sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Den behöriga myndigheten har möjlighet att i intyget enligt bi- laga I till rambeslutet under punkten e) fylla i att en sådan fram- ställning görs eller att en sådan framställning redan gjorts. 17.4Beslut och översändande av en svensk dom om frihetsberövande påföljd Förslag: Kriminalvården eller prövar om de förut- sättningar som gäller enligt lagen är uppfyllda och beslutar om en svensk dom ska sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet. Den behöriga myndigheten ska sända över den svenska domen till en behörig myndighet i den verkställande staten. Domen får inte sändas över för verkställighet till mer än en med- lemsstat. Den svenska domen ska skickas skriftligen tillsammans med ett intyg enligt bilaga I till rambeslutet. Intyget ska av den be- höriga myndigheten översättas till den verkställande statens språk eller till ett språk som den staten har förklarat att den godtar. Frågan om en svensk dom om frihetsberövande påföljd bör sändas över till en annan medlemsstat för erkännande och verkställighet kan initieras på olika sätt. Det kan vara fråga om att den verk- ställande staten kommer med en sådan begäran, genom den dömde själv eller genom att de svenska behöriga myndigheterna initierar frågan. Enligt artikel 4.5 i rambeslutet får den verkställande staten på eget initiativ begära att den utfärdande staten översänder domen tillsammans med intyget. Den dömda personen får också begära att de behöriga myndigheterna i den utfärdande eller den verkställande staten inleder ett förfarande för att översända domen och intyget. Sådana framställningar innebär inte någon skyldighet för den ut- färdande staten att översända domen tillsammans med intyget. I gällande rätt finns en skyldighet för Kriminalvården att i fall där det kan antas att verkställigheten av ett utdömt fängelsestraff kan anförtros en annan stat, upplysa den dömde om detta och om innebörden av att verkställigheten överförs. När det gäller över- lämnande till rättspsykiatrisk vård ligger denna skyldighet på chefs- överläkaren vid den enhet där den dömde vårdas (18 § IVF). Denna skyldighet grundar sig på överförandekonventionen. I förslaget till en ny lag om internationell straffverkställighet bedömer vi att det ska finnas en motsvarande upplysningsskyldighet som ska gälla oavsett vilken konvention eller överenskommelse som tillämpas och att skyldigheten avseende sluten ungdomsvård ska åläggas , se avsnitt 11.3. Någon upplysningsskyldighet gentemot den dömde angående möjligheten att kunna överföra straffverkställighet enligt rambeslutet finns inte. Vi bedömer dock att en upplysningsskyldighet även ska finnas i de fall när det kan antas att verkställigheten av en frihetsberövande påföljd kan komma att kunna överföras i enlighet med rambeslutet. En motsvarande bestämmelse om upplysningsskyldighet bör därför tas in i den nya förordningen. När det gäller överlämnande till rättspsykiatrisk vård bör det även framgå att chefsöverläkaren ska underrätta Social- styrelsen om den dömde önskar ett överförande. Statens insti- tutionsstyrelse bör på motsvarande sätt underrätta Kriminalvården vid sluten ungdomsvård. När ett ärende initierats, oavsett om detta gjorts av den dömde själv, den verkställande staten eller av myndigheten, ska myndig- heten enligt vad som beskrivs i avsnitt 17.4.2 pröva ärendet och fatta slutligt beslut. Endast en upplysning till den dömde om möj- ligheten att överföra verkställighet ska inte innebära att ett ärende initierats. Den behöriga myndigheten har att pröva om de förutsättningar som gäller enligt lagen är uppfyllda och göra de lämplighetsavväg- ningar som krävs i det enskilda fallet, se avsnitt 17.2. Myndigheten har därefter att fatta ett beslut om domen tillsammans med intyg ska sändas till en annan medlemsstat. Detta bör framgå av lagen. I fall där den behöriga myndigheten bedömer att det kan finnas förutsättningar för ett överförande torde samråd med den behöriga myndigheten