sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — Det straffsanktionerade området har vidare påverkats av ändringar som genomfördes , då ett nytt kapitel om märkning av varor och vapendelar tillkom (2 a kap.). Lagstiftningen föranleddes av dels tillträde till FN:s vapenprotokoll, dels ett EU-direktiv (2008/51/EG) om ändringar i det äldre EU-direktivet på området. Den senaste utvidgningen av det straffsanktionerade området skedde genom lagändringar som trädde i kraft (se prop. 2011/12:109). Ändringarna innebar bl.a. att kraven på vapen- handlare och förutsättningarna för tillstånd stramades upp samt att det blev straffbelagt att föra vapen åt någon annan utan att före- skrivet tillstånd till förvaring finns. I det följande redovisas i korthet den straffsanktioneringen som föreskrivs i vapenlagen (9 kap. 1–3 §§). För vapenbrott döms den som uppsåtligen innehar ett skjut- vapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet. Straffet är fängelse i högst eller, om brottet är grovt, lägst och högst . För ringa brott stadgas böter eller fängelse . Även oaktsamma gärningar är straffbara. För dessa gäller samma straffskala som för ringa brott. I en bestäm- melse, som är subsidiär till nyssnämnda, straffbeläggs uppsåtliga överträdelser av de bestämmelser om märkning som infördes . Straffet är böter eller fängelse i högst . Kartläggning av det specialstraffrättsliga området böter eller fängelse för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet t.ex. missbrukar rätten att inneha ett skjut- vapen genom att använda det för något annat ändamål än det som han eller hon är berättigad till, bryter mot vissa bestämmelser om förvaring, innehar ammunition utan att ha rätt till det eller driver handel med skjutvapen utan tillstånd. Enbart böter föreskrivs vidare för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att anmäla utförsel eller utlåning av skjutvapen i enlighet med före- skrifter som regeringen meddelat. Utredningen om skärpningar i vapenlagstiftningen lämnade betänkandet Skärpningar i vapenlagstiftningen, SOU 2013:7. I betänkandet föreslås bl.a. skärpta straffskalor och att straffskalan för grovt brott ska delas upp i grovt vapenbrott och synnerligen grovt vapenbrott. Det föreslås också bl.a. ändringar i tillståndreglerna och att vapenmagasin ska jämställas med skjut- vapen vid tillämpning av vapenlagen. Vapenförordningen innehåller verkställighetsföreskrifter till vapen- lagen. Vissa av föreskrifterna i vapenförordningen är straffsanktione- rade (14 kap. 1 §). Straffansvaret omfattar endast uppsåtliga gär- ningar. I vapenförordningen stadgas böter bl.a. för den som bryter mot bestämmelser om att handlares förvärv av skjutvapen ska ske efter skriftlig rekvisition, att den som tar emot skjutvapen för reparation eller översyn är skyldig att föra anteckningar i en särskild repara- tionsförteckning över mottagna vapen och att en överlåtare eller upplåtare inte får lämna ut ett skjutvapen till den som fått tillstånd att inneha vapnet förrän han eller hon av denne har fått en duplett av tillståndsbeviset. Vidare föreskrivs penningböter för vissa brott, bl.a. för den som medför sitt vapen utan att ha med sig sitt tillståndsbevis. Enligt en särskild bestämmelse ska dock den som har ertappats med att medföra skjutvapen utan att kunna visa upp tillståndsbevis vara fri från ansvar om han eller hon inom därefter hos polis- myndigheten styrker att han eller hon vid tiden för förseelsen hade rätt att inneha vapnet och omständigheterna ger vid handen att förseelsen haft sin grund i ett tillfälligt förbiseende (14 kap. 2 §). Lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, som trädde 1988, syftar till att begränsa förekomsten på allmän plats av knivar och andra tillhyggen som kan användas vid våldsbrott. innan lagen tillkom hade våldsbrotts- Kartläggning av det specialstraffrättsliga området ligheten tilldragit sig ett växande intresse i den allmänna debatten och i motiven till lagen