sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — Vad som avses med uttrycket rimlig tid preciseras inte i den nya I-förordningen. Med den första verkställighets- åtgärden avses den första verkställighetsåtgärden efter delgivningen (se ingresspunkt 32). Om personen i fråga ännu inte delgetts domen ska intyget åtföljas av domen. Artikel 43 innehåller i punkten 2 vissa bestämmelser om att den person mot vilken verkställighet begärs, när syftet är att bestrida verkställigheten, har rätt att begära översättning av domen (jfr artikel 20.2 i underhållsförordningen). Om en översättning av domen har begärts får inga verkställighetsåtgärder, förutom säker- hetsåtgärder, vidtas innan denna översättning har tillhandahållits. Detta gäller dock inte om den person mot vilken verkställighet söks redan har delgetts domen på ett av de språk som anges i artikeln eller om domen åtföljs av en översättning till något av de språken. Bestämmelserna i artikel 43 gäller inte verkställighet av säker- hetsåtgärder i en dom eller om den person som begär verkställighet begär att det vidtas säkerhetsåtgärder i enlighet med artikel 40 (artikel 43.3 i den nya I-förordningen). Artikel 44 innehåller bestämmelser som anger att domstolen i den anmodade medlemsstaten, vid en ansökan om att vägra verk- ställighet, får begränsa verkställighetsförfarandet till säkerhets- åtgärder, göra verkställigheten beroende av att det ställs en sådan säkerhet som domstolen bestämmer, eller helt eller delvis skjuta upp verkställighetsförfarandet. Därutöver anges i punkten 2 att den behöriga myndigheten, på ansökan av den person mot vilken verk- ställighet söks, ska skjuta upp verkställighetsförfarandet om verk- ställigheten av domen skjutits upp i ursprungsmedlemsstaten. Den domstol till vilken en ansökan om vägran av verkställighet getts in, eller vid vilken ett överklagande lämnats in, får också låta handlägg- ningen av målet vila om ett ordinärt överklagande av domen getts in i ursprungsmedlemsstaten eller om fristen för ett ordinärt över- klagande ännu inte löpt ut. I det senare fallet får domstolen fast- ställa inom vilken ett sådant överklagande ska ges in (se artikel 51.1 i den nya I-förordningen). 5.4.3Vägran av erkännande och verkställighet Eftersom direkt verkställbarhet av en dom från en medlemsstat i en annan medlemsstat inte bör få äventyra respekten för rätten till försvar har den person mot vilken verkställighet söks en rätt att ansöka om att erkännandet eller verkställigheten av domen ska vägras om vederbörande anser att någon av grunderna för att vägra erkännande föreligger (se ingresspunkt 29). I artikel 45 finns en beskrivning av när erkännande ska vägras enligt den nya I-förordningen. Enligt artikel 46 är grunderna för vägran av erkännande tillämpliga även på fall som rör vägran av verkställighet. Bestämmelserna i artikel 45 i den nya I-förordningen motsvarar i huvudsak i artiklarna 34 och 35 i den ursprungliga I-förordningen, dock att även arbetstagare numera omfattas av vägransgrunden i punkten e) i). Liksom tidigare är vägrans- grunderna obligatoriska, vilket innebär att erkännande, på ansökan av berörd part, ska vägras om någon av vägransgrunderna föreligger. Liksom tidigare ska erkännande och verkställighet vägras om ett erkännande strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den anmodade medlemsstaten (punkten a), om domen har med- delats som tredsko- eller utevarodom och svaranden inte har delgetts stämningsansökan eller motsvarande handling i tillräckligt god tid och på ett lämpligt sätt, såvida inte svaranden haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta (punkten b), och i vissa fall av domskonflikter (punkterna c–e). En part som invänder mot verkställighet av en dom som med- delats i en annan medlemsstat kan utöver de grunder som anges i den nya I-förordningen, även göra gällande de invändningar mot verkställighet som föreskrivs i nationell lagstiftning (se artikel 47.2 i den nya I-förordningen vilken