sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — En ytterligare viktig begränsning ligger i att det inte är möjligt att döma ut ett strängare fängelsestraff än fängelse genom ett skriftligt förfarande. Närmare om förutsättningarna för ett skriftligt förfarande En grundläggande begränsning av tillämpningsområdet för det skrift- liga förfarandet har knutits till det föreskrivna maxstraffet för de brott som ska bedömas. Genom att gränsen satts vid högst fängelse omfattas enligt förarbetena nästan alla vanliga och lindriga, samt en del grova gärningsformer i den finska strafflagen. Som exempel anges att det omfattar frekventa brottstyper i tingsrätterna som miss- handel, grovt rattfylleri, grovt olovligt brukande, stöld och försking- ring. Enligt propositionen rör det sig om brott som till en stor del i praktiken erkänns (RP 271/2004 rd s. 24). Oberoende av straffskalan får strängare straff än fängelse inte får dömas ut genom ett skriftligt förfarande. Fängelse- straffet kan vara ovillkorligt (a. prop. s. 41). Strängare straff än fängelse får dock inte dömas ut i ett skriftligt förfaran- de om den tilltalade inte getts tillfälle att avge en muntlig utsaga (se vidare nedan under Handläggningen vid skriftligt förfarande). Det finns ingen begränsning när det gäller möjligheten att pröva andra yrkanden, som förverkande eller målsägandes privaträttsliga anspråk. Den tilltalade måste erkänna gärningen som anges i åklagarens åtal. Med det avses att denne meddelar att han eller hon har förfarit på det sätt som anges i åklagarens åtal. Den tilltalade behöver inte instämma åklagarens rättsliga bedömning, t.ex. när det gäller rubri- ceringen av gärningen. Som exempel anges i förarbetena att den tilltalade kan erkänna att han eller hon tagit varor enligt åtalet, men göra gällande att gärningen ska bedömas som snatteri och inte stöld. Däremot kan förfarandet inte användas om den tilltalade invänder att gärningen överhuvudtaget inte är straffbar, t.ex. genom en nöd- värnsinvändning (a. prop. s. 42). Den tilltalade måste också samtycka till att målet avgörs utan huvudförhandling. Det måste vara fråga om ett uttryckligt sam- tycke. Samtycket ska ges skriftligen i samband med delgivningen av stämningen eller . Det är inte tillräckligt att den tilltalade erkänner gärningen och ger sitt samtycke till ett skriftligt förfarande under förundersök- ningen. Detta motiveras med att det först är när åtalet väckts som den tilltalade slutligen kan ta ställning till om han eller hon erkän- ner gärningen och samtycker till den förenklade processformen. Däremot ska den tilltalade under förundersökningen tillfrågas om sin åsikt till att ett skriftligt förfarande används i tingsrätten. Den tilltalade kan erbjudas ett skriftligt förfarande om förunder- sökningen eller andra omständigheter ger anledning att anta att det finns förutsättningar för ett sådant förfarande. Att den tilltalade för- nekat gärningen under förundersökningen medför enligt förarbete- na inte att ett skriftligt förfarande är uteslutet. Domstolen kan alltså även om den tilltalade förnekat gärningen föreslå att det skriftliga förfarandet tillämpas om de övriga förutsättningarna är uppfyllda (a. prop. s. 42). I propositionen till bestämmelserna om det skriftliga förfaran- det betonas att möjligheten för åklagaren att utfärda stämning kan användas för att ytterligare förenkla förfarandet i enkla och rutin- mässiga brottmål. Förutsatt att polisen och åklagarmyndigheten ut- arbetar gemensamma rutiner kan åklagaren besluta om åtal och utfärda stämning medan den misstänkte är kvar hos polisen för förhör. Den misstänkte kan då i samband med delgivningen av åklagarens stäm- ning tillfrågas om han eller hon erkänner gärningen och samtycker till ett skriftligt förfarande i tingsrätten. kan tingsrätten på orten ha särskilda dagar för huvudförhandlingar i mål med åklagar- stämning och den tilltalade kan då underrättas om den dag huvud- förhandling kommer att hållas för det fall han eller