anfördes bl.a. att en begränsning av rätten att bära kniv och andra farliga föremål borde i sig vara ägnad att minska såväl antalet våldsbrott som antalet personer som dödades eller skadades i samband med sådan brottslighet (prop. 1987/88:98 s. 6 f.). Lagens förbudsreglering har vidgats efter ikraftträdandet (se prop. 1989/90:129 och prop. 1999/2000: 27). När lagen infördes innebar den en nykriminalisering. Enligt lagen är det förbjudet att inneha knivar, andra stick- och skärvapen och andra föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv och hälsa på allmän plats, inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs, eller i fordon på allmän plats. Förbudet gäller dock inte om föremålet ingår i utrustning för viss tjänst m.m. eller om innehavet annars med hänsyn till föremålets art, innehavarens behov och övriga om- ständigheter är att anse som befogat. Lagen innehåller vidare för- bud för personer att inneha springstilleter eller spring- knivar samt förbud mot att saluhålla eller till personer överlåta vissa föremål som är särskilt ägnade att användas som vapen vid brott mot liv och hälsa, t.ex. knogjärn och kaststjärnor. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot de förbud som ställs upp i lagen, kan dömas till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst (4 §). brott är inte straffbart. Genom lagen om yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg, som trädde 1979, infördes ett krav på tillstånd för att få bedriva yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg. Regleringen skulle hindra att sådana verktyg såldes till vem som helst och minska riskerna för att verktygen kom till brottslig användning (prop. 1978/79:169). Lagens straffbestämmelser innebar en nykriminalisering. I lagen straffbeläggs bl.a. att bryta mot kravet på tillstånd för att bedriva yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg, att bryta mot vill- kor som ett tillstånd förbundits med eller mot föreskrifter om försäljningen som bemyndigats att meddela, och att underlåta att fullgöra upplysningsskyldighet mot tillsynsmyndig- heten eller att lämna oriktig uppgift vid fullgörandet av denna (7 §). Straffansvaret omfattar såväl uppsåtliga som oaktsamma gärningar, men däremot inte ringa fall. Det straff som föreskrivs är böter eller fängelse . Ordningslagen, som trädde 1994, ersatte allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen (1956:618) om allmänna Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Syftet med den nya lagen var dels att anpassa allmänna ordningsstadgans föreskrifter till regeringsformens bestäm- melser om normgivningsmakten (stadgan innehöll i stor utsträck- ning sådana för den enskilde betungande föreskrifter som enligt regeringsform i princip ska meddelas genom lag) och dels att hålla samman de grundläggande ordnings- och säkerhetsföre- skrifter så att regleringen på området blev överskådlig och lättill- gänglig (prop. 1992/93:210). När lagen infördes innehöll den särskilda föreskrifter om all- männa sammankomster och offentliga tillställningar (2 kap.) samt föreskrifter om allmän ordning och säkerhet i övrigt dels vid samman- komster och tillställningar, på offentliga platser och vid vissa anlägg- ningar och verksamheter (3 kap.), dels i viss kollektiv persontrafik (4 kap.). Regleringen på respektive område omfattade även straff- bestämmelser, vars straffsanktionering i huvudsak motsvarade vad som hade gällt enligt den äldre regleringen. Till nyheterna hörde bl.a. att viss straffsanktionering som tidigare hade funnits i lokala trafikreglementen togs in i ordningslagen och att straffbelägg- ningen i vissa fall utvidgades från att ha omfattat enbart uppsåtliga gärningar till att avse även oaktsamma gärningar. Det har gjorts ett flertal ändringar i ordningslagen som gått sedan ikraftträdandet, men de ursprungliga straffbestäm- melserna är till ordalydelsen oförändrade. Eftersom många av straffbuden är av blankettkaraktär har dock vissa