artikel redogörs för nedan). Detta ska, enligt ingresspunkt 30, i möjligaste mån ske i samma förfarande och inom de tidsfrister som fastställs i den an- modade statens lagstiftning. Erkännande av en dom däremot bör endast vägras om en eller flera av de grunder för vägran som fast- ställs i förordningen föreligger (se ingresspunkt 30). Omprövning av domstolens behörighet i ursprungsmedlems- staten får endast, liksom tidigare, ske i de fall som anges i artikel 45 punkterna 2 och 3 (artikel 35 punkterna 1 och 2 i den ursprungliga I-förordningen). Bristande behörighet för domstolen i ursprungsmedlemsstaten utgör i dessa fall en vägransgrund. Erkän- nande och verkställighet ska således vägras om domen har med- delats i strid med de särskilda behörighetsreglerna rörande försäk- rings- och konsumenttvister, tvister om anställningsavtal eller i fall av exklusiv behörighet. Skillnaden i förhållande till den ursprung- liga förordningen är härvidlag, som angetts ovan, att även en dom som har meddelats i strid med tvingande behörighetsregler om tvister om anställningsavtal utgör grund för att vägra erkännande och verkställighet. Behörighetsbestämmelserna omfattas dock inte av den i punkt 1 a) åsyftade prövningen vad gäller grunderna för rättsordningen (ordre public). En ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet ska göras i enlighet med de förfaranden som anges i underavsnitt 2 och i förekommande fall avsnitt 4 (artikel 45.4 i den nya I- förordningen). 5.4.4Förfarandet vid ansökan om vägran av erkännande och verkställighet Enligt artikel 45.4 ska, som ovan angetts, samma förfarande som anvisas för ansökan om vägran av verkställighet gälla även för ansökan om vägran av erkännande. Enligt artikel 36.2 ska även förfarandet för att ansöka om ett fastställande av att det inte finns någon grund för att vägra erkännande av domen följa förfarandet för ansökan om vägran av verkställighet. Vad som redogörs för nedan angående förfarandet för ansökan om vägran av verkställighet är således gällan- de för samtliga ovan angivna förfaranden. Enligt artikel 47 i den nya I-förordningen ska en ansökan om vägran av verkställighet göras vid den domstol som den berörda medlemsstaten anmält till kommissionen enligt artikel 75 a (jfr artikel 74.1 och bilaga II i den ursprungliga I-förordningen där anges som behörig domstol för svensk del såvitt avser verkställbarhetsförklaringen). Förfarandet för vägran av verkställighet ska, i den mån det inte omfattas av den nya I-förordningen, regleras av lagen i den anmodade medlemsstaten (artikel 47.2 i den nya I-förord- ningen). Den part som vill ansöka om vägran av verkställighet ska till- handahålla en kopia av domen och vid behov en översättning eller translitterering av den (artikel 47.3 i den nya I-förord- ningen; jfr artikel 55.2 i den ursprungliga förordningen som dock avser verkställbarhetsförklaringen). I andra ledet i punkten 3 anges när domstolen i vissa fall får bevilja undantag från skyldigheten att lämna in ovan angivna handlingar. Enligt punkten 4 i artikel 47 får den part som ansöker om vägran av verkställighet av en dom som meddelats i en annan med- lemsstat, i likhet med vad som gäller för den som ansöker om verk- ställighet, inte åläggas att ha en postadress i den anmodade medlems- staten. Denna part får inte heller åläggas att ha ett bemyndigat om- bud i den anmodade medlemsstaten, såvida inte ett sådant ombud är obligatoriskt oavsett parternas medborgarskap eller hemvist. I artikel 48 stadgas att domstolen utan dröjsmål ska fatta beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet. Vad som ska förstås med uttrycket utan dröjsmål preciseras inte i den nya I-förordningen. Motsvarande bestämmelse finns varken i den ursprungliga I-förordningen, underhållsförordningen eller arvsförordningen. Artikel 49 i den nya I-förordningen behandlar frågan om överklagande av beslut med anledning av en ansökan om vägran av verkställighet. Enligt punkten 1 i artikeln får båda parter överklaga ett sådant beslut. Överklagande ska ske till den domstol som den berörda medlemsstaten har anmält till kommissionen enligt arti- kel 75 b (artikel 49.2 i den nya I-förordningen; jfr artikel 74.1 samt Bilaga III i den ursprungliga I-förordningen där anges som behörig domstol såvitt avser prövningen av vägransgrunder). Enligt artikel 50 får det avgörande som meddelas med anledning av överklagandet endast bestridas genom ett överklagande när de domstolar till vilka ett ytterligare överklagande ska göras har an- mälts av den berörda medlemsstaten till kommissionen enligt arti- kel 75 c (jfr artikel 74.1 samt bilaga IV till den ursprungliga I- förordningen vari det anges att ett sådant överklagande, för svenskt vidkommande, ska ges in till ). Vid ett överklagande av verkställighet av en dom enligt arti- kel 49 eller 50 i den nya I-förordningen kan domstolarna i den anmodade medlemsstaten, det tar att handlägga ett sådant överklagande, inklusive ett eventuellt ytterligare över- klagande, kunna tillåta att verkställigheten fortsätter, under förut- sättning att verkställigheten begränsas eller att det ställs en säker- het (se ingresspunkt 31, jfr artikel 44 i den nya I-förord- ningen). Domstolen till vilken ett överklagande getts in kan låta handläggningen av målet vila, om ett ordinärt överklagande av domen har getts in i ursprungsmedlemsstaten eller om fristen för ett ordinärt överklagande ännu inte har löpt ut varvid domstolen i det senare fallet får fastställa inom vilken ett sådant över- klagande ska ges in (artikel 51). Kommissionen har förklarat att bestämmelsen inte föreskriver att en domstol i verkställighets- medlemsstaten kan bestämma hur lång överklagandefristen ska vara i ursprungsmedlemsstaten. Bestämmelsen anger endast att domstolen i verkställighetsmedlemsstaten kan ange inom vilken den som ansökt om vägran av verkställighet och fått bifall till sin ansökan om inhibition av verkställigheten ska vidta någon åtgärd i ursprungs- medlemsstaten för att inhibitionsbeslutet ska fortsätta att gälla. Utöver vad som angetts ovan avseende artikel 51 finns i den artikeln också en särbestämmelse såvitt avser domar meddelade i , eller . Beträffande domar från dessa länder ska varje form av överklagande av en dom som finns att tillgå i ursprungsmedlemsstaten betraktas som ett ordinärt över- klagande av en dom i den mening som avses i punkten 1 i artikel 51. Avsnitt 4 inleds med en bestämmelse som anger att en dom som har meddelats i en medlemsstat aldrig får omprövas i sak i den an- modade medlemsstaten (jfr artikel 45.2 i den ursprungliga förord- ningen och artikel 42 i underhållsförordningen). Artikel 53 innehåller, som redogjorts för i det föregående, en bestämmelse som innebär att domstolen i ursprungsmedlemsstaten på begäran av en berörd part ska utfärda ett intyg på det formulär som bifogas i bilaga I till den nya förordningen. Artikel 54 innehåller en för I-förordningen ny bestäm- melse som innebär att om en dom från en medlemsstat, som begärs verkställd i en annan medlemsstat, inbegriper en åtgärd eller ett beslut som inte föreskrivs i den anmodade medlemsstatens natio- nella rätt, ska åtgärden eller beslutet i möjligaste mån anpassas till en åtgärd eller ett beslut som förekommer i den medlemsstatens nationella rätt och som har motsvarande verkan och eftersträvar liknande mål och intressen. En sådan anpassning ska dock inte få verkningar som går längre än dem som föreskrivs i ursprungs- medlemsstatens lagstiftning (artikel 54.1). Enligt punkten 2 i samma artikel får varje part angripa anpass- ningen av åtgärden eller beslutet. Om det är nödvändigt får det krävas att den part som åberopar domen eller söker verkställighet lämnar in en översättning eller translitterering av domen (artikel 54.3). Artikel 54 knyter an till ingresspunkt 28 där det bl.a. anges att det bör bestämmas av varje enskild medlemsstat hur anpassningen ska ske och av vem. I artikel 55 finns en särskild bestämmelse om vad som