäst regel som gäller i fall då [n]avnet bæres eller har været båret af en af ansøgerens forældre, bedsteforældre, olde- forældre eller tipoldeforældre. Regeln gäller i det fallet inte namn som tillkommit som patro- eller metronymikon. Med hänsyn till att den beskrivna dispensmöjligheten utgör fast praxis och är väl motiverad i sak är det ändamålsenligt att den – i likhet med vad som är fallet i och – kodifieras, så att medborgarna direkt av lagen får en korrekt och mer fullständig uppfattning om vilka utsikter de har att få byta till ett efternamn som har funnits i släkten. Det lagrum som i en ny namnlag motsvarar 14 § namnlagen bör, mot bakgrund av det anförda, ges följande innehåll och utform- ning. Förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning 14 § Utan hinder av 13 § kan byte ske till ett efternamn som funnits i sökandens släkt i rakt uppstigande led i minst två generationer och inom den fjärde generationen räknat från och med sökandens för- äldrar eller . I övrigt kan byte till ett efternamn ske utan hinder av 12 eller 13 § om det finns särskilda skäl. 8.5Ändring av efternamns genusform Enligt 15 § i nu gällande namnlag ska en ändring av ett utländskt efternamns genusform inte anses som byte till ett nybildat efter- namn utan kan ske genom anmälan till . I många av de slaviska språken och i bland annat grekiskan har efternamnen olika ändelser beroende på om namnet bärs av en man eller en kvinna. Önskemål om att införa bestämmelsen som återfinns i 15 § framställdes sedan Regeringsrätten i en dom 1979 (RÅ 1979 2:19) slagit fast att regleringen namnlag förut- satte att ett och samma efternamn ska ha samma form för alla som bär namnet oavsett kön eller annan orsak. I enlighet med detta syn- sätt kom alltså en ändring av ett efternamns genusform att betraktas som byte till ett nybildat efternamn för vilket det krävdes tillstånd av PRV. För att efterleva principen att invandrare så långt som möjligt bör kunna behålla sitt ursprungslands kultur, vanor och språk ansåg regeringen lagstiftningsärende att det borde införas en uttrycklig bestämmelse om att ändring av utländska efternamns genusform inte ska betraktas som byte av efternamn, utan att en sådan ändring, när den görs i enlighet med namnskicket i ursprungslandet, ska kunna ske kostnadsfritt genom en enkel anmälan (prop. 1981/82:156 s. 41). Därmed främjades enligt rege- ringen ett intresse som kan finnas hos många invandrare. Även om det i en ny lag om personnamn inte kommer att göras skillnad mellan anmälnings- och ansökningsärenden finns det allt- jämt behov av en bestämmelse som uttryckligen gör klart att en ändring av ett efternamns genusform inte är att anse som byte till ett nytt efternamn. En sådan bestämmelse behöver emellertid inte som tas upp i en egen paragraf och än mindre under egen rubrik, utan kan lämpligen inordnas i 11 § om allmänna villkor för förvärv av efternamn i annan än familjerättslig ordning. 9 Förlust av efternamn Rätten att bära ett efternamn kan gå förlorad i de fall som anges i 16–19 §§ namnlagen. Med förlust av efternamn avses här att rätten att bära ett visst efternamn går förlorad, däremot inte den förlust av efternamn som uppstår i och med att någon byter efternamn. Bestämmelserna har till stora delar sitt ursprung namn- lag. I 16 § namnlagen regleras de namnförlustsfall då det fastställs att en man inte är far till ett barn, som på grund av det tidigare för- modade faderskapet har förvärvat mannens efternamn eller ett efternamn som mannen tidigare burit. Barnet förlorar i dessa fall per automatik sitt efternamn och förvärvar i stället det efternamn som modern bar vid tiden för födelsen. Det nya efternamnet anses barnet då ha förvärvat enligt 1 §. Bestämmelsen gällde från början endast barn i äktenskap men utvidgades genom lag till att omfatta samtliga barn. Enligt bestämmelsens andra stycke får domstol, om synnerliga skäl föreligger, tillåta barnet att behålla sitt efternamn. I motiven anges som exempel på när sådana skäl kan föreligga att barnet har hunnit etablera sig under sitt namn i arbetslivet eller skaffat familj med egna barn som bär efternamnet samt den risk för identitetskris hos barnet som kan uppstå vid namnförlust. 