sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — I praktiken torde det därför inte bli någon större skillnad mot . Bestämmelsen om egenmäktigt förfarande är subsidiär i förhål- lande till övriga bestämmelser i 8 kap. BrB. Motsvarande gäller även 8 kap. 11 § BrB. Det förhållandet att en del av sistnämnda paragraf förs över till bestämmelsen om egenmäktigt förfarande medför alltså inte någon ändring i detta avseende. I avsnitt 12.2.6 behandlas frågan om det i straffbestämmelsen om grovt egenmäktigt förfarande bör anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid rubriceringen av brottet. Frågan om straffskalan för egenmäktigt förfarande bör ändras behandlas i av- snitt 13.5. Den priviligierade form av egenmäktigt förfarande som benämns självtäkt bör behållas, men bestämmelsen bör omarbetas så att det tydligare framgår att självtäkt är en priviligierad form av egen- mäktigt förfarande. Att gärningsmannen för besitt- ningstagandet hade rätt till besittning av egendomen kan – och bör – alltjämt tillmätas vikt vid bedömningen av brottet. Skillnaden i svårhetshänseende mellan självtäkt och annat egenmäktigt förfa- rande markeras tydligast om självtäkt får förbli ett självständigt brott med en lindrigare straffskala. Att självtäkt även kan begås i fastighetsförhållanden bör dock tydliggöras genom en hänvisning till bestämmelsen om egenmäktigt förfarande i regeln om självtäkt. Brott som rör fast egendom Som tidigare nämnts har olovligt brukande, oavsett egendomsslag, sorterats under sådana brott som innebär missbruk av något som befinner sig i gärningsmannens egen maktsfär. För att det ska vara fråga om olovligt brukande av lös egendom krävs numera inte att egendomen befinner sig i gärningsmannens besittning utan endast att den tillhör annan. Beträffande fastighet krävs dock fortfarande att gärningsmannen innehar fastigheten. Olovligt brukande av lös egendom förutsätter att egendomen tillhör annan. När det gäller fastighet skyddas även annan rätt till egendomen. Den grova formen av olovligt brukande omfattar dock inte förfaranden med fastighet. Om man, på samma sätt som beträffande lös egendom, tar bort kravet på att gärningsmannen ska inneha fastigheten kan brottet visserligen sägas förlora sin karaktär av missbruk av egen maktsfär. Det är dock svårt att se att detta skulle medföra några tillämp- ningsproblem. Olovligt brukande är subsidiärt till andra brott i kapitlet. Ett olovligt brukande av annans egendom eller av egen fastighet till vilken någon annan har nyttjanderätt eller annan rätt ingår ofta som ett led i något annat förfarande som är straffbart, t.ex. stöld, skadegörelse, förskingring, olovligt förfogande eller egenmäktigt förfarande. Om det förutom det olovliga brukandet också föreligger någon form av besittningskränkning eller värde- förlust för den berättigade döms som regel för något av de nämnda brotten. Karaktäristiskt för olovligt brukande är således att brukandet är olovligt till följd av någon annans rätt, som förhållandena är sådana att det inte är aktuellt att tillämpa någon annan straff- bestämmelse. Det finns ingen anledning att ha olika bestämmelser om olovligt brukande beroende på vilket egendomsslag det olovliga brukandet avser. Enligt utredningens mening finns det inte heller något som hindrar att det straffrättsliga skyddet mot olovligt bru- kande som kränker annan rätt än äganderätt utökas till att gälla även lös egendom. Utredningen anser också att det bör finnas en möjlighet att bedöma olovligt brukande även av fastighet som grovt. En gemensam reglering bör därför införas. För att inte åstadkomma någon ytterligare ändring i sak i för- hållande till dagens reglering behöver då en konsekvensändring göras i 10 kap. 10 §. Den paragrafen reglerar vad som gäller i fråga om åtal för brotten i 10 kap. BrB. Den åtalsbegränsning som gäller Brott som rör fast egendom för olovligt brukande ska även fortsättningsvis gälla för sådan lös egendom som kommit i gärningsmannens