gäller vid verkställighet av utländska domar där någon har förpliktats att be- tala vite. En sådan dom, som meddelats i en medlemsstat, är verk- ställbar i den anmodade medlemsstaten endast om vitesbeloppet slutligt har fastställts av domstol i ursprungsmedlemsstaten. Bestäm- melsen har sin motsvarighet i artikel 49 i den ursprungliga I- förordningen. Artikel 56 innehåller en bestämmelse som avser förbud mot diskriminerande tillämpning av vissa krav. Artikeln, som motsvarar artikel 51 i den ursprungliga I-förordningen, har överförts oförändrad (jfr artikel 65 i underhållsförordningen). Artikel 57 innehåller, som tidigare angetts, bestämmelser om till vilket eller vilka språk översättningar eller translittereringar enligt förordningen ska ske. De formulär som avses i artiklarna 53 och 60 får även översättas eller translittereras till ett eller flera av EU:s övriga officiella språk som den berörda medlemsstaten angett att den kan godta (artikel 57.2). 5.5Officiella handlingar och förlikningar inför domstol (kapitel IV) Bestämmelserna om verkställighet är tillämpliga även på officiella handlingar (acte authentique) och förlikningar inför domstol. Vad som avses med termerna officiell handling och förlikning inför domstol definieras i artikel 2. Med officiell handling avses enligt definitionen en handling som har upprättats eller registrerats som en officiell handling i ursprungsmedlemsstaten och vars äkthet avser handlingens underskrift och innehåll och som har bestyrkts av en offentlig myndighet. Med förlikning inför domstol avses en förlikning som har godkänts av en domstol i en medlemsstat eller ingåtts inför en domstol i en medlemsstat i samband med dom- stolsförhandlingarna. Officiella handlingar och förlikningar inför domstol som är verk- ställbara i ursprungsmedlemsstaten är, på samma sätt som domar, verkställbara i övriga medlemsstater utan att det krävs någon verk- ställbarhetsförklaring (artiklarna 58 och 59 i den nya I- förordningen; jfr artiklarna 57 och 58 i den ursprungliga I- förordningen vari dock förutsattes en verkställbarhetsförklaring; jfr även artikel 48 i underhållsförordningen). Skillnaden i förhållande till en dom ligger i att verkställighet av en officiell handling eller en förlikning inför domstol får vägras endast om verkställighet skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den an- modade medlemsstaten (artiklarna 58.1 och 59 i den nya I- förordningen). Bestämmelserna i förordningen i kapitel III, avsnitt 2 (verk- ställighet), underavsnitt 2 i avsnitt 3 (vägran av verkställighet) och avsnitt 4 (allmänna bestämmelser) gäller i tillämpliga delar även officiella handlingar och förlikningar inför domstol (artikel 58.1 andra ledet och artikel 59). Som krav för verkställighet för officiella handlingar och förlik- ningar anges dock att dessa måste uppfylla de villkor som är nödvän- diga för att dess äkthet ska kunna fastställas i ursprungsmedlems- staten (artiklarna 58.2 och 59 i den nya I-förordningen). Av artikel 60 följer en skyldighet för den behöriga myndigheten eller domstolen i ursprungsmedlemsstaten att, på begäran av en berörd part, utfärda ett intyg på det formulär som anges i bilaga II. Intyget ska bl.a. innehålla en sammanfattning av den verkställbara förpliktelse som anges i den officiella handlingen eller i avtalet mellan parterna vid förlikningen inför domstolen (artikel 60 i den nya I-förordningen; jfr artikel 57.4 i den ursprungliga I-förordningen). Liknande bestämmelser finns i artikel 48 i underhållsförord- ningen och artiklarna 60 och 61 i arvsförordningen. 