109–110 och prop. 1981/82:156 s. 63). Frågan om vad som ligger i begreppet synnerliga skäl enligt 16 § andra stycket namnlagen kom under HD:s prövning i rättsfallet NJA 1987 s. 634. Ett underårigt barn åberopade där som skäl för att få behålla sin styvfaders efternamn sin starka bindning till denne, vikten av att få behålla namngemenskap med sin syster, de svårigheter barnet själv säkerligen skulle få vid ett namnbyte samt det förhållandet att alla inblandade – styvfadern, modern och den biologiske fadern – var helt överens i frågan om vad som var bäst för barnet. Till skillnad från underinstanserna, vilka lade vikt vid att barnet vid ett namnbyte inte skulle få namngemenskap med någon av sina föräldrar, fann en majoritet i HD att de åberopade om- ständigheterna räckte för att synnerliga skäl skulle anses föreligga i lagrummets mening. (När målet avgjordes i HD hade modern gift sig med styvfadern och bytt till dennes namn, men endast ett av de dömande justitieråden ansåg denna nya omständighet vara av- görande för målets utgång). – HD-domen ger uttryck för ett lågt ställt krav på synnerliga skäl för att få behålla ett namn som för- värvats på oriktiga grunder; kravet synes närmast motsvara vad man i andra juridiska sammanhang brukar mena med uttrycket sär- skilda skäl. I de fall då frågan om faderskapet prövas av domstol avgörs även namnfrågan i samband med domen. I annat fall prövas frågan av domstol efter särskild ansökan, som ska ha kommit in inom efter fastställelsen i faderskapsfrågan. Det är att märka att 16 § namnlagen långt ifrån alltid innebär att barnet förlorar sin förmodade fars namn sedan det fastställts att någon annan är far till barnet. är ju situationen den att modern vid tiden för barnets födelse bar samma namn som den förmodade fadern. Effekten blir då bara att barnet i stället anses ha förvärvat sin mors namn enligt 1 §. Förlust av efternamn i andra fall än de som har med fastställande av faderskap att göra, behandlas i 17 § namnlagen. Där sägs att om någon genom anmälan till har förvärvat ett efternamn som han eller hon inte har rätt till, ska domstol på talan av den vars namn sålunda har förvärvats besluta att namnet går förlorat. Också i detta fall kan namnet få behållas om synnerliga skäl talar för detta. Sådana skäl anses kunna föreligga exempelvis om namnet har burits eller om det begångna felet är av mindre allvarligt slag (s. 140). Den som förlorar sitt namn enligt denna paragraf återfår det namn som han eller hon hade före anmäl- ningen. En motsvarande bestämmelse om återfående av namnet finns i 18 § namnlagen, som reglerar vad som ska inträffa i kollisionsfall. Om någon efter ansökan hos PRV har erhållit ett efternamn som han eller hon inte har burit och det uppstår olägenhet för någon annan till följd av sådan förväxlingsrisk som anges i 13 §, ska domstol på talan av den som drabbats av olägenheten besluta att namnet förloras, om inte synnerliga skäl talar häremot. för domstolens prövning är inte riktigheten i PRV:s beslut, utan den olägenhet som har uppstått på grund av namnförvärvet. Talan om förlust av efternamn i kollisionsfallen får inte föras förflutit efter det att PRV:s beslut vunnit laga kraft (47 § andra stycket). En förlust av efternamn enligt 16–18 §§ namnlagen kan medföra att även anhöriga förlorar sitt efternamn, nämligen om de har förvärvat namnet genom så kallat anslutningsförvärv. Förlusten sker dock inte automatiskt utan bara i fall då talan härom förs. Situ- ationen regleras i 19 § som är tillämplig även när någon som borde ha förlorat sitt efternamn enligt de föregående paragraferna, har avlidit. På samma sätt som gäller enligt 16–18 §§ får i anslutnings- fallen namnet behållas om det finns synnerliga skäl. Det är inte bara efternamn som åsyftas i 19 §. Också mellannamn kan förloras, eftersom det anses vara innebörden av den i bestämmelsen intagna