sou · H1B339 · 2013-06-03 00:00:00 — Upplysningsplikten, där förhör inför rätta alltså föreslås få användas som påtryckningsmedel, går enbart ut på att lämna viss konkret information så att en beslutad husrannsakan ska kunna verkställas. De uppgifter som ska lämnas är alltså inte uppgifter som primärt ska användas som bevis mot en misstänkt utan uppgifterna ska leda till uppgifter som sedan kan användas som bevis. Skälet för begränsningsregeln som handlar om att det finns en risk för att det annars kan komma att begäras vittnesförhör med den som misstänks för brott har emellertid en viss relevans även för den upplysningsplikt som föreslås. Enligt vårt förslag får före- läggande om att lämna upplysningar emellertid inte riktas mot någon som skäligen kan misstänkas för brottet och inte heller mot någon av de personer som räknas upp i 36 kap. 1 § andra–fjärde styckena . Om krav på att någon ska vara skäligen misstänkt för brottet skulle ställas upp för att föreläggande ska få utfärdas, hade föreläggande helt enkelt inte kunnat användas i det tidiga skede av förundersökningen då det behövs. Även i detta sammanhang bör framhållas att det enbart handlar om att förmå någon som inte är misstänkt för det brott som utreds, att lämna ut vissa upplysningar vid en husrannsakan så att denna kan verkställas. En upplysningsplikt som åläggs någon som polis och åklagare inte har någon avsikt att senare åtala står, enligt vår uppfattning, inte i strid med artikel 6 i och rätten att inte belasta sig själv (förbudet mot self-incrimination). Principen inne- bär primärt att den som är misstänkt för brott inte ska behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgiv- anden eller bistå med material som är belastande för honom eller henne (, Mänskliga rättigheter i Europeisk praxis, tredje upp- lagan, s. 247–248). Enligt vårt förslag kan föreläggande att lämna upplysningar enbart riktas mot den som, om åtal väcks, skulle vara skyldig att vittna i saken om sådan uppgift som de brottsutredande myndig- heterna vill få tillgång till genom föreläggandet. Enligt 36 kap. 6 § får ett vittne bl.a. vägra att yttra sig om en Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt omständighet, vars yppande skulle röja att vittnet eller någon vittnet närstående har gjort sig skyldig till brottslig eller vanärande hand- ling. En person mot vilken ett föreläggande att lämna upplysningar riktas mot kan mot den bakgrunden inte tvingas att lämna upp- lysningar som senare kan komma att användas mot honom eller henne i ett brottmål. Den föreslagna bestämmelsen om förelägg- ande att lämna upplysningar kommer således inte i konflikt med rätten att inte belasta sig själv. 8.3.5Bör möjligheten till förbehåll utnyttjas när det gäller insamling i realtid av trafikuppgifter och avlyssning av innehållsuppgifter? Förslag: ska avge förbehåll av innehåll att åtgärderna i artikel 20 endast tillämpas på sådana brott avseende vilka hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan användas. För- behåll ska vidare avges av innehåll att åtgärderna i artikel 20 och 21 inte tillämpas på meddelanden som endast överförs i ett elektroniskt kommunikationsnät av mindre betydelse från all- män kommunikationssynpunkt. Artiklarna 20 och 21 i konventionen innehåller bestämmelser om insamling i realtid av trafikuppgifter och avlyssning av innehålls- uppgifter. Vi har i avsnitt 5.4.8 och 5.4.9 gjort bedömningen att svensk rätt genom bestämmelserna om hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig avlyssning av elektronisk kommunika- tion uppfyller kraven i konventionsartiklarna, om förbehåll av visst slag avges. Såvitt avser artikel 20 om insamling i realtid av trafikuppgifter, har vi gjort bedömningen att svensk rätt uppfyller konventions- kraven om förbehåll avges av innehåll att åtgärderna i artikeln dels endast tillämpas på sådana brott avseende vilka hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan användas, dels inte tillämpas på meddelanden