5.6Allmänna bestämmelser, slutbestämmelser och bilagda formulär m.m. (kapitel V–VIII) De sista kapitlen i den nya I-förordningen innehåller all- männa bestämmelser (kapitel V, artiklarna 61–65), övergångs- bestämmelser (kapitel VI, artikel 66), bestämmelser om förhållandet till andra rättsakter (kapitel VII, artiklarna 67–73) och slutbestäm- melser (kapitel VIII, artiklarna 74–81). Artikel 61 innehåller en bestämmelse som föreskriver att ingen legalisering eller annat liknande förfarande får krävas med avseende på handlingar som har utfärdats i en medlemsstat inom ramen för förordningen. Bestämmelsen motsvaras av artikel 56 i den ursprung- liga I-förordningen (jfr även artikel 65 i underhållsförord- ningen och artikel 74 i arvsförordningen). Artiklarna 62 och 63 innehåller bestämmelser om avgörande av hemvist för fysisk person och om hemvist för bolag eller andra juridiska personer. Artikel 64, som är identisk med artikel 61 i den ursprungliga I-förordningen, utgör en särskild vägransgrund som handlar om domar rörande civilrättsliga anspråk som har prövats inom ramen för en brottmålsprocess. I artikel 65 finns vissa specialbestämmelser som avser vissa grun- der för behörighet och erkännande och verkställighet i vissa med- lemsstater när grunden för behörighet är den som anges i artikel 8.2 och artikel 11. Bestämmelsen har sin motsvarighet i artikel 65 i den ursprungliga I-förordningen vari angavs viss särreglering i dessa fall såvitt avsåg och . Bestämmelsen i 65.3 avser regler för förfarandet i vissa medlemsstater för litisdenuntia- tion, som är en uppmaning från en part i ett tvistemål till en utanför processen stående person, vars rätt berörs av tvisten, att intervenera i rättegången. System med litisdenun-tiation innebär att den dom som meddelas kan få rättskraftsliknande verkningar för en tredje- man som underlåter att träda in i processen. De medlemsstater som har systemet ska göra en underrättelse till kommissionen enligt artikel 76. Artikel 66 innehåller en övergångsbestämmelse som innebär att den nya förordningen ska tillämpas endast på rättsliga förfaranden som har inletts, på officiella handlingar som formellt har upprättats eller registrerats och på förlikningar inför domstol som har god- känts eller ingåtts . Utan hinder av artikel 80 (se närmare nedan) ska dock den ursprungliga I- förordningen även fortsättningsvis tillämpas på domar som med- delats inom ramen för rättsliga förfaranden som har inletts, offi- ciella handlingar som har upprättats eller registrerats och på förlik- ningar inför domstol som har godkänts eller ingåtts före och som faller inom ramen för tillämpningsområdet för den förordningen. Förhållandet mellan den nya I-förordningen och andra rättsakter regleras i artiklarna 67–73. Den nya förordningen ska inte påverka tillämpningen av andra bestämmelser som, på särskilda områden, reglerar domstols behörighet eller erkännande eller verk- ställighet av domar som finns i unionsrättsakter eller i nationell lagstiftning som harmoniserats för att genomföra sådana rättsakter (artikel 67). Enligt artikel 68 ska den nya förordningen mellan medlemsstaterna ersätta Brysselkonvention. Den konven- tionen kvarstår dock för de territorier som enligt artikel 355 i EUF-fördraget inte omfattas av den nya förordningen. Enligt artikel 69 ersätter den nya I-förordningen mellan medlemsstaterna även konventioner som rör samma frågor som omfattas av denna förordning. Den nya I-förordningen ska särskilt ersätta de konventioner som anges i den förteckning som kommissionen upprättat i enlighet med artikel 76.1 c och 76.2. För svenskt vidkommande anges i en förteckning under artikel 69 i den ursprungliga I-förordningen att den förordningen ersatte nordiska konvention om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område och konventionen mellan och om erkännande av civildomar. De nu nämnda konventionerna ska dock fortsatt gälla på områden där den nya I-förordningen inte är tillämplig och beträffande domar som har meddelats, officiella handlingar som formellt har upprättats eller registrerats och förlikningar inför domstol som har godkänts eller ingåtts före dagen för ikraftträdandet av den ursprungliga I-förordningen (artikel 70 i den nya I-förord- ningen). Enligt artikel 71 ska den nya I-förordningen inte inverka på konventioner som medlemsstaterna har tillträtt och som på särskilda områden reglerar domstolars behörighet eller erkännande eller verkställighet av domar. I andra punkten i angiven artikel finns bestämmelser för en enhetlig tolkning av hur punkten 1 i artikeln ska tillämpas. Bestämmelserna är oförändrade i förhållande till den ursprungliga I-förordningen, artikel 71.2. Enligt artikel 72 i den nya I-förordningen ska en dom inte erkännas om den strider mot bilaterala avtal som är tillåtna enligt artikeln (se även artikel 72 i den ursprungliga förordningen). Inte heller ska den nya förordningen, enligt artikel 73, påverka tillämpningen av Luganokonvention, New York- konvention eller bilaterala konventioner och avtal mellan ett tredjeland och en medlemsstat som har ingåtts före ikraftträdandet av den ursprungliga I-förordningen och som gäller frågor som regleras i den nya I-förordningen. Artikeln är ny i förhållande till den ursprungliga I-förordningen. Slutbestämmelserna återfinns i artiklarna 74–81. I artiklarna finns bestämmelser om bl.a. tillhandahållande av viss information från medlemsstaternas sida i förhållande till allmänheten (artikel 74), olika underrättelser från medlemsstaterna till kommissionen (artik- larna 75 och 76), kommissionens befogenhet att anta delegerade akter (artiklarna 77 och 78) och kommissionens rapport avseende utvärdering av den nya I-förordningen (artikel 79). I artikel 80 finns en bestämmelse som anger att den nya I- förordningen upphäver den ursprungliga I-förordningen och att hänvisningar till den upphävda förordningen ska anses som hänvisningar till den nya förordningen och ska läsas i enlighet med den jämförelsetabell som återges i bilaga III till den nya förord- ningen. Artikel 81 innehåller bestämmelser om ikraftträdande av den nya I-förordningen. Som bilagor till den nya I-förordningen finns ett antal formulär vilka ska användas i olika situationer som nämns i enskilda artiklar. Formuläret i bilaga I avser intyg om domar enligt artikel 53 i den nya I-förordningen. Formuläret i bilaga II avser intyg för officiella handlingar eller förlikningar inför domstol enligt artikel 60 i den nya I- förordningen. Bilaga III innehåller, som ovan angetts, en jämförelsetabell mellan artikelnummer i den ursprungliga I-förordningen i förhåll- ande till den nya I-förordningen. Bilaga I ska, på begäran av en berörd part, utfärdas av domstolen i ursprungsmedlemsstaten (artikel 53). Intyget ska, innan den första verkställighetsåtgärden vidtas, delges den person mot vilken verk- ställighet söks (artikel 43). Bilaga II ska, också det på begäran av part, utfärdas av den behöriga myndigheten eller domstolen i ursprungsmedlemsstaten. Den behöriga myndigheten eller domstolen ska i intyget lämna en sammanfattning av den verkställbara förpliktelse som anges i den officiella handlingen eller i avtalet mellan parterna vid förlikningen inför domstolen (artikel 60). Även detta intyg ska, på samma sätt som intyget avseende domar, delges den person mot vilken verk- ställighet söks (artikel 59 jämförd med artikel 58.1 andra stycket vilken hänvisar bl.a. till avsnitt 2 i kapitel III där artikel 43 är placerad). 6Kompletterande bestämmelser till den nya I- förordningen Som framgår av avsnitt 5 har många av den nya I-förord- ningens artiklar sina motsvarigheter i den ursprungliga I- förordningen, men den nya förordningen innehåller även ett flertal nyheter. Det kan i detta sammanhang särskilt noteras att det är fråga om en förordning, vilken är direkt tillämplig i medlemsstaterna och innehåller detaljerade bestämmelser om vad som ska gälla. Behovet av kompletterande lagstiftning måste ses utifrån dessa förutsätt- ningar. I detta avsnitt berörs endast de bestämmelser i den nya I- förordningen där någon saklig ändring varit avsedd och där utred- ningen bedömt att det finns anledning att diskutera eventuella kompletterande bestämmelser. Liksom i den ursprungliga I-förordningen gäller att en dom som har meddelats i en medlemsstat ska erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver användas.