i den verkställande staten som regel hållas innan be- slut fattas. I ärenden inom det tvingande samarbetsområdet får den behöriga myndigheten emellertid avgöra från fall till fall om samråd behövs eller inte. För Kriminalvårdens och handläggning och be- slut gäller förvaltningslagen (1986:223), om inte något annat sägs. Detta innebär bl.a. att beslutet ska innehålla de skäl som har be- stämt utgången och hur den dömde kan överklaga det. Myndig- heternas slutliga beslut ska enligt vårt förslag kunna överklagas till allmän domstol, se närmare avsnitt 19.2. Den dömda personen ska av den behöriga myndigheten under- rättas om beslutet att översända domen med intyget. Detta ska göras på ett språk som han eller hon förstår och med hjälp av det standardformulär för underrättelse som anges i bilaga II till ram- beslutet. Om den dömda personen befinner sig i den verkställande staten, när beslutet fattas, ska formuläret översändas till den verk- ställande staten, som ska underrätta den dömda personen om detta (artikel 6.4). Underrättelse till den dömda personen bör även ske när den behöriga myndigheten beslutar att inte sända över domen till en annan medlemsstat eller om ett beslut fattas om att återkalla en begäran om verkställighet i en annan medlemsstat. Krav på under- rättelse i dessa fall bör framgå av förordning. 17.4.3Översändande av den svenska domen Artikel 5 i rambeslutet innehåller bestämmelser om översändande av domen och intyget. Domen, eller en bestyrkt kopia av den, ska översändas direkt till den behöriga myndigheten i den verkställande staten. En bestämmelse om att det är den behöriga myndigheten som har att sända över domen till en behörig myndighet i den verkställande staten bör tas in i lagen. Varje medlemsstat har att till rådets generalsekretariat under- rätta om vilka myndigheter som är behöriga enligt rambeslutet. Om den behöriga myndigheten i den verkställande staten ändå i något fall inte är känd för Kriminalvården, eller ska myndigheten vidta alla nödvändiga efterforskningar för att få sådan information från den verkställande staten (artikel 5.4). Inom EU har inrättats ett rättsligt nätverk med kontaktpersoner i de olika länderna. De behöriga myndigheterna kan genom nätverket få upp- lysningar om vilken myndighet som är behörig i den verkställande staten. Av artikel 5.3 i rambeslutet framgår att den utfärdande staten ska översända domen tillsammans med intyget till endast en verk- ställande stat åt gången. Detta bör framgå av den nya lagen. Till domen ska alltså ett intyg bifogas som i princip ska inne- hålla all den information som krävs för att den behöriga myndig- heten i den verkställande staten ska kunna ta ställning till frågan om erkännande av domen och verkställighet av den frihetsberövande påföljden. Intygets utformning framgår av bilaga I till rambeslutet. Intyget ska utfärdas av den behöriga myndigheten. Myndigheten ansvarar också för att intyget är utfärdat på, eller översatt till, ett språk som godtas av den stat där verkställigheten är tänkt att äga rum (artikel 23.1). När det gäller sättet att sända över domen anges i rambeslutet att denna och intygets äkthet ska kunna verifieras. Ett krav på skriftlighet bör framgå av förordning. På vilket sätt handlingarna kan sändas över beror på lagstiftningen i de båda staterna. Det vanliga torde vara att handlingar sänds över per post. Om det är möjligt att sända över handlingar per exempelvis telefax eller e-post får avgöras i varje enskilt fall. Utgångspunkten är att all information som är väsentlig för den verkställande staten ska framgå av intyget och att någon översätt- ning av domen därför inte krävs (artikel 23.2). Den verkställande staten kan dock i enlighet med artikel 23.3 ha lämnat en förklaring om att den under vissa förutsättningar ska kunna begära att domen eller väsentliga delar av den åtföljs av en översättning till ett annat språk. De flesta medlemsstater som genomfört rambeslutet har lämnat en sådan förklaring. En begäran om översättning ska göras efter samråd mellan de behöriga myndigheterna i de aktuella medlemsstaterna. Även detta kan framgå av förordning. Den behöriga myndighetens slutliga beslut att översända en svensk dom till en annan medlemsstat ska enligt våra förslag kunna överklagas, se avsnitt 19.2. Domen, jämte intyg, bör därför sändas över till den verkställande staten först efter det slutliga beslutet om att sända över domen vunnit laga kraft. 