hon inte samtycker till ett skriftligt förfarande (a. prop. s. 42). Villkoret att den tilltalade måste ha fyllt då gärningen be- gicks motiveras med den särskilda betydelse som en huvud- förhandling inför domstolen har i ungdomsmål. Målsägandens ställning vid skriftligt förfarande I de fall det finns en målsägande krävs att målsäganden ger sitt sam- tycke till att det skriftliga förfarandet används. Det är tillräckligt att målsägandens samtycke inhämtas under förundersökningen. Kravet uttrycks med att målsäganden under förundersökningen eller senare skriftligen har meddelat att han eller hon inte yrkar på att huvud- förhandling ska hållas. Målsägandens ställning och rättigheter i processen påverkades inte i övrigt av att det skriftliga förfarandet infördes. Målsäganden kan biträda åtalet och framställa enskilda anspråk även i det skrift- liga förfarandet. Det skriftliga förfarandet kan användas även om den tilltalade motsätter sig målsägandens enskilda anspråk. Om det finns förutsättningar för att avgöra målet i ett skriftligt förfarande kan domstolen pröva ett tvistigt enskilt anspråk utifrån det skrift- liga materialet. Om det enskilda anspråket är komplicerat eller förut- sätter muntlig bevisning kan det vara ett skäl för domstolen att anse att en huvudförhandling bör hållas. I förarbetena påpekas att dom- stolen bör undvika att särskilja det enskilda anspråket (a. prop. s. 44). Om målsäganden vill yrka ansvar för ett annat brott än åklagaren eller åberopa en ny omständighet till stöd för åtalet ska målsäganden skriftligen meddela domstolen detta efter att stämningen delgetts. Tillkommande yrkanden från målsäganden ska delges den tilltalade. Om domstolen bedömer att målsägandens talan är utsiktslös kan målet avgöras genom skriftligt förfarande även om målsäganden för talan om ansvar för en allvarligare gärning eller ett strängare straff än tillämpningsområdet för det skriftliga förfarandet. Däremot kan domstolen inte bifalla en sådan talan i ett skriftligt förfarande. Om domstolen utifrån det skriftliga materialet bedömer att det är möj- ligt att målsägandens talan kan bifallas bör domstolen avgöra målet efter en huvudförhandling. Handläggningen vid skriftligt förfarande Talan väcks på sedvanligt sätt. Den tilltalade ska delges åtalet genom stämning och tillfrågas om denne erkänner gärningen och samtycker till att skriftligt förfarande används för att avgöra målet. Domstolen, eller åklagaren om denne utfärdar stämning, kan besluta att den till- talade ska kunna ge sitt samtycke direkt i samband med delgivning- en av åtalet. Det förutsätter att stämningsman används för delgiv- I förarbetena anges att möjligheten att låta den tilltalade att samtycka i samband med delgivningen framförallt bör användas i klara fall då den tilltalade har erkänt och samtyckt till skriftligt förfarande under förundersökningen. I mer komplicerade fall bör den tilltalade beredas tid att tänka över följderna av sitt ställningstagande. I sådana fall ska en blankett och ett svarskuvert som den tilltalade kan returnera till domstolen bifogas i samband med delgivningen av stämningen. I förarbetena anges att en svarstid bör vara lämplig i normalfallet. I samband med delgivningen av stämningen uppmanas också den tilltalade att ange sin inställning till yrkandena och grunderna för sin inställning. Om den tilltalade erkänner gärningen och samtycker till att målet avgörs genom ett skriftligt förfarande är det inget som hindrar att målet avgörs på detta sätt även om den tilltalade inte kommer in med ett närmare svaromål. Den tilltalades erkännande och samtycke till ett skriftligt för- farande är inte bindande. Han eller hon har rätt att återta detta fram till att målet avgjorts genom dom. I propositionen anges att det i praktiken kan vara nödvändigt att åklagaren anger ett påföljdsförslag i åtalet om ett skriftligt förfarande ska användas. I varje fall bör åklagaren, enligt propositionen, ta ställ- ning till påföljdsvalet, till om ett fängelsestraff ska vara villkorligt eller ovillkorligt och till om det är lämpligt att döma ut samhälls- tjänst. Detta motiveras med att det underlättar för den tilltalade att bedöma om han eller hon ska samtycka till ett skriftligt förfarande. Åklagarens påföljdsförslag är dock inte bindande för rätten. Dom- stolen bestämmer påföljden självständigt och det finns inget formellt hinder mot att rätten dömer ut ett strängare straff än vad åklagaren har föreslagit (a. prop. s 46). Om domstolen överväger att döma ut en strängare påföljd än vad åklagaren begärt bör dock den tilltalade få lämna synpunkter på påföljdsfrågan. I ett mål som behandlades i hovrätt hade åklagaren i tingsrätten yrkat ansvar för grovt rattfylleri och anfört att påföljden skulle bestämmas till villkorligt fängelse, i förening med minst 45 dagsböter. Tings- rätten dömde efter ett skriftligt förfarande den tilltalade till ovill- korligt fängelse 3 månader . Hovrätten anförde att straffet var betydligt strängare än vad den tilltalade kunde förvänta med hän- syn till åklagarens åsikt. Före domen borde tingsrätten ha hört den tilltalade hur denne såg på att målet avgjordes genom ett skriftligt förfarande om straffet skulle komma att bli strängare än vad åklaga- ren hade yrkat. Hovrätten upphävde tingsrättens dom och återför- visade målet till tingsrätten (hovrätt 15.6.2010/1660). Även om de formella förutsättningarna för ett skriftigt förfaran- de är uppfyllda är det ytterst den ansvarige domaren som avgör om denna handläggningsform ska användas. Ett skäl att i stället avgöra målet vid en huvudförhandling kan vara att det finns oklarheter i materialet eller tveksamheter angående parternas inställning. Det finns dock möjlighet att undanröja sådana oklarheter genom ytterligare skriftväxling eller genom att en part hörs muntligen. Om det finns särskilda skäl kan domstolen innan målet avgörs bereda någon av parterna tillfälle att avge ytterligare en skriftlig ut- saga. Någon omfattande skriftväxling ska dock inte förekomma. En eller flera av parterna kan höras muntligen. Detta kallas munt- ligt förhör. Det är den domare som är ansvarig för beredningen av målet som avgör om ett muntligt förhör är nödvändigt. En part kan dock begära att få höras muntligen. För att påföljden ska få bestäm- mas till ett strängare straff än krävs det att den till- talade har beretts möjlighet att uttala sig muntligt.2 Frånsett dessa fall kan, enligt förarbetena, omständigheterna vara sådana att dom- stolen anser att ett muntligt förhör är motiverat för att försäkra sig om att den tilltalade har erkänt och gett sitt samtycke av fri vilja och efter moget övervägande. Det kan också enligt förarbetena finnas situationer då det är motiverat att den tilltalade hörs muntligen om omständigheter som har betydelse för påföljdsbestämningen (a. prop. s. 47). Det är möjligt att hålla flera muntliga förhör inom ramen för ett skriftligt förfarande. Om det krävs att flera parter hörs munt- ligen torde det dock enligt propositionen ofta vara mer ändamåls- enligt att avgöra målet efter huvudförhandling. De relevanta omständigheterna som framkommer vid ett munt- ligt förhör ska antecknas i protokoll och delges övriga parter om detta inte är uppenbart onödigt. Avgörandet efter skriftligt förfarande Vid skriftligt förfarande är tingsrätten domför med en lagfaren domare. Domaren får endast lägga sådana omständigheter som an- getts i åtalet, eventuellt tillkommande skriftliga yrkanden och den tilltalades erkännande eller svaromål till grund för domen. 2 Det maximala straffet som kan dömas ut vid ett skriftligt förfarande är som angetts tidigare dock nio månaders fängelse. i förundersökningsprotokollet som lämnats in till rätten får endast läggas till grund för domen i de delar som åberopats av någon av parterna. Den tilltalades erkännande är en förutsättning för att det skrift- liga förfarandet ska få användas, men har vid domstolens prövning endast bevisverkan. Även om den tilltalades erkännande i praktiken är ett mycket starkt bevis ska domstolen utifrån all bevisning som lagts fram av parterna pröva vad som är bevisat i målet. Domen meddelas på en förutbestämd dag. I förarbetena anges att dagen för dom vid ett skriftligt förfarande bör anges i stämningen. Det finns inga särregler när det gäller överklagande av tingsrättens avgörande efter ett skriftligt förfarande. Utvärdering av bestämmelserna om skriftligt förfarande Enligt uppgifter från det finska visar en ut- värdering av bestämmelserna om skriftligt förfarande i brottmål som genomförts av Rättspolitiska forskningsinstitutet3 att det inte finns några anmärkningsvärda problem med förfarandet och att aktörerna är relativt nöjda med systemet. Utvärderingen utvisade sammanfatt- ningsvis följande. Det skriftliga förfarandet användes i av tingsrätternas brottmål. Överklagande skedde i av ärendena (jämfört vid vanlig handläggning). I medel- tal tog handläggningen i tingsrätt (jämfört med 3,1 måna- der vid vanlig handläggning). Den totala genomströmningstiden i rättskedjan (förundersökning, åtalsprövning och handläggning i tings- rätt) var vid skriftligt förfarande vid skriftligt förfa- rande. Vid vanlig handläggning uppgick och i mål som avgjordes med nämndemän till . Huvudförhandling i den tilltalades utevaro Bestämmelser om prövning och avgörande av mål vid huvudförhand- ling i den tilltalades utevaro finns i 8 kap. 11–15 §§ lagen om rätte- gång i brottmål. En förutsättning för att målet ska kunna avgöras i den tilltalades utevaro är att dennes personliga närvaro inte är nödvändig för utred- 3 , Kirjallinen menettely rikosasioissa, OPTL:n tutkimustiedonantoja 102, 2010. Rapporten finns endast tillgänglig på finska. ningen av målet. Som exempel på när så är fallet anges i förarbetena att den tilltalade under förundersökningen har erkänt att han begått den åtalade gärningen. Ett annat exempel som nämns är att ett nor- malstraff har stabiliserats för det aktuella brottet och de övriga frågorna är sådana att den tilltalades närvaro och ställningstaganden endast i ringa mån påverkar avgörandet. Om den tilltalades närvaro inte är nödvändig kan den tilltalade dömas till böter eller fängelse och till en för- verkandepåföljd omfattande högst . Fängelsestraffet kan vara villkorligt eller ovillkorligt och domstolen kan i stället för ett ovillkorligt fängelsestraff döma den tilltalade till samhällstjänst. Det sker en fullständig prövning om vad som är bevisat i målet. Om den tilltalade har dömts till straff eller förverkandepåföljd men haft laga förfall och inte kunnat anmäla det , har han eller hon rätt att få målet behandlat på nytt genom en anmälan till dom- stolen . Styrker den tilltalade inte sitt laga förfall, ska målet inte tas upp till prövning. Om den tilltalade samtycker till att målet prövas och avgörs utan att han eller hon är närvarande kan påföljden bestämmas till högst sex månaders fängelse. En förutsättning för detta är att den tilltalade kallats till domstolen vid äventyr av sådan påföljd och hans eller hennes närvaro inte är nödvändig för utredningen av målet. Den till- talade måste ha lämnat ett uttryckligt samtycke till domstolen. Det sker efter att den tilltalade underrättas om denna möjlighet i kallel- sen. Bestämmelserna om avgörande i utevaro tillämpas också om den tilltalade utan lov avlägsnar sig från förhandlingen. Bestämmelser om rättens sammansättning finns i 2 kap. rättegångs- balken. I brottmål är tingsrätten alltid domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Genom lagändringar som trädde i kraft infördes möjligheter till alternativa sammansättningar. Tingsrätten är domför även med en ensam lagfaren domare om det inte för något av de enskilda brotten i åtalet är föreskrivet strängare straff än fängelse (2 kap. 6 § ). Dess- utom kan denna sammansättning användas vid vissa särskilt angivna brott. Det rör sig i huvudsak om grova förmögenhetsbrott och straffbart försök till sådana brott. Motiven bakom lagändringarna är att nämndemän