sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Möjligheterna att avslå eller villkora en svensk arresteringsorder hänför sig alltså till fall där den eftersökte har en stark anknytning till den andra medlemsstaten. Som framgår ovan omfattar rambeslutet även dessa två fall som inletts genom en arresteringsorder. I fall där överförande till för lagföring skett med villkor om återförande, ska åklagaren, när en dom om frihetsberövande påföljd vunnit laga kraft mot den dömde, pröva om förutsättningarna för återförande är uppfyllda. Om åklagaren bedömer att återförande ska ske ska Kriminalvården, eller underrättas (14 § första och andra styckena till-förordningen). I fall där en svensk arresteringsorder avslagits på den grunden att den andra medlems- staten övertar verkställigheten ska underrätta Kriminalvården, eller härom (15 § till-förordningen). Detta bör alltså gälla även fortsätt- ningsvis. Detta innebär att den behöriga myndigheten efter en sådan underrättelse inte har att pröva förutsättningarna enligt den här föreslagna lagen. Istället är det redan klart att ett överförande av verkställigheten ska ske. Enligt gällande rätt har den ansvariga myndigheten att därefter se till att verkställigheten överförs till den andra medlemsstaten, att personen förs dit och att den andra staten underrättas. Enligt ram- beslutet ska emellertid de krav som ställs i förfarandet i rambeslutet användas även i dessa fall. Det gäller exempelvis att domen ska över- sändas tillsammans med intyget i enlighet med bilaga 1 i ram- beslutet samt att den dömde, när han eller hon befinner sig i , ska överföras inom vissa tidsfrister. De förfaranderegler som före- slås i den nya lagen bör alltså tillämpas även i de fall ärendet på- börjats med en europeisk arresteringsorder. Vi bedömer därför att en hänvisning till dessa bestämmelser bör tas in i till-förordningen. Enligt till-förordningen ska under- rättas av åklagaren eller om påföljden är sluten ungdomsvård. Eftersom är verkställande myndighet avseende sluten ungdomsvård och behöver få vetskap om när ett överförande av verkställigheten ska ske till en annan medlemsstat, så bör detta gälla även fortsättningsvis. I den här före- slagna lagen är emellertid Kriminalvården behörig myndighet när den frihetsberövande påföljden avser sluten ungdomsvård. ska därför i sin tur underrätta Kriminalvården om att överförande av verkställigheten ska ske till en annan med- lemsstat. Även detta bör framgå av till-förordningen. 18Erkännande och verkställighet i av en utländsk dom om frihetsberövande påföljd som har beslutats i en annan medlemsstat inom Europeiska unionen Som framgår i avsnitt 16.4.3 föreslår vi att Kriminalvården, vid påföljd som kan antas verkställas som fängelse eller sluten ung- domsvård, och , vid påföljd som kan antas verk- ställas som överlämnande till rättspsykiatrisk vård, ska vara behöriga myndigheter att ta emot och pröva om en utländsk dom om frihetsberövande påföljd som meddelats i en annan medlemsstat inom EU ska erkännas och verkställas i . Detta överens- stämmer med våra förslag till en ny lag om internationell straff- verkställighet när är verkställande stat. På motsvarande sätt som vid utformningen av den nya lagen om internationell straffverkställighet, se avsnitt 12.1 anser vi att det av den nya lagen på ett tydligt sätt ska framgå vilka grundläggande förutsättningar som ska gälla för att en utländsk dom om fri- hetsberövande påföljd ska erkännas och verkställas i . Vidare ska det framgå vilka omständigheter som kan utgöra grund för den behöriga myndigheten att avslå en begäran om erkännande och verkställighet i , dvs. hinder mot verkställighet. En utgångs- punkt är att de båda lagarna ska vara uppbyggda på liknande sätt. Lagen som genomför rambeslutet får emellertid delvis en annan utformning mot bakgrund av innehållet i rambeslutet, t.ex. om det tvingande samarbetsområdet. Vidare beaktas genomförandet av tidigare