17.5Återkallelse av en begäran om erkännande och verkställighet Förslag: Den behöriga myndigheten får återkalla en begäran om erkännande och verkställighet av en svensk dom fram till dess verkställigheten av påföljden påbörjats i den verkställande staten. Den behöriga myndigheten ska utan dröjsmål återkalla en begäran om erkännande och verkställighet av en svensk dom om den frihetsberövande påföljd som domen innehåller skulle bort- falla enligt svensk lag eller till följd av svensk myndighets beslut. 17.5.1Återkallelse på grund av ändrade förutsättningar Enligt artikel 13 i rambeslutet får den utfärdande staten, så länge verkställigheten av påföljden i den verkställande staten inte har påbörjats, återkalla intyget från den staten och ska då uppge skälen till detta. Den verkställande staten ska efter det att intyget åter- kallats inte längre verkställa påföljden. En fråga om att återkalla begäran, som skett genom översändande av domen och intyget, kan uppkomma både före och efter att den verkställande staten beslutat om erkännande och verkställighet. Den behöriga myndigheten bör kunna fatta beslut om att åter- kalla sin begäran när myndigheten bedömer att någon av de förut- sättningar som anges i lagen kan anses uppfylld. En sådan bestämmelse bör därför tas in i lagen. Fråga om återkallelse torde bli aktuellt framförallt när den be- höriga myndigheten får ytterligare information från den verkställ- ande staten som gör att ytterligare överväganden i t.ex. lämplig- hetsfrågan bör göras. Det kan exempelvis vara fråga om informa- tion om den verkställande statens tillämpliga bestämmelser om för- tida eller villkorlig frigivning (jfr artikel 17.3) eller den verkställ- ande statens beslut om att anpassa påföljden. Ett beslut om återkallelse bör på motsvarande sätt som beslutet om att översända den svenska domen kunna överklagas till allmän domstol, se avsnitt 19.2. 17.5.2Återkallelse när påföljden bortfallit Enligt artikel 19 har både den utfärdande och den verkställande staten rätt att bevilja amnesti eller nåd. Däremot är det endast den utfärdande staten som har rätt att besluta angående en ansökan om omprövning av den aktuella domen. Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten ska informera den behöriga myndigheten i den verkställande staten om varje beslut eller åtgärd som innebär att påföljden eller inom kan verkställas. Den verkställande staten ska då upphöra med verkställigheten av påföljden (artikel 20). Om straffet preskriberats enligt svenska regler eller om nåd eller amnesti beviljats eller om en omprövning av domen innebär att påföljden inte ska verkställas ska påföljden inte längre verkställas. Den behöriga myndigheten ska i sådana fall utan dröjsmål återkalla sin begäran om verkställighet i den andra medlemsstaten. Detta bör framgå i lagen. Underrättelseskyldigheten kan framgå av förord- ning. Ett beslut om återkallelse på denna grund bör inte kunna överklagas. Förslag: När en svensk dom har sänts över till den verkställande staten, får verkställigheten av den påföljd som avses med be- gäran påbörjas i endast om den dömde är häktad. På- följden får dock verkställas i om Kriminalvården eller har återkallat begäran om erkännande och verk- ställighet. Detsamma gäller om den behöriga myndigheten i den verkställande staten har meddelat att begäran avslagits eller att verkställighet inte kan äga rum där. Enligt artikel 22 i rambeslutet gäller som huvudregel att den ut- färdande staten inte får fortsätta verkställigheten av påföljden, när verkställigheten har påbörjats i den verkställande