som endast överförs i ett elektroniskt kommunika- tionsnät av mindre betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt När det gäller artikel 21 om avlyssning av innehållsuppgifter, har vi gjort bedömningen att svensk rätt uppfyller konventionskraven om förbehåll avges av innehåll att åtgärderna i artikeln inte tillämpas på meddelanden som endast överförs i ett elektroniskt kommu- nikationsnät av mindre betydelse från allmän kommunikations- synpunkt. Vi föreslår därför att möjligheten till förbehåll enligt artikel 14.3 a utnyttjas såvitt avser artikel 20 och att möjligheten till förbehåll enligt artikel 14.3 b utnyttjas såvitt avser såväl artikel 20 som 21. 8.4Anpassningen av regleringen om internationell rättslig hjälp Vi har i avsnitt 5.6 gjort bedömningen att svensk rätt till stor del redan uppfyller de krav som konventionen ställer i fråga om inter- nationellt samarbete, men att lagstiftningsåtgärder krävs såvitt av- ser rättslig hjälp med skyndsamt säkrande av lagrade datorbehand- lingsbara uppgifter och skyndsamt röjande av vissa trafikuppgifter (artikel 29 respektive 30). I avsnitt 6.5 har vi gjort bedömningen att det inte krävs några ytterligare lagändringar för att tillgodose de krav som följer av tilläggsprotokollet i fråga om regler om internationellt samarbete än de som följer av konventionens bestämmelser. De ändringar som är aktuella är att hänföra till lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (Lirb). När Lirb infördes gavs den ett vidare tillämpningsområde än vad som krävdes med hänsyn till då gällande internationella åtaganden. Syftet var att för framtiden skapa utrymme för ett utvidgat internationellt samarbete. Utgångspunkten för regleringen är att alla åtgärder som är möjliga att vidta i en svensk förundersökning också ska vara tillgängliga för en annan stat efter en ansökan om rättslig hjälp, oavsett om bistånd med åtgärden föreskrivs i en inter- nationell överenskommelse eller inte. Enligt våra direktiv måste eventuella förslag till ändringar i lagen med anledning av tillträdet till konventionen vara anpassade till denna grundläggande systematik i regleringen. Vi måste också beakta redan ingångna internationella åtaganden som kan beröras av ändringsförslagen. Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt I det följande redovisas våra förslag till lagstiftning för att till- godose konventionens krav på rättslig hjälp med skyndsamt säk- rande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter och överväganden i fråga om behovet av ytterligare lagändringar än de som föreslagits i avsnitt 8.3.3 när det gäller rättslig hjälp med skyndsamt röjande av vissa trafikuppgifter. 8.4.2En möjlighet till rättslig hjälp med skyndsamt bevarande av lagrade uppgifter i elektronisk form införs Förslag: Möjligheten att förelägga någon som i elektronisk form innehar en viss lagrad uppgift som skäligen kan antas ha be- tydelse för utredningen om ett brott att bevara uppgiften, räk- nas upp som en av de åtgärder som omfattas av rättslig hjälp enligt lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Rättslig hjälp med bevarandeföreläggande ska få lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. En ansökan om bevarandeföreläggande ska handläggas av åklagare. Av ansökan ska framgå sådana uppgifter som behövs för att åtgärden ska kunna genomföras. Åklagaren ska genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden. Om bevarandeföreläggande beslutas ska detta gälla för en period om minst . ska förbehålla sig rätten att avslå en framställning om säkrande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter, om det finns skäl att tro att villkor om dubbel straffbarhet inte kan uppfyllas när uppgifterna ska röjas. Bedömning: Några ytterligare lagstiftningsåtgärder än de som föreslagits som ett led i anpassningen till kraven på skyndsamt partiellt röjande av trafikuppgifter i nationellt förfarande krävs inte för att uppfylla kraven på rättslig hjälp med skyndsamt röjande av vissa trafikuppgifter. Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt Skälen för förslaget och bedömningen Artikel 29 i konventionen behandlar rättslig hjälp med skyndsamt säkrande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter, dvs. rättslig hjälp med sådant säkrande som avses i artikel 16. Vi har i avsnitt 5.6.8 gjort bedömningen att det krävs lagstift- ning för att uppfylla konventionskravet enligt artikel 29 eftersom det i en svensk förundersökning inte är möjligt att få till stånd ett sådant skyndsamt säkrande som avses i artikel 16 och det då inte heller är möjligt att ge en annan stat rättslig hjälp med åtgärden. I avsnitt 8.3.2 har vi lämnat förslag till lagstiftning som behövs för att uppfylla kraven i artikel 16. Om det bevarandeföreläggande som föreslås i avsnittet är möjligt att utfärda även på ansökan av en annan stat uppfyller svensk rätt även de krav som ställs upp i artikel 29. Vi föreslår därför att åtgärden räknas upp som en av de åtgärder som omfattas av rättslig hjälp enligt Lirb. Som tidigare nämnts har Lirb ett vidare tillämpningsområde än vad som krävs med hänsyn till gällande internationella åtaganden och utgångspunkten för regleringen är att alla åtgärder som är möjliga att vidta i en svensk förundersökning också ska vara till- gängliga för en annan stat efter en ansökan om rättslig hjälp, oav- sett om bistånd med åtgärden föreskrivs i en internationell överens- kommelse eller inte. För att de nya reglerna om rättslig hjälp med skyndsamt säkrande av lagrade datorbehandlingsbara uppgifter ska harmoniera med denna grundläggande systematik i regleringen är det vår uppfattning att reglerna ska vara generellt tillämpliga, och inte enbart kunna användas när den ansökande staten har tillträtt konventionen. Av artikel 29.3 framgår att villkor om dubbel straffbarhet inte ska ställas upp för sådant säkrande som avses i artikel. Enligt arti- kel 29.4 får en stat som ställer upp dubbel straffbarhet som villkor för att besvara en framställning om rättslig hjälp med åtkomst till och röjande av uppgifter, när det gäller andra brott än de som upptas i konventionen, förbehålla sig rätten att avslå en framställning om säkrande om den har skäl att tro att villkoret om dubbel straffbarhet inte kan uppfyllas när uppgifterna ska röjas. Vi har i avsnitt 8.3.2 anfört att det bevarandeföreläggande som föreslås endast syftar till att säkra elektroniska uppgifter som redan finns lagrade, och att det är först när uppgifterna ska lämnas ut som integritetsaspekter gör sig gäll- ande. Mot den bakgrunden är det vår uppfattning att det inte är Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt nödvändigt att ställa upp krav på dubbel straffbarhet för att ge rättslig hjälp med åtgärden. Att krav på dubbel straffbarhet inte uppställs innebär också en lättnad vid prövningen av om rättslig hjälp med åtgärden kan beviljas. Detta är en förutsättning för att ett säkrande av uppgifter kan göras så skyndsamt som konven- tionen förutsätter. Vi föreslår inte någon ändring i de regler som gäller för rättslig hjälp med åtkomst till uppgifter som bevarats. För åtkomst till uppgifterna ska således även i fortsättningen tillämpas de regler i Lirb som gäller för bl.a. beslag, hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig avlyssning av elektronisk kommunika- tion. För hjälp med dessa åtgärder ställs som huvudregel upp krav på dubbel straffbarhet. I avsnitt 8.3.2 har vi fäst uppmärksamhet på att proportionalitetsprincipen generellt gäller vid beslut om och användning av tvångsmedel och att denna kommer att gälla även när det gäller föreläggande att bevara elektroniska uppgifter. Som anförts i avsnittet innebär proportionalitetsprincipen att de brotts- bekämpande myndigheterna inte ska meddela ett bevarandeföre- läggande om de redan då de överväger att meddela föreläggandet kan se att det, mot bakgrund av brottets svårhet eller av andra skäl, inte finns någon möjlighet att med stöd av de