besittning genom avtal om hyra av egendomen eller avtal enligt vilket äganderätten ska övergå först sedan betalning erlagts eller som gärningsmannen annars innehar på grund av kreditköp med förbehåll om återtagan- derätt. Frågan om regeln bör ändras på annat sätt behandlas i avsnitt 12.2.10. I avsnitt 12.2.6 behandlas frågan om det i bestämmelsen om olovligt brukande bör anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid rubriceringen av om brottet är grovt. Frågan om straff- skalan för olovligt brukande bör ändras behandlas i avsnitt 13.5 11.8Olovlig kraftavledning och olovlig avledning av värmeenergi Den som olovligen avleder elektrisk ström döms enligt 8 kap. 10 § BrB för olovlig kraftavledning. Olovlig avledning av värmeenergi i 8 kap. 10 a § BrB tar sikte på samma typ av handlande som olovlig kraftavledning. Olovlig avledning av värmeenergi kan avse antingen ledning av värmeenergi från ett system för uppvärmning eller led- ning av värmeenergi till ett system för kylning. Dessa förfaranden kallas ibland för värmestölder (SOU 2004:136 s. 226). Straffansvaret omfattar en rad olika förfaranden varigenom värme- energi eller elektrisk ström olovligen avleds. Som exempel kan nämnas manipulation av energimätare eller fysiska ingrepp i den utrustning som energiföretaget tillhandahållit kunden (prop. 2007/08:60 s. 70 f.). Gemensamt för tillvägagångssätten är att de innebär någon form av olovligt tillgodogörande av energiföretagets produkter eller tjänster. Förfarandena utgör tillgreppsbrott och är i många avseenden närmast att jämställa med stöld. Rekvisiten för stöld är dock inte uppfyllda vid alla typer av förfaranden som faller under straffbestämmelserna. Det krävs t.ex. inte att gärningsmannen haft uppsåt att orsaka någon skada eller att skada har uppkommit genom förfarandet. framhöll att sådana olovliga värme- energiåtkomster som avses i bestämmelsen om olovlig avledning av värmeenergi ligger nära olovlig kraftavledning. Straffvärdet för normalgraden och grova former av brotten ansågs ligga på samma Brott som rör fast egendom Utredningen förordade dock att den grova formen av olovlig värmeenergiåtkomst skulle reserveras för brottslighet som utförts systematiskt eller avsett betydande värden eller gärningar där gär- ningsmannen visat mycket stor förslagenhet (SOU 2004:136). I fråga om den ringa formen av olovliga värmeenergiåtkomster anförde utredningen att det fanns en skillnad i förhållande till olovlig kraftavledning genom att värmeenergiåtkomster kunde vara av mer lindrig karaktär och förekomma i speciella former. Det kunde därför i vissa fall te sig väl strängt att belägga dessa fall med straff. Mindre värmeenergipåverkan i näten för fjärrvärme eller fjärrkyla föreslogs därför lämnas utanför det straffbara området (SOU 2004:136 s. 225 f.). Utredningen gav dock inte något exem- pel på sådana lindriga eller speciella former av olovlig avledning av värmeenergi som föll utanför tillämpningsområdet. Skälen för var- för ringa fall av olovlig avledning av värmeenergi, men inte ringa fall av olovlig kraftavledning, ska vara straffritt utvecklades inte heller propositionen. Tvärtom anfördes i propositionen att de båda gärningarna var likvärdiga sett till straffvärdet och att det saknades skäl att bestämma straffet för olovlig avledning av värmeenergi annorlunda än straffet för olovlig kraftavledning (prop. 2007/08:60 s. 74). I fråga om vad som kan vara ringa fall ska enligt förarbetena vid bedömningen beaktas bl.a. värdet av den värme respektive kyla som gärningsmannen tillgodogjort sig utan att betala, tillväga- gångssättet och övriga omständigheter som talar för att brottet kan anses mindre allvarligt (prop. 2007/08:60 s. 103). Utredningens förslag: Regleringen av olovlig kraftavledning och olovlig avledning av värmeenergi förs samman till en gemensam bestämmelse med samma straffskala som . Brottet betecknas energistöld. fall undantas inte från det straffbara området. Skälen för