staten. Detta innebär således att den dömda personen redan befinner sig i eller har överförts till den verkställande staten. När den dömde överförts till den verkställande staten är det självklart att verkställigheten inte kan påbörjas eller fortsätta i . I förslaget till en ny lag om internationell straffverkställig- het finns en motsvarighet till dagens bestämmelse i 29 § första stycket och 34 a § tredje stycket IVL om att sedan framställning vidarebefordrats, får verkställighet av påföljd som avses med fram- ställningen inte påbörjas här i landet, om inte den dömde är häktad, se avsnitt 11.7. Detta innebär att en dömd person som är på fri fot och för vilken framställning gjorts om överförande av straffverk- ställighet inte ska påbörja sin verkställighet i . Bestämmelsen avser alltså inte den som redan påbörjat sin verkställighet i eller som är häktad. Bestämmelsen i IVL härrör från brottmåls- domskonventionen, men gäller även vid tillämpning av överförande- konventionen. Även om rambeslutet inte uppställer något krav på att dömda på fri fot inte ska påbörja verkställigheten i den ut- färdande staten efter att domen översänts till en annan medlemsstat bedömer vi att en motsvarande bestämmelse bör införas i lagen som genomför rambeslutet. På så sätt uppnås en mer enhetlig reg- lering och tillämpning. I fall där den svenska behöriga myndigheten beslutat att åter- kalla en begäran om erkännande och verkställighet i den verkställ- ande staten på grund av ändrade förhållanden ska verkställigheten kunna ske i . Detsamma gäller om den verkställande staten underrättar om ett beslut att inte erkänna domen och verkställa påföljden eller att verkställighet inte kan äga rum i den staten. Det kan exempelvis vara fråga om fall där den behöriga myndigheten i den verkställande staten underrättar om att den dömda personen, som överförts, har rymt från verkställigheten (artikel 21 h och 22.2). En annan orsak till att verkställigheten inte kan äga rum i den verkställande staten är om det i praktiken är omöjligt att verkställa påföljden på grund av att den dömda personen inte kan påträffas på dess territorium (artikel 21 b). 17.7Överförande av den dömde Förslag: Om den dömde befinner sig i när den verkställ- ande statens beslut om att erkänna domen och verkställa på- följden vunnit laga kraft, ska han eller hon överföras till den verkställande staten eller senast . Överförandet får, om det finns särskilda skäl, ske vid en viss senare tidpunkt. Kriminalvården ska se till att den dömde transporteras till den medlemsstat där påföljden ska verkställas. Vid sådan verk- ställighet får Kriminalvården begära hjälp av polismyndighet. Vidare får den som ska överföras, om det är nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras, omhändertas och tas i förvar av polismyndigheten, dock längst . Av artikel 15.1 i rambeslutet framgår att om den dömda personen befinner sig i den utfärdande staten ska han eller hon överföras till den verkställande staten som de behöriga myndig- heterna i de båda staterna kommer överens om, dock senast efter det att den verkställande staten har fattat det slutgiltiga beslutet om att erkänna domen och verkställa påföljden. Enligt artikel 15.2 i rambeslutet ska om oförutsedda omständigheter hindrar ett överförande inom denna tidsfrist de behöriga myndigheterna kontakta varandra. Överförandet ska äga rum så snart dessa omständigheter inte längre föreligger. Myndigheterna ska då komma överens om en ny tidpunkt för överförande, vilken ska äga rum från och med den nya tidpunkt som överens- kommits. I fall där den dömde befinner sig i den utfärdande staten ska alltså de behöriga myndigheterna i den utfärdande och verkställ- ande staten samråda om överförandet och en tidpunkt bestämmas, dock senast efter den verkställande statens be- slut. Detta bör framgå av lagen. Som framgår ovan finns en undan- tagsbestämmelse i rambeslutet gällande tidsfristen om oförutsedda omständigheter hindrar att den dömda personen överförs inom