regler som gäller för detta, senare få ut de uppgifter som skulle säkras. Motsvarande bör vara fallet om det redan då uppgifterna ska säkras kan förutspås att uppgifterna, mot bakgrund av krav på dubbel straffbarhet, inte kommer att kunna lämnas ut. För att ge utrymme att vägra rättslig hjälp med säkrande av uppgifter i den angivna situationen bör möjligheten till förbehåll enligt artikel 29.4 utnyttjas. En ansökan om skyndsamt säkrande av lagrade datorbehand- lingsbara uppgifter, dvs. en ansökan om bevarandeföreläggande, bör handläggas av åklagare. Av ansökan bör, utöver vad som gene- rellt anges i 2 kap. 4 § Lirb, framgå sådana uppgifter som behövs för att åtgärden ska kunna genomföras, dvs. bl.a. uppgifter om vilka lagrade uppgifter som ska säkras och var och hos vem uppgifterna finns (jfr artikel 29.2). När en ansökan om säkrande kommit in bör åklagaren genast pröva om det finns förutsättningar för åtgärden. Om bevarandeföreläggande beslutas, bör detta gälla för en period om minst , så att den ansökande staten får tid på sig att förbereda en ansökan om åtkomst till uppgifterna (jfr artikel 29.7). gäller den generella regeln att förordnandet inte får gälla längre än , med möjlighet till 30 dagars förlängning om det finns särskilda skäl. Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt Enligt artikel 29.6 ska den anmodade staten om den bl.a. anser att ett säkrande inte kommer att trygga den framtida tillgänglig- heten till uppgifterna eller på något sätt kommer att störa den ansökande statens brottsutredning genast underrätta den ansökande staten om detta, som då får avgöra om framställningen ändå ska verkställas. I 2 kap. 8 § Lirb finns redan bestämmelser om i vilka situationer den åklagare eller tingsrätt som handlägger ett ärende om rättslig hjälp ska underrätta den utländska myndigheten eller staten om handläggningen. Av bestämmelsens tredje stycke följer exempelvis att en åklagare ska underrätta den ansök- ande staten om det under handläggningen av ett ärende om rättslig hjälp kommer fram att det kan vara lämpligt att vidta även en annan åtgärd än den som begärts. Så skulle kunna vara fallet om åklagaren är av uppfattningen att det finns risk för att de uppgifter som ska säkras går förlorade trots att ett bevarandeföreläggande meddelas och att det i stället är lämpligare att tillämpa regler om beslag. Av artikel 30 i konventionen följer att en stat, som vid verk- ställandet av en framställning om skyndsamt säkrande av trafik- uppgifter enligt artikel 29 upptäcker att en tjänsteleverantör i en annan stat har medverkat i överföringen av meddelandet, snabbt för den ansökande staten ska röja den mängd trafikuppgifter som behövs för att identifiera tjänsteleverantören och den väg på vilken meddelandet överfördes. Vi har i avsnitt 5.6.9 gjort bedömningen att det krävs lagstiftning för att uppfylla konventionens krav i denna del, eftersom sådant skyndsamt röjande inte går att få till stånd inom ramen för en nationell förundersökning och det då inte heller går att ge rättslig hjälp med detta. Vi har i avsnitt 8.3.3, i syfte att uppfylla kraven i artikel 17 på skyndsamt röjande av uppgifter i ett nationellt säkrandeförfarande, föreslagit att det i LEK införs en skyldighet för den som tillhanda- håller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst att lämna ut uppgift om vilka övriga till- handahållare av elektroniska kommunikationsnät eller elektroniska kommunikationstjänster som har deltagit vid överföringen av ett meddelande som omfattas av ett bevarandeföreläggande till den myndighet som meddelat föreläggandet. Att med stöd av en leverantörs skyldighet enligt LEK hämta in uppgifter om vilka övriga leverantörer som har deltagit vid över- föringen av ett meddelande är enligt vår uppfattning, till skillnad från utfärdande av ett bevarandeföreläggande, inte något straff- processuellt tvångsmedel eller någon tvångsåtgärd. Enligt 1 kap. 2 § Genomförandet av konventionen och tilläggsprotokollet i