endast bör delta i de fall då det är nödvändigt för att upprätthålla tilltron till domstolsväsendet. Enligt förarbetena gör sig det gällande endast vid allvarligare brott där påföljden kan bli ett kännbart fängelsestraff. Genom lagändringarna infördes även en möjlighet att av- göra brottmål med tre juristdomare utan nämndemän. Sammansätt- ningen med tre lagfarna domare utan medverkan av nämndemän får användas om det anses motiverat med hänsyn till målets art eller av något särskilt skäl. Det finns inte något villkor som är knutet till straffskalan för det aktuella brottet. Sammansättningen är avsedd att tillämpas vid särskilt krävande brottmål. Om en ledamot får för- hinder sedan huvudförhandlingen påbörjats är rätten domför med två ledamöter. års lagändringar gällde att tingsrättens samman- sättning kunde förstärkas med ytterligare en lagfaren domare om det var motiverat med hänsyn till målets omfattning eller av något annat särskilt skäl. Enligt samma villkor kunde tingsrätten även ha en fjärde nämndeman. Dessa regler gäller alltjämt. Sammansättningen är avsedd att tillämpas framförallt vid mål med omfattande muntlig bevisning. I hovrätten deltar inte nämndemän. Hovrätten är enligt huvud- regeln domför med tre domare. Vissa frågor kan avgöras av en en- sam domare. 1.2.7Bevisupptagning i den tilltalades utevaro Nya bestämmelser som utökade möjligheten att inleda huvudför- handling och ta upp bevisning även om en tilltalad uteblivit trädde i kraft . Om den tilltalade inte följer ett föreläggande vid vite om att in- ställa sig personligen får huvudförhandlingen inledas om det finns anledning att anta att en fortsatt huvudförhandling kan hållas och uppskovet med att målet avgörs slutligt inte medför någon betydande olägenhet för behandlingen av målet. Om det finns särskilda skäl kan tiden för den fortsatta huvudförhandlingen utsträckas med . Det finns ingen begränsning som är knuten till allvaret av det aktuella brottet. Den tilltalade måste ha upplysts om att bevisningen kan komma att tas upp även om han eller hon är frånvarande. All typ av muntlig bevisning kan tas upp. Den tilltalades rätt att ställa frågor till för- hörspersonerna anses enligt motiven i regel tillgodosedd genom att den tilltalade har kallats att närvara personligen och fått informa- tion om att den bevisning som anges i åtalet kan komma att tas upp (RP 271/2004 rd s. 25). Vid prövningen om det är lämpligt att ta upp bevisningen i den tilltalades utevaro har det betydelse om det finns en försvarare som är närvarande och kan tillvarata den till- talades rätt genom att ställa frågor. Det finns dock inget formellt hinder mot att bevisningen tas upp på detta sätt utan försvarare. Målet får även behandlas i övriga delar, om det är nödvändigt för att målsägandens enskilda anspråk ska kunna behandlas eller bevis tas upp. Med det avses t.ex. att diskussioner angående målsägandens yrkanden kan föras. Vid den fortsatta huvudförhandlingen tas enligt huvudregeln inte den tidigare upptagna muntliga bevisningen upp på nytt. I regel ska de personer som hörts tidigare inte behöva kallas att inställa sig på nytt. Bevisningen ska dock tas upp på nytt på begäran av den till- talade om denne har haft laga förfall för sin utevaro och inte kunnat anmäla detta eller om domstolen anser det nödvändigt av något särskilt skäl. Som exempel på situationer då det av särskilda skäl kan vara nödvändigt att höra personer på nytt anges i propositionen att det som förhörspersonen har berättat under huvudförhandlingen skiljer sig från vad denne uppgett under förundersökningen eller då annan bevisning motsäger vad förhörspersonen har uppgett (RP 271/2004 rd s. 52). Om den tilltalades försvarare har varit närvaran- de då bevisningen tagits upp kan tröskeln för en ny bevisupptag- ning, enligt förarbetsuttalandena (a. prop. s. 53), vara högre än om ingen försvarare har varit närvarande. Om det tagits upp bevisning som den tilltalade inte underrättas om i samband med stämningen