den bestämda tidsfristen. En möjlighet att över- förande sker om det föreligger särskilda skäl bör därför framgå av lagen. Det ska enligt rambeslutet vara fråga om oförutsedda omständigheter för att detta ska få ske. Hur överförandet av den dömda personen i praktiken ska gå till regleras inte närmare i rambeslutet. Däremot framgår att det är den utfärdande staten som står för kostnaderna för överförandet av den dömda personen till den verkställande staten (artikel 24). är det Kriminalvården som ska se till att den dömde ska överföras till den stat där en frihetsberövande påföljd ska verk- ställas. Myndigheten kan om det behövs begära hjälp av polismyn- dighet på den ort där den dömde vistas. Vid överlämnande till rätts- psykiatrisk vård ska underrätta Kriminalvården om att påföljden ska verkställas utomlands (22 första och andra styckena IVF), se avsnitt 3.1.1. Vi föreslår i den nya lagen om internationell straffverkställighet att detta alltjämt ska gälla. Som framgår i av- snitt 11.8 föreslår vi att bestämmelserna om transporter av frihets- berövade personer ska regleras i lag i stället för i förordning. Däremot kan underrättelseskyldighet regleras i förordning. Vi föreslår dessutom att den som ska överföras får, om det är nöd- vändigt för att transporten ska kunna genomföras, omhändertas och tas i förvar av polismyndigheten, dock längst . Motsvarande bestämmelser om transporten bör tas in i den nya lagen som genomför rambeslutet. Detta bör ske genom en gemensam bestämmelse i lagen, jfr avsnitt 18.9. Förslag: Om någon har överförts till den verkställande staten och en behörig myndighet i den staten gör en framställning till den svenska behöriga myndigheten om tillstånd att åtala, döma eller på annat sätt beröva honom eller henne friheten för något annat brott, än för det brott vilket personen överförts och som begicks före överförandet ska 6 kap. 8 § lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder tillämpas. Behörig tingsrätt är därvid . I artikel 18 i rambeslutet behandlas den s.k. specialitetsprincipen. Denna innebär att en person som överförts till den verkställande staten enligt rambeslutet inte får åtalas, dömas eller på annat sätt berövas sin frihet för något annat brott som begicks före över- förandet, än det brott för vilken personen överförts (artikel 18.1). Specialitetsbestämmelsen gäller emellertid inte i ett antal undan- tagsfall som anges i artikel 18.2 i rambeslutet. Ett av undantags- fallen är enligt ) när den utfärdande staten ger sitt tillstånd. Av artikel 18.3 framgår att en framställning om tillstånd ska överlämnas till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten tillsammans med de uppgifter som anges i artikel 8.1 i rambeslut /584/RIF om en europeisk arresteringsorder och åtföljas av en översättning enligt artikel 8.2 däri. Tillstånd ska av den utfärdande staten ges om det föreligger en skyldighet att överlämna personen enligt rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. Beslutet ska fattas senast efter det att framställningen har mottagits. I de situationer som anges i artikel 5 i det rambeslutet måste garan- tier som föreskrivs i den artikeln lämnas av den utfärdande staten. Lydelsen överensstämmer helt med artikel 27.4 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder om möjlighet till åtal för andra brott. Tillstånd till utvidgat överlämnande och vidareöverlämnande reg- leras i 6 kap. 8 § lagen om en europeisk arresteringsorder. Ärendet prövas i dessa fall med tillämpning av 2–5 kap. lagen om en euro- peisk arresteringsorder. Den prövning som i ska göras efter att den verkställande staten begärt tillstånd ska alltså ske i enlighet med förfarandet i lagen om en europeisk arresteringsorder. En hänvisning kan därför göras till den lagen. Enligt 6 kap. 8 § lagen om en europeisk arre- steringsorder är behörig tingsrätt i ärendet den som prövade frågan om överlämnande. Vi bedömer att ärenden i de fall som avses enligt denna lag ska handläggas av , vilket ska