ändringar som skett i föreskrifter som fyller ut straffbuden också påverkat omfatt- ningen av det straffbelagda området. En tydlig utvidgning av det straffsanktionerade området skedde , då ett nytt kapitel med föreskrifter om allmän ordning och säkerhet vid vissa idrotts- arrangemang togs in i lagen (prop. 2008/09:78). I det följande ges en översiktlig redogörelse för ordningslagens straffbestämmelser. I straffbestämmelserna som sanktionerar de särskilda föreskrift- erna om allmänna sammankomster och offentliga tillställningar (2 kap. 29–30 §§) kriminaliseras bl.a. att anordna allmän samman- komst eller allmän tillställning utan föreskrivet tillstånd eller anmälan, att lämna oriktiga uppgifter i ett tillstånds- eller anmälningsärende, att anordna allmän sammankomst eller allmän tillställning i ett tält som saknar föreskrivet godkännande, att anordna offentlig porno- grafisk föreställning och att anordna eller fortsätta en allmän samman- komst eller offentlig tillställning trots att sammankomsten eller tillställningen har inställts eller upplösts av polisen. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området som oaktsamma gärningar är straffbelagda. Från straffansvar undan- tas dock ringa överträdelser av bestämmelser om anmälnings- och uppgiftsskyldighet beträffande allmänna sammankomster och offentliga tillställningar som inte är tillståndspliktiga. Straffskalan upptar böter eller fängelse . Vidare straff- beläggs, subsidiärt till straffbestämmelser i andra författningar, att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot förbudet mot förtäring eller förvaring av alkoholdrycker vid offentliga tillställningar. Straffet för detta brott är penningböter. I anslutning till föreskrifterna om allmän ordning och säkerhet vid sammankomster och tillställningar, på offentliga platser och vid vissa anläggningar och verksamheter, straffbeläggs med böter bl.a. att uppsåtligen eller av oaktsamhet bryta mot bestämmelserna om tillstånd att använda offentlig plats, åtgärder mot faror från byggnader m.m. eller från nedrasande snö och is, säkerhetsåtgärder vid grävning, schaktning och dylikt samt vid sprängning, skjutning m.m. (3 kap. 22 §). Vidare föreskrivs penningböter bl.a. för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder pyrotekniska varor utan polisens tillstånd eller bryter mot lokala ordningsföreskrifter, föreskrifter angående ordningen och säkerheten i en hamn eller föreskrifter om tillträdesförbud till områden som är farliga för allmänheten. I en särskild bestämmelse (3 kap. 23 §) föreskrivs beträffande vissa av de straffbelagda gärningarna att om ett barn som inte har fyllt begår sådan handling som är otillåten ska den som har vårdnaden om barnet straffas. Vad gäller barnet krävs således endast att detta har begått den otillåtna handlingen objektivt sett. Vårdnadshavaren är dock fri från ansvar om han eller hon har vidtagit nödvändiga åtgärder för att förhindra handlingen. Straffsanktioneringen av ordningslagens föreskrifter om allmän ordning och säkerhet i viss kollektiv persontrafik omfattar bl.a. överträdelser av förbudet mot förtäring av alkoholdrycker inom ett trafikföretags område eller på dess färdmedel och förbudet mot att, utan tillstånd från spårinnehavaren eller trafikföretaget, beträda spårområde eller vidröra manöver- och signalanordningar (4 kap. 10 §). Ytterligare exempel på straffsanktionerade förbud är för- budet mot att medföra farlig egendom inom ett samfärdselområdet samt förbudet mot rökning och nedskräpning. Straffansvaret om- fattar endast uppsåtliga gärningar och är dessutom subsidiärt till straffbestämmelser med strängare straff i andra författningar. Det föreskrivna straffet är penningböter. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Som nämnts ovan skedde en klar vidgning av det krimi- naliserade området i samband med att lagen utökades med ett kapitel med särskilda bestämmelser som gäller vid idrottsarrange- mang som anordnas för allmänheten på en idrottsanläggning (5 kap.). Regleringen innehåller straffsanktionerade förbud mot att på idrottsanläggning, och under pågående idrottsarrangemang, inneha eller använda pyrotekniska varor och mot att obehörigen beträda spelplanen eller kasta in föremål på denna (5 kap. 5 §). Straffansvaret omfattar enbart uppsåtliga gärningar. fall är inte straffbara. Straffskalan innehåller böter eller fängelse . Bakgrunden till regleringen var att vissa ordningsstörningar i samband med idrottsarrangemang utgjorde ett växande problem, trots den införda lagen om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang (se om denna nedan). Angående ordningsstörningar orsakade av pyrotekniska varor anförde regeringen (prop. 2008/09:78 s. 25 f.) att det hade fram- kommit att det i praktiken saknades möjligheter att ingripa mot personer som innehade pyrotekniska varor på en idrottsanläggning, eftersom enbart innehav av sådana varor, också på en idrottsanlägg- ning, som regel var tillåtet. Regeringen, som konstaterade att säker- heten och skyddet för person och egendom vid idrottsarrangemang var skyddsvärda intressen, framhöll att det fanns en uppenbar risk för att varor som medfördes till idrottsarrangemang också skulle komma till användning där, en användning som ofta kunde utgöra brott. Mot denna bakgrund ansåg regeringen att det fanns skäl att förstärka säkerheten och skyddet mot ordningsstörningar orsakade av pyrotekniska varor. När det gällde ordningsstörningar orsakade av att spelplanen beträddes av åskådare och av att föremål kastades in på spelplanen konstaterades att sådana ordningsstörningar med tiden hade blivit ett allt större problem och att flera personskador hade inträffat till följd av kastade föremål (a. prop. s. 26). I vilken utsträckning obehörigt beträdande av spelplanen utgjorde brott fick anses oklart (motstridiga domstolsavgöranden hade meddelats beträffande frågan). Detta var ägnat att öka osäkerheten kring möjligheterna att ingripa, vilket i sin tur gjorde det svårare att motverka sådana beteenden. Enligt regeringen stod det klart dels att obehöriga beträdande av spelplanen och inkastande av föremål på spelplanen hotade det samhälleliga skyddsintresset av ordning och säkerhet vid idrottsarrangemang på idrottsanläggningar, dels Kartläggning av det specialstraffrättsliga området att detta skedde i en utsträckning som inte var acceptabel. Det fanns därför behov av att förstärka säkerheten och skyddet även när det gällde sådana ordningsstörningar. Den utvidgning av det kriminaliserade området som lagändringar medförde, bedömdes leda till marginella kostnads- ökningar för rättsväsendet (a. prop. s. 60). Lagen om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang, som infördes (prop. 2004/05:77), motiverades av återkommande problem med läktarvåld och annat våld inne på och utanför arenorna samt av användningen av pyrotekniska varor utan tillstånd inne på arenorna. Utöver det idrottsrelaterade våldet anfördes som motiv för lagen intresset av att kunna motverka den skadegörelse inne på arenorna som drabbade både idrottsorganisationerna och enskilda individer (se a. prop. s 15 ff.). Lagen ger möjlighet för åklagare att förbjuda en person att få tillträde till och vistas på en inhägnad plats huvudsakligen avsedd för idrottsutövning när idrottsarrangemang anordnas på platsen av en idrottsorganisation (tillträdesförbud). För att tillträdesförbud ska få beslutas krävs att det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att personen kommer att begå brott under kommande idrottsarrangemang. Brottet ska till sin typ vara sådant att det kan anses vara ägnat att störa ordningen eller säkerheten under arrange- manget. Vid riskbedömningen ska särskilt beaktas om personen har begått ett sådant brott under eller annars i samband med idrottsarrangemang. Ett tillträdesförbud ska gälla för , högst . I lagen finns en straffbestämmelse som stadgar böter eller fäng- else för uppsåtlig överträdelse av