lokutionen eller i övrigt har rätt att bära namnet. Vilket efternamn som en anhörig förvärvar som ersättning för det som förloras anges inte direkt i lagen. I stället sägs att om någon förlorar sitt efternamn enligt 19 § ska domstolen, med tillämpning av 1–10 §§, fastställa det efternamn som ska ersätta det förlorade namnet. Om det är fråga om ett efternamn som i det första ledet har förvärvats genom en ansökan hos PRV gäller samma preskriptionstid som vid talan om namnförlust enligt 18 § (47 § andra stycket). Genom 23 a § namnlagen och den hänvisning till som där görs, likställs barn, som har kommit till genom assisterad befruktning i äktenskap, registrerat partnerskap eller sambo- förhållande mellan två kvinnor, med andra barn vid tillämpning av 16 §. Det innebär i sin tur bland annat att om ett barn har förvärvat sitt efternamn på grund av att en kvinna har ansetts vara barnets förälder enligt 1 kap. 9 § FB, förlorar barnet automatiskt det namnet om det senare fastställs att kvinnan inte ska anses som förälder till barnet. Barnet får då i stället moderns efternamn vid tiden för barnets födelse. Finns det synnerliga skäl, får domstolen dock tillåta att barnet behåller sitt efternamn. Tillkomsten av bestämmelserna om förlust av efternamn års namnlag fanns spridda bestämmelser i den familje- rättsliga lagstiftningen som reglerade vissa fall av namnförluster till följd av ändrad familjerättslig status, såsom hävande av adoptiv- förhållande och återgång av äktenskap. Även en förklaring om att ett barn saknade en tidigare presumerad äktenskaplig börd kunde leda till att barnet förlorade rätten till sitt efternamn. Utöver de nu nämnda fallen var förlust av efternamn (släktnamn) inte reglerad i lagstiftningen. I rättspraxis hade dock domstolar i vissa fall prövat talan om enskilda personers förlust av efternamn (se NJA 1936 s. 221 och NJA 1958 s. 617). namnrättskommitté ansåg att en samlande namnlag borde innehålla regler om förlust av efternamn. Förlustfallen delades upp i två huvudgrupper; namnförlust på grund av att förändringar skett i den familjerättsliga statusen och kollisionsfall, dvs. fall där två personer anser sig har rätt till ett visst efternamn eller annat kännetecken, och där den ene för talan härom mot den andre. Eftersom de familjerättsliga namnförvärven skedde huvudsakli- gen automatiskt genom statusförändringen, ansåg kommittén att även förlusten av dessa namn måste ske automatiskt (SOU 1960:5 s. 194). Kommittén föreslog sålunda att det, utöver de fall där barn förklarades sakna äktenskaplig börd, skulle införas regler om auto- matisk namnförlust även vid förklaring att ett barn inte var tro- lovningsbarn, vid hävande av adoptionsförhållande samt vid åter- gång av äktenskap. Kommittén föreslog även att hustru skulle kunna förlora sitt genom äktenskapet förvärvade efternamn om mannen i målet om äktenskapsskillnad visade att han på grund av hustruns förfarande under äktenskapet skulle lida synnerligt men om hon fick behålla efternamnet. Kommittén ansåg att det även borde införas bestämmelser om förlust av efternamn vid kollisionsfall. De fall som avsågs var sådana då kollision sker mellan ett efter ansökan erhållet efternamn och annat namn eller beteckning. Även om ett beslut i en namnfråga helst inte bör kunna angripas sedan det vunnit laga kraft, var det viktigt att inte låta ett misstag eller missbedömning från namn- myndighetens sida menligt inverka på annans intresse. En namn- havare eller innehavare av annat kännetecken som lider men av att någon annan fått namnet felaktigt godkänt för sig, föreslogs därför kunna väcka talan om att namnförvärvaren skulle förklaras efter- namnet förlustig. Kommittén föreslog slutligen även en konsekvensbestämmelse för de personer (bipersoner) som har förvärvat sina namn genom anslutningsförvärv. Efter att ha övervägt och förkastat möjligheten att skapa en automatiskt verkande konsekvensbestämmelse kom kommittén fram till att en särskild regel för dessa fall var nöd- vändig. I de flesta fall ansågs dock huvudpersonens (den från vilken bipersonen förvärvat namnet) förlust av efternamnet böra leda till att även den som gjort ett anslutningsförvärv förlorar namnet; annorlunda bara om denne har ett självständigt intresse av att behålla detsamma. I lagstiftningsärendet skedde vissa förändringar i förslagen. Departementschefen anslöt sig dock i huvudsak till de över- väganden som låg till grund för införandet av en uttrycklig regle- ring om förlust av efternamn. Vissa remissinstanser hade ifrågasatt behovet av just en uttrycklig reglering, främst vad gällde förlust på grund av statusförändring. Departementschefen ansåg emellertid att det, i klarhetens intresse, även i dessa fall var lämpligt att uttryckliga bestämmelser togs in i en namnlag (prop. 1963:37 s. 109). Genom namnlag infördes sålunda bestämmelser om för- lust av efternamn på grund av förklaring att ett barn inte har äkten- skaplig börd, hävande av adoptivförhållande samt återgång av äktenskap. Däremot ville departementschefen inte införa en regel som möjliggjorde att hustrun fråndömdes mannens efternamn vid äktenskapsskillnad. Ett flertal remissinstanser hade påtalat att namnförlust borde kunna aktualiseras i de fall då det på grund av misstag eller andra formella fel vid anmälan av efternamn hos pastor hade antecknats fel namn. För att täcka upp även dessa fall infördes en allmän regel om namnförlust då någon genom anmälan förvärvat ett efternamn som han inte hade rätt till. Bestämmelsens räckvidd begränsades genom att talerätt endast tillföll den som den påstådda namnrätten blivit härledd från. I kollisionsfallen begrän- sades bestämmelsen till att gälla endast administrativa förvärv av efternamn som sökanden inte tidigare hade burit. En uttrycklig bestämmelse om vilket efternamn den som förlorade sitt efternamn skulle återförvärva, intogs även i regleringen. Viss jämkning av kommittéförslaget skedde även i bestämmelsen om bipersoners namnförlust. Bland annat tillades att talan mot en biperson får föras även om den som efternamnet är förvärvat från är avliden och denne borde ha förlorat efternamnet. Som framgått överfördes bestämmelserna om namnförlust års namnlag till den nuvarande namnlagen utan några större Vissa bestämmelser hade dock redan tidigare ut- mönstrats ur lagen. Detta gällde framför allt de regler om auto- matisk förlust av efternamn som styrdes av statusavgöranden, något som hörde samman med att de bakomliggande bestämmelserna om bland annat hävande av adoptivförhållanden och återgång av äktenskap upphävdes . Den enda automatiska namnförlusten som således fanns kvar i namnlagen var den som berodde på att ett faderskap blev hävt. De ändringarna som likväl företogs lag, gjordes huvudsakligen för att anpassa bestämmelserna till den principiella utgångspunkten att så liten skillnad som möjligt ska göras mellan barn vars föräldrar är gifta med varandra och barn vars föräldrar inte är det. Regeln i nu- varande 16 § ändrades därför till att bli tillämplig även på barn vars föräldrar inte är gifta med varandra. För att anpassa bestämmelsen också till de allmänna principerna för ett barns rätt till ett efter- namn, stadgades att barnet efter förlusten av den tidigare presu- merade faderns efternamn förvärvar det namn som modern bar vid barnets födelse. hade gällt att barnet förvärvar det namn som modern bar för upphävande av faderskapet (prop. 1981/82:156 s. 63). Ett barn ska inte längre automatiskt förlora sitt efternamn när det fastställs att den man vars namn barnet har, inte är far till barnet. Enhetliga och mer restriktiva regler än ska gälla för talan om förlust av efternamn. Förlust av efternamn ska kunna ske bara när någon har olägenhet av att någon annan bär ett namn som har för- värvats på oriktiga grunder. Om det finns särskilda skäl ska namnet ändå få behållas. Om någon förlorar sitt efternamn efter beslut av domstol ska domstolen fastställa vilket namn som förvärvas i stället. Sammantaget innebär kommitténs förslag att de fyra para- grafer som reglerar förlust av efternamn ersätts av en enda paragraf.