framgå av lagen. Enligt rambeslutet ska framställningen om tillstånd i dessa fall ges in till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten. Enligt lagen om en europeisk arresteringsorder beslutar tingsrätten efter framställning av åklagaren. Kriminalvården eller ska därför när de tagit emot en framställning vidarebefordra denna till åklagarmyndigheten. Detta kan framgå av förordning. I 5 kap. 3 § lagen om en europeisk arresteringsorder anges en tidsfrist för rättens prövning. I här avsedda fall ska bestämmelsen, i enlighet med artikel 15.3 i rambeslutet, tillämpas på så sätt att tingsrätten ska meddela beslut om framställningen efter det att framställningen mottogs. Med hänsyn till den korta tidsfristen är det angeläget att den behöriga myndigheten efter mottagande av en sådan framställning vidare- befordrar denna till åklagarmyndigheten. 17.9Översändande av en svensk dom om frihetsberövande påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder Förslag: I ett ärende om erkännande och verkställighet av en svensk dom om frihetsberövande påföljd i en annan medlems- stat där artikel 4.6 eller 5.3 i rambeslutet om en europeisk arre- steringsorder tillämpats, ska lagens förutsättningar inte gälla. Däremot ska övriga bestämmelser i lagen tillämpas även i dessa ärenden. I det intyg som ska bifogas när domen översänds till en annan med- lemsstat för erkännande och verkställighet, ska det lämnas uppgifter om eventuell tidigare europeisk arresteringsorder (intygets punkt f). Fråga om överförande av verkställigheten av en svensk frihets- berövande påföljd till en annan medlemsstat till följd av att en europeisk arresteringsorder utfärdats kan uppkomma i två fall. Det första fallet avser när en begäran om överlämnande enligt en svensk arresteringsorder för verkställighet av en svensk frihetsberövande påföljd, avslagits av den andra medlemsstaten på den grunden att den andra medlemsstaten övertar verkställigheten av påföljden (artikel 4.6 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder). Det andra fallet avser när en person överlämnats till för lag- föring med det villkoret att han eller hon återförs till den andra medlemsstaten för att där verkställa en med anledning av överläm- nandet utdömd frihetsberövande påföljd (artikel 5.3 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder). Enligt artikel 25 i rambeslutet ska bestämmelserna i rambeslutet gälla i tillämpliga delar, i den utsträckning de är förenliga med be- stämmelserna i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, vid verkställighet av påföljder i de fall där en medlemsstat åtar sig att verkställa påföljden enligt artikel 4.6 i det rambeslutet eller där den i enlighet med artikel 5.3 i det rambeslutet har ställt som villkor att personen, i syfte att undvika straffrihet, ska återsändas för att av- tjäna påföljden i den berörda medlemsstaten. En svensk arresteringsorder för lagföring utfärdas av åklagare, 3 § förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder, till-förordningen. En svensk arre- steringsorder för verkställighet av en frihetsberövande påföljd ut- färdas av på begäran av Kriminalvården, Social- styrelsen eller (4 § till-förordningen). Den utfärdande myndigheten har i samband med prövningen av en svensk arresteringsorder att pröva frågor om garantier som den verkställande myndigheten kräver för överlämnande. Vid överläm- nande för lagföring prövar Riksåklagaren frågor om garantier som hänför sig till villkor om återförande av den eftersökte (12 § till- förordningen). Möjligheten för den verkställande medlemsstaten att avslå en arresteringsorder för verkställighet av frihetsberövande påföljd med åtagande att själv verkställa påföljden är begränsad till fall där den dömde uppehåller sig i och är medborgare eller bosatt i den verkställande staten. När det gäller möjligheten att villkora en arresteringsorder för lagföring är denna begränsad till fall där per- sonen är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten.