sou · H1B333 · 2013-04-29 00:00:00 — Överföringen ska ske på ett sådant sätt att uppgifterna enkelt kan tas om hand av samhällets alarmeringstjänst (5 §). Föreskriften innehåller numera även en undantagsbestämmelse till skyldigheten att tillhandahålla lokaliseringsuppgifter. taget gäller den som tillhandahåller ett allmänt kommunikationsnät utan att tillhandahålla en allmänt tillgänglig telefonitjänst ( 7 §). Post- och föreskrifter och allmänna råd om rapportering av störningar eller avbrott av betydande omfattning Post- och föreskrifter och allmänna råd (PTSFS 2012:2) om rapportering av störningar eller avbrott av betydande omfattning ange inledningsvis att med begreppet tillhandahållare avses aktör som tillhandahåller allmänna kommunikationsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster. Av föreskriften framgår att tillhandahållaren ska rapportera till om störningar eller avbrott i elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster (3 §). Tillhandahållaren ska lämna en inledande rapport senast vardagen efter den dag då störningen eller avbrottet har avhjälpts (4 §). I en tabell i föreskriften anges s.k. tröskelvärden för rapportering. T.ex. anges att en störning eller ett avbrott som pågår mer än ska rapporteras om dels mer än 150 000 abonnenter berörs, dels mer än samman- hängande område berörs eller dels kapacitet bortfaller. Tröskelvärden finns även för störningar eller avbrott som pågår mer än 2, 6 respektive . Om störningen eller avbrottet pågår ska det rapporteras om dels mer än 2 000 abonnenter berörs, dels mer än samman- hängande område berörs eller dels kapacitet bortfaller. Andra avbrott eller störningar behöver inte rapporteras till (8 och 9 §§). Post- och allmänna råd om god funktion och teknisk säkerhet samt uthållighet och tillgänglighet vid extraordinära händelser i fredstid Post- och allmänna råd (PTSFS 2007:2) om god funktion och teknisk säkerhet samt uthållighet och tillgänglighet vid extra ordinära händelser inleds med att ange att med begreppet tillhandahållare avses aktör som tillhandahåller allmänna kommun- ikationsnät eller allmänt tillgängliga elektroniska kommunikations- tjänster. De allmänna råden rekommenderar bl.a. att tillhandahållaren bör bedriva ett kontinuerligt och systematiskt säkerhetsarbete som i huvudsak är framåtsyftande och långsiktigt omfattar såväl normala driftsförhållanden som extraordinära händelser. Upprättade rutiner och handlingsplaner, resultat och bedömningar inom ramen för riskanalys och handlingsplaner samt uppföljning av inträffade avbrott och störningar bör dokumenteras och hållas uppdaterade. Med uppdaterade avses att dokumenten uppdateras i takt med förändringar som i betydande omfattning påverkar förutsättningarna för verksamheten. De upprättade dokumenten bör vara beslutade på ledningsnivå i organisationen och följas i verksamheten. 4.1.4Lagen om skydd mot olyckor (LSO) Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor trädde i kraft och ersatte den tidigare räddningstjänstlagen. Lagen innehåller bestämmelser om de åtgärder som stat och kommun ska vidta till skydd mot olyckor. Lagen syftar till att i hela landet bereda människors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala förhållandena tillfredställande och likvärdigt skydd mot olyckor. Med räddningstjänst avses i lagen de räddningsinsatser som staten eller kommunen ska ansvara för vid olyckor och över- hängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Staten eller en kommun ska ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. ska planeras och organiseras så att räddnings- insatserna kan påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Kommuner och de statliga myndigheterna som ansvarar för verksamhet enligt lagen ska samordna verksamheten samt samarbeta med varandra och med andra som berörs. Kommunens skyldigheter regleras i 3 kap. och delas in i förebyggande verksamhet, räddningstjänst, efterföljande åtgärder, organisation och ledning. Kommunens huvudsakliga skyldigheter är att ansvara för räddningstjänsten inom kommunen och samverka med andra kommuner, ha handlingsprogram för förebyggande verksamhet och för räddningstjänst samt efter räddningsinsats utreda olyckan och insatsen i skälig omfattning. I en kommun ska det finnas en räddningschef. Statens skyldigheter för räddningstjänst avser fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst, sjöräddningstjänst, efterforskning av försvunna personer i andra fall, miljöräddningstjänst till sjöss samt räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen. I förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor anges vilka myndigheter som ansvarar för den statliga räddningstjänsten. Vad gäller flyg- och sjöräddningstjänsten anges i förordningen att det ska finnas en räddningscentral. För miljöräddningstjänsten till sjöss anges att det ska finnas en eller flera ledningscentraler. I 6 kap. lagen om skydd mot olyckor finns regler om särskilda skyldigheter för enskilda, kommuner och statliga myndigheter. I 6 kap. 10 § anges att kommuner och de statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst ska se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen. Av förarbetena framgår att med alarmering av räddningsorgan avses möjligheten för allmänheten att larma räddningsorganen (ingående alarmering) och möjligheten att kalla räddningsorganen till utryckning (utgående alarmering). Med anordningar för alarmering avses inte bara alarmeringscentraler utan också t.ex. hjälptelefoner för omgående alarmering som kan behöva sättas upp på speciella platser där annan möjlighet till alarmering bedöms vara otillfredsställande. En förutsättning för effektiva räddningsinsatser är att räddningsorganen kan larmas . För den som är i behov av hjälp är den normala larmvägen vid nödläge att nå samhällets räddningsorgan genom nödnumret 112 (SOS Alarm AB:s larmcentraler). En myndighet som ansvarar för räddnings- tjänst måste också kunna ta emot larm från allmänheten. Vidare är det angeläget att det finns tillgång till anordningar för alarmering även vid avbrott i ordinarie larmförbindelser. Av kommunernas handlingsprogram rörande förebyggande åtgärder (3 kap. 3 §) bör det framgå hur allmänheten kan larma räddningsorganen vid avbrott eller störningar t.ex. på telenätet.4 Förordningen om skydd mot olyckor I förordningen (2006:789) om skydd mot olyckor finns ytterligare bestämmelser som ansluter till lagen om skydd mot olyckor. t.ex. om enskildas skyldigheter rörande brandskydd, farlig verksamhet (2 kap.), kommuners skyldigheter rörande sotning och brand- skyddskontroll, handlingsprogram och planer för t.ex. räddnings- insatser, användning av varningsanordningar, behörighetskrav på räddningsledaren (3 kap.) och statlig räddningstjänst (4 kap.). 4.1.5Lag om undersökning av olyckor Lagen (1990:712) om undersökning av olyckor innehåller före- skrifter om undersökning från säkerhetssynpunkt av olyckor och tillbud till olyckor. Alla slags allvarliga olyckor ska undersökas ur säkerhetssynpunkt om det är fråga om luftfartsolycka, sjöolycka, järnvägsolycka eller vägtrafikolycka och andra allvarliga olyckor. Syftet med undersökningen enligt lagen är att så långt som möjligt klarlägga såväl händelseförloppet och orsaken till olyckan eller tillbudet som skador och effekter i övrigt, ge underlag för beslut om åtgärder som har till mål att förebygga en upprepning av olyckan eller tillbudet eller att begränsa effekten av sådana olyckor eller tillbud, samt ge underlag för en bedömning av de insatser som samhällets räddningstjänst har gjort i samband med olyckan eller tillbudet och, om det finns skäl därtill, för förbättring av räddningstjänsten (6 §). 2002/03:119 s. 121 f. Reformerad räddningstjänstlagstiftning. 4.1.6Hälso- och sjukvårdslagen (HSL) Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) trädde i kraft . Lagen var ursprungligen en utpräglad ramlag men har förändrats genom en rad ändringsbeslut och innehåller numera åtskilliga detaljbestämmelser. Regeringen har beslutat om en översyn av hälso- och sjukvårdslagen (HSL), särskilt vad gäller lagens struktur och utformning. En särskild utredare ska lämna förslag till en ny lag om hälso- och sjukvårdens organisation som ska ersätta HSL5. Med hälso- och sjukvård avses i lagen åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvård hör även sjuktransporter samt att ta hand om avlidna (1 §). Målet med hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ges företräde till vården (2 §). Hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på god vård, vilket bl.a. innebär att den ska vara lätt tillgänglig (2 a §). Varje landsting ska erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom (3 §). Om någon som vistas inom utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- och sjukvård, ska erbjuda sådan vård (4 §). För hälso- och sjukvård som kräver intagning i vårdinrättning ska det finnas sjukhus. Vård som ges under intagning benämns sluten vård. Annan hälso- och sjukvård benämns öppen vård (5 §). svarar för att det inom finns en ändamålsenlig organisation för att till och från sjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transporten utförs med transportmedel som är särskilt inrättade för ändamålet (6 §). ska planera sin hälso- och sjukvård med utgångs- punkt i befolkningens behov av sådan vård. Planeringen ska även avse den hälso- och sjukvård som erbjuds av privata och andra 5 Dir. 2012:113 Utredningen om stärkt ställning för patienten genom ny patientlagstiftning (S 2011:03). ska även planera sin hälso- och sjukvård så att en katastrofmedicinsk beredskap upprätthålls (7 §). I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården ska samverka med samhällsorgan, organisationer och privata vårdgivare (8 §). Ett landsting får sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som ansvarar för enligt hälso- och sjukvårds- lagen och ska därvid ange de särskilda villkor som gäller för överlämnandet. En uppgift som innefattar myndighetsutövning får dock inte med stöd av denna bestämmelse överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet en stiftelse eller en enskild individ (3 § tredje stycket). Regeringen får föreskriva att landet ska delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting.6 (9 §). Denna indelning avsåg ursprungligen s.k. högspecialiserad vård som bl.a. utvecklats till s.k. rikssjukvård som är samordnad hälso- och sjukvård som bedrivs av ett landsting efter beslut av (9 a och 9 b §§). Ledningen av hälso- och sjukvården Av HSL framgår att ledningen av hälso- och sjukvården ska vara organiserad så att den tillgodoser hög patientsäkerhet och god kvalitet av vården samt främjar kostnadseffektivitet (28 §). Inom hälso- och sjukvården ska det finnas någon som svarar för verksamheten (verksamhetschef). Verksamhetschefen får dock bestämma över diagnostik eller vård och behandling av enskilda patienter endast om han eller hon har tillräcklig kompetens och erfarenhet för detta (29 §). Verksamhetschefen får uppdra åt sådana befattningshavare inom verksamheten som har tillräcklig kompetens och erfarenhet att fullgöra enskilda ledningsuppgifter (30 §). har meddelat föreskrifter (SOSFS 2009:10) om ambulanssjukvård m.m. Föreskrifterna ska tillämpas inom sådan 6 Förordning (1982:777) om rikets indelning i regioner för hälso- och sjukvård som berör flera landstingskommuner. verksamhet som omfattas av 6 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), oavsett om det bedrivs på land, vatten eller i luften. Varje landsting ska upprätta en plan för ambulanssjukvården inom sitt geografiska område. Av planen ska det framgå vilka mål som har fastställts, vilka resurser som ska finnas och hur ambulanssjukvården ska vara organiserad. ska samordna planen för ambulanssjukvården med den fredstida katastrofmedicinska beredskapsplanen och planläggningen inför höjd beredskap. Av planen ska det även framgå vilka tekniska lösningar som ska väljas avseende larmsystem och övriga kommunikationssystem inom ambulanssjukvården (2 kap). Ansvarsförhållandet mellan vårdgivaren och verksamhetschefen regleras avseende tekniska krav för ambulansfordon, märkning av ambulans, vårdutrymmet i en ambulans, risk- och behovsanalys, utrustningen i en ambulans samt extra utrustning (4 kap.). Av föreskrifterna framgår att det landsting som anlitar en larmcentral för larmning av ambulanser ska i ett avtal med centralen reglera centralens tillgång till legitimerad hälso- och sjukvårds- personal som har kompetens för uppgiften, centralens rätt att disponera ambulanser (dispositionsrätt) och vilka tekniska lösningar för larm och övrig kommunikation som ska användas mellan centralen och ambulansen. har vidare föreskrivit om vilka prioriteringsgrader som ska gälla vid utgående larm från en larmcentral, enligt följande: prio 1 – akuta livshotande symtom eller olycksfall, prio 2 – akuta men inte livshotande symtom, prio 3 – övriga uppdrag med vård- eller övervaknings- behov där rimlig väntetid inte bedöms påverka patientens tillstånd (5 kap.) Föreskriften innehåller vidare bestämmelser om vårdgivarens ansvar för bemanning av ambulanser och hälso- och sjukvårds- personalens kompetens. Bl.a. ställs krav på att en ambulans alltid ska var bemannad med hälso- och sjukvårdspersonal som är behörig att administrera läkemedel (dvs. en legitimerad sjuk- sköterska). Därtill regleras ansvarsfördelningen mellan olika vårdgivare vid ambulansuppdrag när en patient förs över från en vårdenhet till en annan (6 kap.). Slutligen regleras s.k. första hjälpen i väntan på ambulans (IVPA). Enligt lagen om vissa kommunala befogenheter får kommuner ingå avtal med landsting om att utföra ambulans- transporter samt att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sådana Föreskriften uppställer krav på bl.a. avseende uppdragets omfattning, personalens kompetens och dokumentationsskyldighet (7 kap.). föreskrifter och allmänna råd om fredstida katastrofmedicinsk beredskap och