tillträdes- förbud (22 §). Vid införandet av lagen gjordes bedömningen (a. prop. s. 57) att regleringen skulle leda till en ökad arbetsbelastning för åklagarna och domstolarna samt att också polisen kunde få en ökad arbets- börda. Antalet ärenden om tillträdesförbud och överträdelser av förbuden antogs dock bli begränsat. Dessutom framhölls att efter- som lagens främsta syfte var att förebygga idrottsanknuten brotts- lighet, som ofta var av allvarligt slag, torde regleringen i förläng- ningen kunna medföra en minskning i polisens, åklagarnas och domstolarnas arbete med sådan brottslighet. Ökningen av arbets- bördan bedömdes kunna finansieras inom befintliga resurser. Genom lagändring blev det möjligt för åklagaren att med- dela ett interimistiskt beslut om tillträdesförbud (prop. 2008/09:78). SOU 2013:38 Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Även överträdelse av ett interimistiskt tillträdesförbud medför straffansvar. I samma lagstiftningsärende gavs polismyndigheten befogenhet att ansöka om tillträdesförbud. Sådan initiativrätt tillkom enligt den ursprungliga regleringen dels den idrottsorgani- sation som anordnade idrottsarrangemanget som förbudet avsåg att skydda och dels berört specialidrottsförbund inom . Utredningen samordning mot brottslighet i samband med idrottsarrangemang (Ku 2011:03) föreslår i delbetänkandet Mindre våld för pengarna, SOU 2012:2, bl.a. att området för till- trädesförbudet ska utvidgas till att även omfatta ett visst område utanför arenan och att tillträdesförbudet ska gälla flera sporter än samt att straffskalan för överträdelse av tillträdesförbudet ska höjas till fängelse i högst . Vidare föreslås att tillträdesför- budet ska kunna gälla för om högst (a. bet. s. 153). I betänkandet föreslås även att det i lagen ska tillkomma ett nytt 2 kap. som ska ge möjlighet att föra ett gemensamt nationellt register över personer med tillträdesförbud och arrangörsavstäng- ning (a. bet. s. 159). Förslagen i delbetänkandet innebär en utvidg- ning av det straffsanktionerade området. Upploppen i , i samband med Europeiska rådets möte där, var upprinnelsen till att det infördes en straffsanktionerad reglering om maskeringsförbud, nämligen lagen om förbud mot maskering i vissa fall. I förarbetena till lagen (prop. 2005/06:11 s. 36) anfördes att ett maskeringsförbud på goda grunder kunde förväntas leda till att ordningsstörningar i form av våld, skadegörelse och annan kriminalitet vid eller i anslutning till demonstrationer och manifestationer minskade och därigenom bidra till att medborgarna i högre grad vågade och ville utnyttja demon- strations- och mötesfriheterna. Enligt regeringen talade därför övervägande skäl för införande av ett förbud mot maskering. I lagen föreskrivs att den som på allmän plats deltar i en allmän sammankomst enligt ordningslagen, som utgör demonstration eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet, inte får helt eller delvis täcka ansiktet på ett sätt som försvårar identifikation, om det vid samman- komsten uppkommer en störning av den allmänna ordningen eller en omedelbar fara för en sådan störning. Detsamma gäller den som på allmän plats deltar i en folksamling, som inte utgör allmän sammankomst eller offentlig tillställning enligt ordningslagen, om Kartläggning av det specialstraffrättsliga området folksamlingen genom sitt uppträdande stör den allmänna ord- ningen eller utgör en omedelbar fara för denna. Förbudet gäller inte den som täcker ansiktet av religiösa skäl. Vidare kan anordnare av allmän sammankomst, som omfattas av maskeringsförbudet, ansöka om tillstånd enligt ordningslagen för deltagare i sammankomsten att helt eller delvis täcka ansiktet. Deltagare som fått sådant tillstånd omfattas således inte heller av förbudet. I det ovan nämnda delbetänkandet Mindre våld för pengarna, SOU 2012:23, föreslås att maskeringsförbudet ska utvidgas till att gälla även vid offentliga tillställningar, t.ex. vid idrottsarrangemang, på