utredningens förslag: Bestämmelsen om olovlig avled- ning av värmeenergi har utformats efter mönster av olovlig kraft- avledning. Brotten är likartade sett till förfaringssätt, brottsligt syfte och resultat. Brott som rör fast egendom Likheterna mellan olovlig kraftavledning och olovlig avledning av värmeenergi är så stora att det framstår som naturligt att reglera dem i samma bestämmelse. De bör då få en gemensam brottsbe- teckning, som bör vara energistöld. Den brottsbeteckningen ger tydligare uttryck för vari brottet består. Om man sammanför brotten till en paragraf, så kan den struktureras om så att den blir lättare att förstå och att tillämpa. Det är vidare inte osannolikt att utvecklingen kan medföra att det straffrättsliga skyddet mot energistöld behöver kompletteras, vilket skulle kunna göras på ett enkelt sätt genom att vid behov ytterligare punkter förs in i den nya bestämmelsen. Olovlig kraftavledning och olovlig avledning av värmeenergi har i förarbetena ansetts vara lika straffvärda, med undantag för att ringa avledning av värmeenergi – i motsats till ringa olovlig kraft- avledning – har ansetts böra falla utanför det straffbara området. I lagstiftningsarbetet gavs inga exempel på sådana ringa förfaranden som inte skulle vara straffvärda. Det är också svårt att se vilka situ- ationer det skulle kunna vara fråga om. Det är trots allt fråga om ett uppsåtligt brott som i de flesta fall förutsätter någon form av mani- pulation av utrustning och som innebär förlust för den drabbade. Att värdet av den energi gärningsmannen hunnit tillgodogöra sig är ringa torde ofta vara en slump. Det finns därför inte skäl att undanta ringa brott från det straffbara området. Försök och förberedelse till olovlig kraftavledning respektive olovlig avledning av värmeenergi är straffbart. Detsamma bör gälla för det föreslagna brottet energistöld. Eftersom det inte före- slås någon ringa form av brottet, och inte heller att ringa fall ska undantas från det straffbara området, kommer tillämpningsområdet för försök och förberedelse till brottet att utvidgas något. 12Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott 12.1Omständigheter som ska beaktas vid gradindelning av förmögenhetsbrott Vilka faktorer som har betydelse för gradindelningen och rubrice- ringen av förmögenhetsbrotten beror till viss del på vilket skydds- intresse som ligger bakom straffbestämmelserna. När det gäller förmögenhetsbrotten är av naturliga skäl det värde eller den skada som gärningen har avsett av stor betydelse. Värdet är emellertid bara en av de omständigheter som ska beaktas vid gradindelningen och de värdegränser som tillämpas i rättspraxis berörs endast kort- fattat här. Det som framför allt är av intresse är i stället vilka andra försvårande respektive förmildrande omständigheter som bör ha betydelse för brottsrubriceringen. För bl.a. de centrala förmögenhetsbrotten anges i straffbestäm- melserna exempel på försvårande eller förmildrande omständig- heter som särskilt ska beaktas vid gradindelningen av brotten. För andra förmögenhetsbrott anges dock inga sådana omständigheter. Sistnämnda brott har också en gemensam brottsbeteckning för grovt brott, brott av normalgraden och i förekommande fall ringa brott. Nedan redovisas vilka förmögenhetsbrott som har brottsbe- skrivningar som innehåller särskilt angivna försvårande eller för- mildrande omständigheter. Som framgår av ordalydelsen i bestäm- melserna finns det vid gradindelningen utrymme för att ta hänsyn även till andra omständigheter än de uppräknade. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Det kan anmärkas att Utredningen om skärpta straffrättsliga åt- gärder mot organiserad brottslighet har i uppdrag att bl.a. överväga om det för några brott som är vanligt förekommande inom organi- serad brottslighet finns skäl att införa omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt eller se över eller komplettera befintliga omständigheter (dir. 2013:19). 