rambeslut på straffverkställighetsområdet och utformningen av dessa lagar. Förslag: En utländsk dom får erkännas och verkställas i om det kan antas att den dömdes sociala återanpassning under- lättas av ett överförande av verkställigheten hit. Som tidigare beskrivits är det grundläggande syftet med rambeslutet att överförande av straffverkställighet ska äga rum när verkställig- heten av påföljden i den verkställande staten underlättar en social återanpassning av den dömda personen (artikel 3). Detta är en grundläggande förutsättning som bör framgå av lagen. Som framgår närmare i avsnitt 18.2.2 innebär rambeslutet att viss anknytning till den verkställande staten omfattas av det tvingande samarbets- området. Den verkställande staten har i dessa fall att godta den ut- färdande statens bedömning i frågan om att den sociala återanpass- ningen underlättas av ett överförande av straffverkställigheten. Även i vårt förslag till den nya lagen om internationell straff- verkställighet ingår ett krav på social återanpassning i de grund- läggande förutsättningarna för ett överförande av verkställighet till , se avsnitt 12.2.1. Bedömningen av kravet bör ske på samma sätt oavsett vilken lag som tillämpas. Sammanfattningsvis handlar det om en helhetsbedömning av samtliga anknytningsfaktorer till respektive land, se avsnitt 12.2.1. Denna bedömning ska även göras vid fråga om överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljder som dömts ut i , se avsnitt 17.2.2. Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten har att, utanför det tvingande samarbetsområdet, samråda med den be- höriga myndigheten i den verkställande staten innan domen sänds över. Den behöriga myndigheten i den verkställande staten kan under ett sådant samråd lämna ett motiverat yttrande till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten, enligt vilket verk- ställande av påföljden i den verkställande staten inte skulle tjäna syftet att underlätta den dömda personens sociala och gynnsamma återanpassning till samhället (artikel 4.4). Om den behöriga myn- digheten bedömer att ett överförande till kan antas under- lätta den dömdes sociala återanpassning och även övriga förutsätt- ningar enligt lagen är uppfyllda ska ett medgivande till att över- sända domen utan dröjsmål lämnas till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten (jfr artikel 4.3). En bestämmelse härom bör tas in i förordning. Förslag: En utländsk dom ska erkännas och verkställas i om den dömde -är svensk medborgare och bosatt i , -är svensk medborgare och kan komma att utvisas eller avvisas hit efter verkställighet av påföljden till följd av domen, eller -är bosatt och har vistats lagligt utan avbrott under i och den utfärdande staten har anmält att med- givande inte krävs i motsvarande fall. En dömd person som faller inom det tvingande samarbetsområdet presumeras ha en sådan anknytning till den verkställande staten att kravet på en social återanpassning uppfylls. Det avser enligt arti- kel 4.1 a) fall där den dömde personen är medborgare och bor i den verkställande staten eller enligt artikel 4.1 b) fall där den dömde personen är medborgare och kommer att utvisas eller avvisas till den verkställande staten efter verkställighet av påföljden. Det är den utfärdande staten som bedömer om en dömd person omfattas av det tvingande samarbetsområdet och om domen ska sändas över för erkännande och verkställighet i den verkställande staten. Den verkställande staten har i dessa fall att erkänna och verkställa domen om det inte föreligger någon omständighet som enligt rambeslutet kan utgöra hinder mot verkställighet. Skyldigheten att erkänna och verkställa en utländsk dom inom det tvingande samarbetsområdet bör framgå av lagen. Om den svenska behöriga myndigheten bedömer att den dömdes sociala återanpassning, trots anknytningen inom det tvingande samarbets- området, inte skulle underlättas av ett överförande hit har myndig- heten möjlighet