inhägnad plats eller i dess närhet (a. bet. s. 167). I lagens straffbestämmelse (2 §) stadgas böter eller fängelse för den som uppsåtligen bryter mot maskerings- förbudet. fall är undantagna från straffansvar. Maskeringsförbudet bedömdes initialt medföra marginellt ökade kostnader för det allmänna, såsom polis-, åklagare- och domstols- väsende. ansågs däremot reglerna kunna medföra en sam- hällsekonomisk vinst genom förebyggande av allvarliga ordnings- störningar och kriminalitet (a. prop. s. 48). I fängelselagen finns bestämmelser om verkställighet av fängelse i kriminalvårdsanstalt. Vid ikraftträdandet (prop. 2009/10:135) ersatte den lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Fängelselagen innehåller straffbestämmelser som i sak motsvarar de straffbestämmelser som fanns i den äldre lagen. Enligt ett straffstadgande ska den som olovligen överlämnar eller försöker överlämna vapen eller andra farliga föremål till en intagen dömas till böter eller fängelse i högst (15 kap. 1 §). I lagen finns också bestämmelser om ansvar bl.a. för den som till en intagen lämnar alkohol eller annat berusningsmedel (15 kap. 2 §). Straffbestämm- elserna i fängelselagen ska bara tillämpas om gärningen inte är belagd med strängare straff i BrB. Specialstraffrättsliga bestämmelser på området allmän ordning och säkerhet finns också i lagen (1974:191) om bevakningsföretag, lagen (1983:1097) med vissa bestämmelser om larmanläggningar m.m., förordningen (1958:272) om tjänstekort och lagen (1932:242) om skyldighet i vissa fall att tillhandahålla förnödenheter m.m. för ordningsmaktens behov. Dessa författningar redovisas i korthet nedan. tillkom lagen om bevakningsföretag (prop. 1974:39), som syftar till att säkerställa samhällets insyn i och kontroll över verksamhet som bedrivs av företag som yrkesmässigt åtar sig att Kartläggning av det specialstraffrättsliga området utföra bevakningsuppgifter för annans räkning. Lagen ersatte kun- görelsen (1951:640) om auktorisation av enskilda bevakningsföretag, som innehöll regler om frivillig auktorisation, och innebar en ny- kriminalisering. Genom lagen infördes krav på att alla bevakningsföretag ska vara auktoriserade och att all personal i bevakningsföretag ska vara godkänd för anställning i sådant företag. Det är straffbelagt med böter eller fängelse att uppsåtligen eller av oaktsamhet bedriva verksamhet som regleras i lagen utan auktorisa- tion och att vid fullgörande av upplysningsskyldighet mot läns- styrelsen lämna osann uppgift (14 §). Lagen med vissa bestämmelser om larmanläggningar m.m. som trädde 1984, syftar till att minska polisens olägenheter av obefogade larm från larmanläggningar, som är inrättade för att skydda mot brottsliga angrepp (prop. 1982/83:163). När lagen infördes utgjorde den en nyreglering och dess straffbestämmelse innebar en nykriminalisering. Enligt lagen krävs tillstånd av polismyndigheten för att få bedriva larminstallationsverksamhet. Staten och företag som avses i lagen om bevakningsföretag är dock undantagna från tillstånds- kravet. Om förutsättningarna för tillstånd inte längre föreligger får polismyndigheten återkalla tillståndet. Bevakningsföretag får i motsvarande fall förbjudas att bedriva larminstallationsverksamhet. I lagen stadgas böter eller fängelse för den som bedriver larminstallationsverksamhet utan föreskrivet tillstånd eller bryter mot ett förbud mot att bedriva sådan verksamhet (11 §). Enligt förordningen om tjänstekort, som trädde 1959, får tjänstekort utfärdas för den som tjänstgör vid eller innehar uppdrag för statligt eller kommunalt organ och som för sina tjänsteåliggan- den regelmässigt behöver kunna styrka sin identitet eller tjänste- ställning. Förordningen innehåller två straffstadganden (12 §). Enligt det ena föreskrivs böter eller fängelse för den som skaffar sig tjänstekort i annans namn eller som annars lämnar oriktig eller vilseledande uppgift för att erhålla sådan hand- ling. Straffbudet är subsidiärt till BrB.