ska denna alltid tas upp på nytt om den tilltalade begär det. Domstolen ska vid den fortsatta huvudförhandlingen redogöra för det rättegångsmaterial som har tillförts målet i den tilltalades ute- varo. Detta kan enligt förarbetena ske genom att domaren munt- ligen redogör för förhörsutsagan eller att berättelsen spelas upp från band. fanns det en bestämmelse om att förhör under vissa förutsättningar kan hållas med vittnen, sakkunniga och målsägan- den som är närvarande när en huvudförhandling har fått ställas in. Bestämmelsen gäller alltjämt. Bevisningen som tagits upp utanför huvudförhandlingen måste dock tas upp på nytt om det inte finns något hinder för det och bevisningen inte gäller en omständighet som inte inverkar på saken eller redan är utredd, eller om inte bevisningen utan avsevärt mindre besvär eller kostnader kan erhållas på något annat sätt. I trädde nya bestämmelser om processen i överrätt i kraft . När det gäller brottmålsprocessen avser de nya bestämmelserna regler om prövningstillstånd vid överklagande till hovrätten (tillstånd till fortsatt handläggning), förutsättningarna för att avgöra mål utan huvudförhandling i hovrätten och möjlighet att överklaga tingsrättens avgörande direkt till (se RP 105/2009 rd). Tillstånd till fortsatt handläggning Bestämmelser om tillstånd till fortsatt handläggning finns i 25 a kap. 5–12 §§ . I motiven till de nya reglerna övervägdes vilken terminologi som skulle användas. I propositionen anfördes att prövningstillstånd som uttryck inte beskrev tillståndssystemets natur och visat sig problematiskt. Det framfördes att det kan leda till den felaktiga uppfattningen att rätten att överklaga skulle vara inskränkt. Därför valdes i stället termen tillstånd till fortsatt hand- läggning (RP 105/2009 rd s. 25). Den tilltalade behöver tillstånd till fortsatt handläggning i ett brottmål, om inte denne har dömts till strängare straff än fängelse . När straffets stränghet bedöms beaktas, enligt huvud- regeln, bara det utdömda fängelsestraffets längd och inte böter eller andra straffrättsliga sanktioner som har dömts ut. Dock krävs inte tillstånd till fortsatt handläggning när tilltalade har dömts till avsätt- ning, till förverkandepåföljd som överstiger eller till samfundsbot överstigande samma belopp. Den tilltalade behöver inte heller tillstånd till fortsatt handläggning om åklagaren inte be- höver sådant tillstånd. Om överklagandet också gäller ett enskilt anspråk överstigande som grundar sig på den gärning som avses i åtalet behövs det inte tillstånd till fortsatt handläggning avseende samma gärning i brottmålet. Vissa ärendetyper som t.ex. ärenden om meddelande eller förlängning av näringsförbud eller besöksförbud är också undantagna. Åklagaren behöver tillstånd till fortsatt handläggning om åtalet gäller ett brott som inte har ett strängare föreskrivet straff än böter eller fängelse högst . Åklagaren behöver dock aldrig tillstånd till fortsatt handläggning vid överklagande till förmån för den till- talade. Om målsäganden överklagar skuldfrågan på egen hand motsvarar kraven på tillstånd för fortsatt handläggning de som gäller om åkla- garen överklagar. Om överklagandet även avser ett privaträttsligt anspråk grundat på gärningen i åtalet som överstiger behöver dock målsäganden inte tillstånd till fortsatt handläggning. Grunderna för att meddela tillstånd till fortsatt handläggning motsvarar i huvudsak grunderna för att meddela prövningstillstånd i . Bestämmelser om när hovrätten ska hålla huvudförhandling i brott- mål finns i 26 kap. 14–14 a §§ . Utgångspunkten är att huvudförhandling i hovrätten bara ska hållas om någon part begär det. Det finns visst utrymme för att inte hålla huvudförhandling även om en part begär det. Huvudförhand- ling behöver inte hållas om muntlig bevisning inte behöver tas emot (se nedan angående 26 kap. 15 § RB) och om det också i övrigt är klart onödigt att hålla huvudförhandling, särskilt med beaktande av målets art och dess betydelse för parten.