att avge ett motiverat yttrande härom till den be- höriga myndigheten i den utfärdande staten. Den utfärdande staten får därefter bedöma om intyget ska återkallas eller inte (artikel 4.4). Som framgår i avsnitt 16.3 föreslår vi att det tvingande sam- arbetsområdet bör utvidgas avseende dömda som omfattas av arti- kel 4.7 a), dvs. i fall där den dömda personen bor och är stadigvarande lagligt bosatt i den verkställande staten och kommer att få behålla sitt permanenta uppehållstillstånd. I de fall den utfärdande staten gjort en motsvarande anmälan är således förpliktad att erkänna och verkställa en utländsk dom som översänts hit. Även skyldigheten att erkänna och verkställa en ut- ländsk dom inom det utvidgade tvingande samarbetsområdet bör framgå av lagen. Bestämmelsen bör utformas på motsvarande sätt som vid överförande av verkställighet från , se avsnitt 17.2.3. Detta innebär att den dömde ska vara bosatt i och ha vistas lagligt utan avbrott under här. I den mån det fram- kommer att den dömde inte kommer att få behålla sin permanenta uppehållsrätt eller sitt permanenta uppehållstillstånd i är förutsättningarna inte uppfyllda. Förslag: En utländsk dom får erkännas och verkställas i endast om den dömde har samtyckt till att verkställigheten över- förs hit. Samtycke krävs dock inte om den dömde -är svensk medborgare och bosatt i , -kan komma att utvisas eller avvisas till efter verk- ställigheten av påföljden till följd av domen, eller -har flytt till på grund av ett straffrättsligt förfarande mot honom eller henne i den utfärdande staten eller efter en fällande dom där. Enligt rambeslutets artikel 4.1 och 6.1 krävs den dömdes samtycke till överförandet om inte någon av de tre situationer som anges i artikel 6.2 är tillämplig. Den dömdes samtycke får inte krävas när den dömde är medborgare och bor i den verkställande staten, när den dömde kommer utvisas eller avvisas till den verkställande staten efter verkställighet av påföljden eller när den dömde flytt till den verkställande staten, jfr avsnitt 17.2.4. Enligt artikel 9.1 b) får er- kännande och verkställighet vägras om de kriterier som anges i artikel 4.1 inte är uppfyllda. Kravet på den dömdes samtycke bör framgå i lagen som en förutsättning för att den behöriga myndigheten ska erkänna och verkställa domen. Vidare bör framgå i vilka undantagsfall samtycke inte krävs. Det kan konstateras att det i ärenden som omfattas av det tvingande samarbetsområdet aldrig kan ställas ett krav på den dömdes samtycke. Däremot kan krav på samtycke ställas inom det utvidgade samarbetsområdet. I samtliga ärenden har den behöriga myndigheten, oavsett om samtycke krävs eller inte, att ta hänsyn till den dömdes inställning till överförandet. Detta ingår som en del bedömningen av kravet på den sociala återanpassningen. Även om det är den utfärdande staten som gör bedömningen inom det tvingande samarbetsområdet, kan som nämnts ovan den behöriga myndigheten lämna ett motiverat yttrande till den utfärdande staten om att den dömdes sociala återanpassning inte skulle underlättas av att verkställigheten över- förs till . I flertalet ärenden kommer uppgifter om den dömdes samtycke och inställning finnas i intyget som översänds av den utfärdande staten. I ärenden där den dömde redan befinner sig i har emellertid den behöriga myndigheten att inhämta upp- lysningar om den dömdes samtycke och inställning. Bestämmelse härom kan tas in i förordning. Förslag: En utländsk dom får erkännas och verkställas i endast om -domen har vunnit laga kraft, -den dömde befinner sig i eller i den utfärdande staten, och -den tid av påföljden som återstod att avtjäna när domen kom in till den behöriga myndigheten uppgick eller särskilda skäl talar för att verkställigheten ändå förs över till . En dom ska enligt rambeslutet ha vunnit laga kraft (artikel 1 a). Detta bör på motsvarande sätt som i förslaget till den nya lagen om internationell straffverkställighet utgöra en förutsättning för erkän- nande och verkställighet i som anges i lagen, jfr avsnitt 12.2.3. Den dömde befinner sig i den utfärdande staten eller i I artikel 3 i rambeslutet framgår att rambeslutet ska tillämpas om den dömda personen befinner sig i den utfärdande eller i den verk- ställande staten. Av artikel 4.1 följer att en dom endast kan sändas över till den verkställande staten om den dömde befinner sig i den utfärdande staten eller den verkställande staten. Enligt artikel 9.1 b) kan den behöriga myndigheten i den verkställande staten vägra att erkänna domen och verkställa påföljden om de kriterier som anges i artikel 4.1 inte är uppfyllda. Kravet på att den dömde ska befinna sig i den utfärdande staten eller i bör framgå som en förut- sättning i den nya lagen. Återstående tid för verkställighet Rambeslutet ger möjlighet för den verkställande staten att vägra verkställighet när mindre än av påföljden återstår att avtjäna när domen tas emot av den behöriga myndigheten i den verkställande staten (artikel 9.1 h). Enligt förslaget till den nya lagen om internationell straffverk- ställighet ska ett sådant krav av påföljden att avtjäna tas upp som en förutsättning i lagen, se avsnitt 12.2.3. Förutsättningen bygger på att det som huvudregel inte är men- ingsfullt att genomföra ett överförande av verkställighet när än återstår. Även i den nya lagen som genomför rambeslutet bör detta framgå som en förutsättning för att de behöriga myndigheterna ska erkänna och verkställa en utländsk dom. Om det från den utfärdande staten finns information om en tidigaste dag för villkorlig frigivning i den staten bör detta beaktas vid avgörande av hur av påföljden som återstår att avtjäna. På motsvarande sätt som när är utfärdande stat bör det finnas en undantagsregel när särskilda skäl talar för att verkställig- heten ändå förs över till , se avsnitt 17.2.5. Som anförts i de tidigare avsnitten kan det vara fråga om att ett överförande ändå bör ske av humanitära skäl. Det kan också vara fråga om kortare straff än när verkställigheten ännu inte påbörjats i den utfärdande staten och den dömde redan befinner sig i . 18.3Hinder mot erkännande och verkställighet Förslag: En begäran om erkännande och verkställighet i av en utländsk dom ska avslås om -gärningen som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag om det inte är fråga om en sådan gärning som finns angiven i den s.k. listan och för vilken det enligt den utfärdande statens lagstiftning är föreskrivet en frihets- berövande påföljd , -det skulle strida mot principen om ne bis in idem, -den dömde vid tiden för brottet inte fyllt , -verkställighet i inte skulle vara förenlig med bestäm- melser om immunitet, -gärningen helt eller delvis begåtts i och inte mot- svarar brott enligt svensk lag eller om en tillämpning av 35 kap. 8–10 §§ skulle innebära att påföljden bortfallit, -påföljden omfattar en åtgärd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård eller annan frihetsberövande åtgärd som inte kan verkställas här, -vid utevarodom när det inte har bekräftats i intyget att något av villkoren i artikel 9.1 i) är uppfyllt, eller -den utfärdande staten inte har lämnat tillstånd enligt speciali- tetsprincipen. Även om det föreligger hinder mot erkännande och verkställig- het får en utländsk dom erkännas och verkställas om det med hänsyn till den dömdes inställning och omständigheterna i öv- rigt finns särskilda skäl för att verkställigheten sker här. Bedömning: Det införs inte i lagen någon uttrycklig hänvisning till de svenska grundlagarna eller till . I artikel 9 i rambeslutet anges olika skäl för att den verkställande staten får vägra att erkänna domen och verkställa påföljden. En verkställande stat kan också enligt artikel 3.4 samt skäl 13 och 14 vägra verkställighet om en sådan skulle komma i konflikt med de grundläggande rättsprinciper som återges i artikel 6 i . Det är fråga om en uttömmande reglering av de vägransgrunder som får tillämpas och följer därmed den konstruktion som har an- vänts i flera andra rambeslut om ömsesidigt erkännande. Enligt direktiven ska utredaren ta ställning till i vilken utsträckning ska utnyttja möjligheterna att vägra verkställighet. Vidare ska över- vägas om vägransgrunderna som bör tillämpas ska vara obligatoriska eller fakultativa. Enligt artikel 9.1 a) får en begäran om erkännande och verk- ställighet avslås om intyget enligt artikel 4 är ofullständigt eller uppenbarligen inte motsvarar domen och inte har kompletterats inom en rimlig tidsfrist som den behöriga myndigheten i den verk- ställande staten bestämt. Möjligheten till avslag i dessa fall behand- las i avsnitt 18.5.6. Som framgår under avsitt 18.2 har vi valt att låta några vägransgrunder i artikel 9 utgöra förutsättningar i den nya lagen. Det handlar om möjligheten enligt artikel 9.1 b) att avslå en begäran när de kriterier som anges i artikel 4.1 inte är uppfyllda, dvs. att den dömde inte finns i den utfärdande och verkställande staten samt krav på den dömdes anknytning och samtycke, se av- snitt 18.2.1–18.2.4. Vi har även valt att låta vägransgrunden i arti- kel 9.1 h) om att mindre än av påföljden återstår att avtjäna utgöra en förutsättning i lagen, se avsnitt 18.2.4. Övriga vägransgrunder enligt artikel 9 behandlas i detta av- snitt och anges, i förekommande fall, som hinder mot erkännande och verkställighet i lagen. Utifrån praxis kan konstateras att det rör sig om omständigheter som är mycket ovanliga eller inte har före- kommit alls, se avsnitt 12.3.1. Den behöriga myndigheten kommer alltså endast att behöva pröva dessa i undantagsfall när det i ett ärende framkommer att hinder kan föreligga. Som beskrivs i av- snitt 12.3.1 är en utgångspunkt för våra förslag att utformningen av vägransgrunderna ska vara så lika som möjligt i den nya lagen om internationell straffverkställighet och den nya lagen som genomför rambeslutet. Innehållet i rambeslutet samt de olika konventioner som regleras genom IVL innebär emellertid vissa skillnader. Vid utformningen av den nu behandlade lagen ska även hänsyn tas till tidigare genomförda rambeslut. Enligt utredningens direktiv ska i förhållande till tidigare rambeslut en konsekvent och så enhetlig reglering som möjligt eftersträvas. När det gäller frågan om vägransgrunderna bör utformas som obligatoriska eller fakultativa gör vi samma överväganden som vid utformningen i den nya lagen om internationell straffverkställighet, se avsnitt 12.3.1. Detta innebär att huvudregeln enligt lagen ska vara att en begäran ska avslås om någon av grunderna enligt lagen föreligger. Detta motsvarar den utformning som valts i lagen om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom EU och lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom EU.1 En väsentlig skillnad gentemot dessa lagar är att det finns ett behov av att kunna ta hänsyn till humanitära skäl i det enskilda fallet, jfr även avsnitt 8.2. Det kan t.ex. vara fråga om en ung lag- överträdare, fall av sjukdom eller när en person är dömd till ett långt fängelsestraff eller en vårdpåföljd i ett land där fängelse- eller vårdförhållandena är dåliga. På motsvarande sätt som i förslaget till den nya lagen om internationell straffverkställighet bedömer vi därför att det ska finnas en undantagsregel som innebär att en ut- ländsk dom, trots förekomsten av en vägransgrund, får verkställas i om det med hänsyn till den dömdes inställning och om- ständigheterna i övrigt finns särskilda skäl för att verkställigheten sker här. Hur stor anknytning den dömde har till bör här tillmätas stor betydelse. Undantagsregeln får vidare tillämpas uti- från vilken vägransgrund som är aktuell eftersom utrymmet till att ta hänsyn till humanitära skäl kan variera mellan dessa. Det torde t.ex. finnas ett större utrymme att beakta humanitära skäl när kravet på svensk straffbarhetsålder inte är uppfyllt eller i vissa fall när kravet på dubbel straffbarhet inte är uppfyllt, än om verkställighet här skulle strida mot bestämmelserna om straffrättslig immunitet. 2008/09:218 s. 52 och prop. 2010/11:43 s. 75. 18.3.2Krav på dubbel straffbarhet Kravet på dubbel straffbarhet är ett utflöde av legalitetsprincipen enligt vilken ingen ska straffas för brott utan stöd i lag. Kravet beskrivs närmare i avsnitt 4.6. Rambeslutet ger möjlighet för den verkställande staten att upp- ställa ett krav på dubbel straffbarhet, dvs. att den gärning som på- följden avser motsvarar brott enligt den verkställande statens lag- stiftning. I fråga om de brott som räknas upp i artikel 7.1 är ut- gångspunkten emellertid att något krav på dubbel straffbarhet inte ska ställas upp. Det innebär att den verkställande staten inte kan vägra att erkänna en dom och verkställa påföljden om gärningen, enligt den utfärdande statens bedömning, motsvarar något av de brott som räknas upp i artikel 7.1 och kan leda till fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd av . I motsats till tidigare genomförda rambeslut har medlemsstaterna dock här enligt artikel 7.4 möjlighet att, genom en förklaring, ställa krav på dubbel straffbarhet även för gärningar som upptas på listan. I exempelvis lagen om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder, lagen om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom EU och lagen om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom EU finns alltså inte något krav på dubbel straffbarhet för listade brott. har i tidigare lagstift- ningsärenden förespråkat möjligheten att slopa kravet på dubbel straffbarhet för listade brott och så även avseende detta rambeslut. Den centrala grunden för detta är att ett system baserat på prin- cipen om ömsesidigt erkännande möjliggör samarbete mellan medlemsstater med olika rättsystem utan att den materiella straff- lagstiftningen behöver harmoniseras. Medlemsstaterna har därför kommit överens om en lista av brott som ska kunna accepteras. De brott som finns på listan är typiskt sett sådana att de är kriminali- serade i medlemsstaterna. Vidare innebär det inte att varje gärning som kan hänföras till listan utan vidare ska medföra ett överför- ande. Rambeslutet hindrar inte en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. Det innebär för svensk del att t.ex. gärningar som i den utfärdande staten betecknas som deltagande i en kriminell organisation eller rasism eller främlingsfientlighet inte kan medföra verkställighet här om gärningen är sådan att den skyddas av grundlagen och därför är straffri enligt svensk rätt.2 2 Jfr prop. 2001/02:118 s. 17 f. Mot bakgrund av det ovan anförda bedömer vi att det inte i den nya lagen ska ställas upp något krav på dubbel straffbarhet avseende de gärningar som upptas i artikel 7.1. En förklaring enligt arti- kel 7.4 bör alltså inte lämnas, se även avsnitt 19.5.1. På motsvarande sätt som i lagen om en europeisk arresteringsorder kan listan av gärningar som omfattas framgå i en bilaga till lagen. När det gäller gärningar som helt eller delvis har begåtts i finns det emellertid anledning att se annorlunda på frågan. Det är inte rimligt att verkställer ett straff som utdömts i en annan medlemsstat för ett handlande här i landet, som inte är straffbart här. Kravet på dubbel straffbarhet bör alltså gälla, oavsett vilken gärning, om gärningen helt eller delvis begåtts i . En möjlighet att ställa upp ett sådant krav för listbrott utan att behöva lämna en förklaring framgår av artikel 9.1 l), se avsnitt 18.3.7.3 För andra brott än de som räknas upp i artikel 7.1 får den verk- ställande staten enligt artikel 7.3 låta erkännande av domen och verkställighet av påföljden förenas med villkoret att de gärningar som föranlett domen ska utgöra ett brott enligt den verkställande statens lagstiftning, oberoende av brottsrekvisit eller brottets rätts- liga rubricering. En grund för vägran i dessa fall framgår av arti- kel 9.1 d).