planläggning inför höjd beredskap Av 7 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) framgår att landstingen ska planera sin hälso- och sjukvård så att en katastrofmedicinsk beredskap upprätthålls. Bestämmelsen trädde i kraft . har meddelat föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2005:13) om fredstida katastrofmedicinsk beredskap och planläggning inför höjd beredskap. Föreskrifterna ska tillämpas på landstingens verksamhet enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Föreskrifterna ställer krav på att landstingen ska ta fram en regional katastrofmedicinsk plan. Vidare föreskrivs att det i landstingen ska finnas en organisation för att planera, samordna och övervaka den katastrofmedicinska beredskapen. I varje landsting ska det ständigt finnas personal i beredskap för att kunna ta emot larm vid allvarlig händelse. Denna funktion ska benämnas tjänsteman i beredskap. Av ett allmänt råd framgår att vid larm bör innehavaren av funktionen tjänsteman i beredskap ha befogenheter att initialt utöva särskild sjukvårdsledning på regional nivå (4 kap. 8 §). Av föreskrifterna framgår att det i varje landsting ska finnas en särskild sjukvårdsledning. Inom den särskilda sjukvårdsledningen i ett skadeområde ska det finnas en sjukvårdsledare och en medicinskt ansvarig. Beteckningarna sjukvårdsledare och medicinskt ansvarig ska alltid användas vid sjukvårdsledning i ett skadeområde. Enligt ett allmänt råd rekommenderas att den särskilda sjukvårds- ledningen på regional nivå bör aktiveras via larmcentralen genom att larmoperatören utifrån definierade kriterier kontaktar funktion tjänsteman i beredskap (7 kap. 1 och 2 §§). 7 3 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. 4.1.7Patientsäkerhetslagen (PSL) Patientsäkerhetslagen (2010:659) syftar till att främja hög patientsäkerhet inom hälso- och sjukvården och därmed jämförlig verksamhet. I lagen finns bestämmelser om anmälan av verksamhet m.m., vårdgivarens skyldigheter att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete, behörighetsfrågor, begränsningar i rätten för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder, skyldigheter för hälso- och sjukvårds- personal och tillsyn. Av patientsäkerhetslagen framgår att den som avser att bedriva verksamhet som omfattas av tillsyn enligt lagen ska anmäla detta till senast en månad innan verk- samheten påbörjas (2 kap. 1 §). Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av (7 kap. 1 §). Fr.o.m. kommer tillsynsuppgifter att övergå till den nya myndigheten för vård och omsorg (). Av lagen framgår vidare att med hälso- och sjukvårdspersonal avses bl.a. personal vid larmcentral och sjukvårdsrådgivning som förmedlar hjälp eller lämnar råd och upplysningar till vårdsökande (1 kap. 4 §). Av lagen framgår även att med begreppet vårdgivare avses statlig myndighet, landsting och kommun i fråga om sådan hälso- och sjukvård som myndigheten, eller kommunen har ansvar för samt annan juridisk person eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvård (1 kap. 3 §). En vårdgivare ska planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att kravet på god vård i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) upprätthålls. Vårdgivaren ska vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att patienter drabbas av vårdskador och vårdgivaren ska utreda händelser i verksamheten som har medfört eller hade kunnat medföra en vårdskada (3 kap. 1–3 §§). Vårdgivaren har även en anmälningsskyldighet (s.k. lex Maria-anmälan) till avseende händelser som medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada (3 kap. 5 §). En central bestämmelse i patientsäkerhetslagen är kravet att hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen bär själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter (6 kap. 1 och 2 §§). Tillsyn enligt patientsäkerhetslagen innebär granskning av att hälso- och sjukvården och dess personal uppfyller de krav och mål som ställs på hälso- och sjukvården enligt lagar och andra före- skrifter. Tillsynen ska främst inriktas på granskning av att vårdgivare fullgör sina skyldigheter att bedriva ett systematiskt patientsäkerhetsarbete (7 kap 3 §). ska i sin tillsyn säkerställa att händelser som anmälts av vårdgivare (lex ) har utretts i nödvändig omfattning samt att vårdgivaren har vidtagit de åtgärder som krävs för att uppnå hög patientsäkerhet (7 kap. 8 §). ska även pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal efter anmälan från enskilda (7 kap. 10 §). får också på eget initiativ inleda en utredning mot en vårdgivare eller mot hälso- och sjukvårdspersonal (7 kap. 19 §). 