svensk rätt andra stycket Lirb hindrar lagen inte att hjälp lämnas med annan åtgärd än sådan som räknas upp i lagen om det kan ske utan tvångs- medel eller annan tvångsåtgärd. Om vår föreslagna reglering i LEK genomförs, kommer således sådana uppgifter som avses i artikel 30 kunna överlämnas till en annan stat med stöd av regleringen i 1 kap. 2 § andra stycket Lirb. Något krav på dubbel straffbarhet finns inte för sådant överlämnande. Några ytterligare lagstiftningsåtgärder än de som föreslagits som ett led i anpassningen till artikel 17 krävs därför inte för att uppfylla kraven i artikel 30. 9Straffskalorna för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång I vårt uppdrag ingår att analysera behovet av och lämna förslag till de författningsändringar som behövs för att genomföra Europa- parlamentets och rådets kommande men ännu inte formellt antagna direktiv om angrepp mot informationssystem och om ersättande av rambeslut /222/RIF (direktivet). Vi har i avsnitt 7 redovisat vilket behov av lagändringar som direktivet föranleder. Artikel 9 i direktivet innehåller specifika bestämmelser om straffskalornas utformning när det gäller olika former av angrepp mot informa- tionssystem. I avsnitt 7.3.7 har vi gjort bedömningen att det krävs lagstiftning för att uppfylla artikelns krav på att samtliga sådana straff- bara befattningar med verktyg som avses i artikel 7 ska vara belagda med ett maximistraff fängelse, eftersom straff- skalan för förberedelse till dataintrång inte ens teoretiskt går längre än till fängelse och . Vi har vidare gjort bedömningen att det krävs lagstiftning för att uppfylla artikelns krav på att brotten olaglig systemstörning och olaglig datastörning i de fall som avses i artikel 9.3 och 9.4 ska vara belagda med ett maximistraff på minst tre respektive fängelse. Brotten olaglig systemstörning och olaglig datastörning motsvaras i svensk rätt främst av brottet data- intrång. Det finns således redan mot bakgrund av direktivet anled- ning att överväga att skärpa straffskalan för dataintrång. Brotten brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång har straffskalor som sträcker sig från böter till fängelse i högst . Straffskalan för brytande av post- eller telehemlighet har varit oför- ändrad sedan tillkomst. Även dataintrångsbestäm- melsen har samma straffskala som när bestämmelsen först infördes Straffskalorna för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång i datalagen (1973:289), även om den ändrats i sak vid ett flertal till- fällen. Som framhålls i våra direktiv har det sedan och datalagens tillkomst skett en betydande samhällsutveckling och elek- troniska informationssystem har en ojämförligt större betyd- else i samhället än när bestämmelserna infördes. Enligt direktiven finns tecken på att utvecklingen går mot allt farligare och mer stor- skaliga angrepp mot informationssystem, till exempel intrång i eller överbelastningsattacker mot bankers och myndigheters informa- tionssystem. Angreppen begås, enligt direktiven, med sofistikerade metoder och kan orsaka betydande ekonomiska skador på grund av avbrott i informationssystemens drift och kommunikation och kan också leda till förlust eller förvanskning av hemlig eller i övrigt sär- skilt integritetskänslig information. kan ett sådant beteende träffas av straffansvaret för sabotage i 13 kap. 4 § brotts- balken. Beroende på omständigheterna, t.ex. att skadan i och för sig är omfattande men av tillfällig karaktär eller att den infrastruktur som skadas inte utgör för samhället viktig egendom, kan emeller- tid, framhålls i direktiven, vissa mycket straffvärda beteenden falla utanför sabotagebestämmelsens tillämpningsområde. Mot den bakgrunden ingår det även i vårt uppdrag att, vid sidan av vad som bedöms nödvändigt för att genomföra EU-direktivet, överväga behovet av och – om det finns anledning till det – lämna förslag till skärpta straff för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång för att ge ett ökat utrymme att på ett nyanserat sätt beakta allvaret i storskaliga angrepp mot informationssystem. Vi ska i det sammanhanget redovisa vår bedömning av om en sådan straffskärpning bör ske enbart genom förändringar av straffskalorna eller om särskilda straffskalor för grova brott bör införas. De straff- rättsliga och systematiska konsekvenserna av dessa alternativ ska då beskrivas. 