12.1.2Brotten i 8 kap. Av brotten i 8 kap. BrB är det endast vid stöldbrott och rånbrott som det anges vilka faktorer som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av vilken grad brottet ska hänföras till. Snatteri är en privilegierad form av stöld. Om ett stöldbrott med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter vid brottet är att anse som ringa döms inte för stöld utan för snatteri. Värdegränsen mellan stöld och snatteri anses i praxis ligga runt , åtminstone vid butikstillgrepp (NJA 2009 s. 586). Med övriga omständigheter vid brottet avses att en samlad bedömning ska göras av förhållandena i samband med tillgreppet (se bl.a. SOU 1983:50 s. 211). Som exempel på vad som avses med övriga omständigheter vid brottet brukar anges tillgrepp av sådan egendom som måste lämnas utan tillsyn och situationer där ägaren inte har kunnat skydda sig. Tillgrepp ur en obevakad handväska på en dansrestaurang (NJA 1995 s. 561), av ett armbandsur från en höggradigt berusad man (RH 1988:86) och av delar av en uppställd personbil (RH 1980:64) har bedömts som stöld, trots att värdet av det tillgripna varit lågt. Det får anses vara uteslutet att bedöma ett tillgrepp som skett efter intrång i någons bostad som snatteri, även om värdet av det tillgripna är obetydligt (se NJA 1982 s. 102, där bedömde ett tillgrepp av en punschflaska som skett efter intrång i en persons bostad som stöld). Även en integritetskränkning i form av ett olaga intrång på en privatpersons gård kan medföra att ett värdemässigt obetydligt tillgrepp bedöms som stöld (se Hovrätten för Övre dom i mål B 363-12, där två Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott ungdomar dömdes för stöld av en prydnadsgran värd 200–från en privatpersons gård). I ett fall gjorde åklagaren gällande att ett flertal tillgrepp som begåtts av två ungdomar i olika affärer i ett köpcentrum skulle bedömas som stöld. Enligt åklagaren hade det varit fråga om systematiska tillgrepp som präglats av förslagenhet och hela förfarandet borde därför bedömas i ett sammanhang var- vid det sammanlagda värdet på de tillgripna varorna borde vara av- görande för rubriceringen. ansåg att varje till- grepp skulle bedömas för sig. Att tillgreppen ingick i en serie av tillgrepp medförde inte att de skulle rubriceras utifrån det samman- lagda värdet. De tillgrepp som avsåg varor av mindre värde bedöm- des därför som snatteri (NJA 2006 s. 524). Enligt 8 kap. 4 § BrB ska vid bedömningen av om en stöld ska anses som grov särskilt beaktas -om tillgreppet har skett efter intrång i bostad, -om det avsett en sak som någon bar på sig, -om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel, eller -om gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Omständigheterna är enligt förarbetena inte avsedda att vara vare sig uttömmande eller bindande (se prop. 1962:10, del B, s. 193 och prop. 1987/88:14 s. 8). Rekvisitet särskilt farlig art tar sikte på fall där gärningsman- nen visar särskild förslagenhet eller företagsamhet. Av förarbetena framgår att en stöld som ingår i organiserad verksamhet som regel bör kunna bedömas som grov även om inget tekniskt hjälpmedel använts. Det ansågs dock inte tillräckligt att två personer handlat i förening utan handlingen måste vara uttryck för ett visst mått av organisation eller yrkesmässighet. Eftersom det ansågs vara svårt att uttrycka detta i lagtexten föreslogs i stället det mer allmänna rekvisitet särskilt farlig art (SOU 1940:20 s. 107). Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott särskilt farlig art korresponderar därmed till stor del mot den senare införda regeln om försvårande omständigheter i 29 kap. 2 § 6 BrB (om brottet utgjort led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering) som ska beaktas vid bedömningen av straffvär- det. Det primära syftet med att införa rekvisitet särskilt hänsynslös art var att skapa förutsättningar för en mera nyanserad syn på olika slags tillgreppsbrott (även om man främst avsåg bedömningen av inbrottsstöld, som för lagändringen i princip all- tid bedömdes som grov stöld oavsett om inbrottet ägt rum i en lagerlokal eller i en privatbostad). Genom att tonvikten skulle ligga mer på det obehag och lidande som ett hänsynslöst tillvägagångs- sätt vid stölden innebar än på tillvägagångssättet som sådant och då man särskilt hänvisade till skyddet för individens fysiska integritet och känsla av säkerhet, torde meningen ha varit att hänsynslöshets- kriteriet skulle medföra att även andra typer av stölder än fickstöl- der kan bedömas som grova. Som exempel på rekvisitet "särskilt hänsynslös art" nämns i förarbetena fall där gärningsmannen med- vetet utnyttjar det förhållandet att en person är gammal, sjuk eller bosatt på en ensligt belägen plats till att under mer eller mindre falska förevändningar bereda sig tillträde till hans eller hennes bostad och senare genomför vissa tillgrepp där (prop. 1975/76:42 s. 55). Ett tillgrepp som har skett efter intrång i någons bostad kan alltså sägas vara av särskilt hänsynslös art. Det kan därför te sig överflödigt att ange även intrånget som en försvårande omständig- het. Rekvisitet infördes för att ge bättre ledning för rättstillämp- ningen. Enligt förarbetena borde det inte som vara avgö- rande för gradindelningen om gärningsmannen hade anledning att tro att någon skulle vara hemma vid intrånget. I stället skulle ett intrång i någons permanentbostad i sig anses utgöra skäl för att bedöma brottet som grovt. betonades att det var fråga om exempel som varken var uttömmande eller bindande. Sådana bagatellartade tillgrepp som i NJA 1982 s. 102 (tillgrepp av en punschflaska) skulle alltjämt bedömas som stöld av normalgraden trots att det skett efter intrång i en privatpersons bostad. På samma sätt skulle ett intrång i någons sommarstuga, beroende på omstän- digheterna, kunna vara att bedöma som grov stöld (prop. 1987/88:14 s. 40 f., se även NJA 2003 s. 121). Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Även tillgrepp av saker som någon bär på sig kan ses som en sär- skilt hänsynslös form av stöld, men nämns också som en särskild omständighet att beakta. Fickstöld, som innebär en integritets- kränkning, anses som ett klassiskt exempel på stöld som normalt ska bedömas som grov (SOU 1940:20 s. 106). Att gärningsmannen haft med sig vissa hjälpmedel som anges i paragrafen kan också medföra att en stöld bedöms som grov. Bety- dande värde är en annan omständighet som ska beaktas. Ett stöld- objekt anses i rättspraxis ha betydande värde om värdet uppgår till fem prisbasbelopp, vilket är mer än . När det gäller frågan om en stöld inneburit en synnerligen kännbar skada ska det subjektiva värdet för den bestulne beaktas, med avseende på hans eller hennes ekonomiska situation och möjligheter att ersätta det stulna (SOU 1940:20 s. 109). Rån är en specialform av stöld eller utpressning där våld eller hot ingår och medför att brottet ses som allvarligare. Det ska vara fråga om våld riktat mot brottsoffret, eller hot som innebär eller för brottsoffret framstår som trängande fara. Att t.ex. knuffa någon i en folksamling eller rycka någons väska anses normalt inte uppfylla kraven för rån. Däremot kan ett mycket omfattande betvingande av någons rörelsefrihet göra det. Att försätta någon i vanmakt, t.ex. genom att tvinga eller lura i honom eller henne berusningsmedel anses också utgöra råntvång, men däremot inte att utnyttja någons redan berusade tillstånd. Någon priviligierad form av rån finns inte. Om de brott som gärningen är sammansatt av är av mindre allvarlig art döms i stället för dessa brott. En helhetsbedömning ska göras av omständighe- terna i det enskilda fallet. Grövre våld i samband med tillgrepp av en sak av ringa värde kan göra att gärningen sammantaget bedöms som rån (NJA 2008 s. 900). Vid bedömningen av om ett rån är grovt ska särskilt beaktas om våldet varit livsfarligt eller om gärningsmannen tillfogat offret svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller om han eller hon annars visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt utnyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning. De försvårande rekvisiten tar fasta på det hot eller våld som använts vid brottstillfället och överlappar delvis varandra. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott ningsman som på ett hänsynslöst sätt utnyttjar någons utsatta eller skyddslösa ställning och då tillfogar offret svår kroppsskada anses troligen också ha visat synnerlig råhet. Enligt praxis anses synnerlig råhet framför allt föreligga i fall där våldet eller hotet är omfattande eller omotiverat i förhållande till tillgreppet (se t.ex. NJA 2011 s. 466 och RH 1989:28). Hänvisningen till den rånades utsatta ställning avser enligt för- arbetena även rån mot någon som på grund av ett åliggande eller arbete inte har samma möjligheter som andra att skydda eller för- svara sig (prop. 1962:10, del B, s. 194). Exempel på det är åldrings- rån och taxirån (se t.ex. NJA 2002 s. 270 och RH 1989:28). Rån mot en bank eller annan penninginrättning med skarpladdat vapen bedöms normalt som grovt (NJA 1972 s. 323). Värdet av det tillgripna tillmäts inte lika stor betydelse vid gräns- dragningen mellan rån av normalgraden och grovt rån som vid bedömningen av stöld- och bedrägeribrott. Hotet, våldet och om- ständigheterna i övrigt betyder mer vid rubricering och gradindel- ning. 12.1.3Brotten i 9 kap. I 9 kap. BrB är det endast vid bedrägeri och utpressning som det anges vilka faktorer som särskilt ska beaktas vid bedömningen av vilken grad brottet ska hänföras till. Bedrägligt beteende är en priviligierad form av bedrägeri. Brottet förekommer i två olika former. Den ena omfattar lindrigare former av bedrägeri. Den andra, som regleras i paragrafens andra stycke, omfattar vissa gärningar som ska bedömas som bedrägligt beteende när någon inte har gjort rätt för sig, även om något vilseledande inte har förekommit. Det som anges är att begagna husrum, för- täring, transport, tillträde till föreställning eller annat sådant som tillhandahålls mot kontant betalning. Om en sådan gärning avser ett värde som inte är ringa och den i övrigt uppfyller rekvisiten i bedrägeribestämmelsen döms i stället för bedrägeri. Det som ska beaktas vid bedömningen av om ett bedrägeri ska anses som ringa är om brottet med hänsyn till skadans omfattning Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott och övriga omständigheter vid brottet är att anse som ringa. Grän- sen för vad som anses vara ringa värde vid gärningar enligt första stycket ligger enligt rättspraxis på samma nivå som gäller för stöld. För gärningar som avses i andra stycket anses ringa värde uppgå till det dubbla (se , , under medverkan av , och , Studier rörande påföljdspraxis med mera, 5 uppl. 2013, i fortsätt- ningen Borgeke m.fl., Påföljdspraxis, s. 500). I 9 kap. 3 § BrB anges exempel på försvårande omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett bedrägeri är grovt. Det kan vara fråga om att gärningsmannen har missbrukat allmänt förtroende, begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring eller att gärningen annars varit av särskilt farlig art, avsett bety- dande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Kvalifikationsgrunderna särskilt farlig art, avsett betydande värde och inneburit synnerligen kännbar skada motsvaras av lika- lydande kriterier i bestämmelserna om grov stöld och grov för- skingring. Värdegränsen mellan bedrägeri och grovt bedrägeri anses enligt praxis ligga på ca fem prisbasbelopp, vilket motsvarar (se bl.a. NJA 1989 s. 810). Begås bedrägeriet med hjälp av falsk handling räcker det normalt att värdet uppgår till ett halvt prisbasbelopp, dvs. (Borgeke m.fl., Påföljdspraxis s. 560). Jfr NJA 1986 s. 234 och RH 1991:40. I förarbetena anförs att rekvisitet särskilt farlig art bl.a. syftar på fall där bedrägeriet riktar sig mot allmänheten eller en större krets.