4.1.8Lagen om vissa kommunala befogenheter Lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter innehåller bestämmelser som ger kommuner och landsting ökade befogenheter i förhållande till vad som gäller enligt kommunallagen (1991:900). Kommuner får ingå avtal med landsting om att utföra sådana transporter som avses i 6 § hälso- och sjukvårdslagen. Kommuner får även ingå avtal med landsting om att utföra hälso- och sjukvård i väntan på sådana transporter (3 kap. 2 §). Polislagen (1984:387) reglerar bl.a. polisverksamhetens ändamål, polisens uppgifter och organisation samt en polismans befogenheter. Polisens arbete syftar till att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp som ett led i samhällets verksamhet för att främja rättvisa och trygghet (1 §). Till polisens uppgifter hör bl.a. att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat samt lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när det lämpligen kan ges av polisen (2 §). 4.1.10Lag om totalförsvar och höjd beredskap Lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap anger inledningsvis att totalförsvar är verksamhet som behövs för att förbereda för krig. För att stärka landets försvarsförmåga kan beredskapen höjas. Totalförsvar består av militär verksamhet (militärt försvar) och civil verksamhet (civilt försvar). Lagen anger vidare att totalförsvarsresurser ska utformas så att de även kan användas vid internationella fredsfrämjande och humanitära insatser och stärka samhällets förmåga att förebygga och hantera svåra påfrestningar på samhället (2 §). Lagen ger regeringen bemyndigande att besluta om höjd beredskap i en utsträckning som fullt ut utnyttjar de möjligheter som regeringsformen ger8. I lagen anges två beredskapsgrader, nämligen skärpt beredskap och högsta beredskap. Regeringen ges möjlighet att begränsa en beredskapshöjning till viss del av landet eller till viss verksamhet (3 §). Förordning om krisberedskap och höjd beredskap Förordningen (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap syftar till att statliga myndigheter genom sin verksamhet ska minska sårbarheten i samhället och utveckla en god förmåga att hantera sina uppgifter under fredstida krissituationer och höjd beredskap. Förordningen innehåller bl.a. föreskrifter som reglerar krisberedskapen och bestämmelser om samverkan och samordning mellan myndigheter, geografiskt områdesansvar och samverkans- områden. Med begreppet krisberedskap avses i förordningen bl.a. förmågan att genom utbildning, övning och andra åtgärder samt genom den organisation och de strukturer som skapas före, under och efter en kris förebygga, motstå och hantera krissituationer (4 §). Av förordningen framgår vidare att varje myndighet ska i syfte att stärka sin egen och samhällets krisberedskap göra en risk- och sårbarhetsanalys som avser myndighetens ansvarsområde (9 §). Analysen ska särskilt beakta bl.a. situationer som uppstår hastigt, oväntat och utan förvarning, eller situationer där det finns ett hot eller en risk att ett sådant läge kan komma att uppstå samt 1992/93:76 s. 1. situationer som kräver brådskande beslut och samverkan med andra aktörer. I en särskild bilaga till förordningen anges de myndigheter som har ett särskilt ansvar för att planera och vidta förberedelser för att skapa förmåga att hantera en kris och för att förebygga sårbarheter och motstå hot och risker (11 §). Motsvarande ansvar har också länsstyrelserna och de andra myndigheter som regeringen beslutar. Av förordningen framgår vidare att regeringen efter förslag från Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) beslutar om vilka myndigheter som ska ha en tjänsteman i beredskap (TiB) med uppgift att initiera och samordna det inledande arbetet för att upptäcka, verifiera, larma och informera vid allvarliga kriser (12 §). Regeringen beslutar på samma sätt vilka myndigheter som vid behov omgående ska kunna upprätta en ledningsfunktion vid en kris som berör myndighetens ansvarsområden eller medför behov av samverkan med någon annan myndighet (13 §). Förordningen innehåller även bestämmelser om myndigheternas rapporteringsskyldighet. Myndigheterna ska vid allvarliga situationer eller på begäran kunna lämna information om händelse- utvecklingen, tillståndet, den förväntade utvecklingen och till- gängliga resurser samt vidtagna och planerade åtgärder till regeringen och MSB (14 och 15 §§). 4.1.11Lag om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinär händelser i fredstid och höjd beredskap Lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap syftar till att kommuner och landsting ska minska sårbarheten i sin verksamhet och ha en god förmåga att hantera krissituationer i fred.