9.2.1Allmänt om de statistiska uppgifterna (Brå) ansvarar för och publicerar den offi- ciella kriminalstatistiken. I den beskrivs bl.a. den brottslighet som kommer till myndigheternas kännedom genom polisanmälningar. Straffskalorna för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång Brott som inte anmäls och som inte observeras kommer inte med i kriminalstatistiken. Den officiella kriminalstatistiken omfattar brottsstatistik, stati- stik över för brott lagförda personer, kriminalvårdsstatistik och stati- stik över återfall i brott. Den årliga sammanställningen av brotts- statistiken innehåller uppgifter om anmälda brott, uppklarade brott och personer misstänkta för brott. Statistiken över för brott lag- förda personer benämns vanligen lagföringsstatistik (Konsten att läsa statistik om brottslighet, 2006:1 s. 11). I detta avsnitt redogörs för kriminalstatistiken beträffande brottet dataintrång avseende anmälda brott, uppklarade brott, lagförings- beslut och påföljdsval. Redovisningen bygger uteslutande på statistik och analysmaterial från Brå. När det gäller brottet brytande av post- eller telehemlighet redovisas det inte särskilt i Brå:s brottsstatistik utan i en samlingskategori som även omfattar bl.a. olaga tvång och olovlig avlyssning. Någon brottsstatistik avseende brytande av post- eller telehemlighet finns därför inte i avsnittet. Avsnittet innehåller emellertid statistiska uppgifter om lagföring och påföljdsval avseende brytande av post- eller telehemlighet. För att tolka uppgifterna i kriminalstatistiken krävs kunskap om vad uppgifterna avser och hur statistiken är uppbyggd. Statistiken över anmälda brott omfattar händelser som anmälts eller av myn- dighet observerats som brott och blivit registrerade av polis, tull eller åklagare. Statistiken över uppklarade brott omfattar händelser som anmälts som brott och sedan fått ett beslut som gör att brottet räknas som uppklarat. Lagföringsstatistiken däremot utgår från den eller de personer som begått brottet eller brotten och omfattar alla lagförda personer . Om en person har lagförts förekommer personen i statistiken. De två statistikområdena brottsstatistik (bl.a. anmälda och uppklarade brott) och lagföringsstatistik redovisar alltså helt olika typer av enheter, vilket gör att det är svårt att jämföra antalet lagförda personer med antalet brott. Lagföringsstatistiken redovisar också i de flesta fall endast det s.k. huvudbrottet i lagföringen, medan statistiken över anmälda och uppklarade brott redovisar samtliga brott som regi- strerats som brott. Analysen kompliceras av att gärningar efter anmäl- ningstillfället kan komma att omrubriceras, omklassificeras eller bedömas inte vara ett brott utan att anmälningsstatistiken ändras. Ett brott som anmäls kan också komma att upp eller leda till lagföring först (2006:1 s. 28–29 och 58–59). Straffskalorna för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång Antalet polisanmälda dataintrång uppgick till 8 646 enligt den officiella kriminalstatistiken. har antalet anmälda brott avseende dataintrång ökat från 2003 till 8 2012. Antalet anmälda dataintrång har alltså ökat med nästan 1 100 pro- cent . Av diagrammet nedan framgår att antalet anmälda dataintrång ökat i princip . Den senaste tvåårsperioden har antalet anmälda brott mer än fördubblats: från 3 2011 till 8 2012. Statistiken över antal anmälda brott utgår från anmälningstill- fället och speglar således polisens kategorisering av anmälarens berätt- else. Antal anmälda dataintrång åren 2003–2012 Straffskalorna för brytande av post- eller telehemlighet och dataintrång