sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Av ordalydelsen framgår att rätten till kostnadsfri rådgivning inte gäller om endast böter kan aktualiseras som påföljd. I sådana fall kvarstår möjligheten till avgiftsbelagd rådgivning enligt rättshjälps- lagen. Vidare framgår av första ledet i bestämmelsen att rätten till kost- nadsfri rådgivning uppkommer först sedan den tilltalade har åtalats för brott. Om den misstänkte innan åtalet väcks är i behov av offent- lig försvarare så kan sådan förordnas enligt reglerna i 21 kap. 3 a § RB. Vid den prövningen ska enligt nuvarande regler bl.a. beaktas om en misstänkts önskemål om juridiskt bistånd kan tillgodoses genom rådgivning enligt rättshjälpslagen. Bestämmelsen innebär inte någon inskränkning i rätten till offentlig försvarare under förunder- sökningen. Om en offentlig försvarare är förordnad för den till- talade när åtal väcks så lämnas rådgivningen lämpligen av den offent- lige försvararen. Av andra ledet i bestämmelsen följer att rådgivningen ska lämnas av advokat. Den tid under vilken rådgivningen är kostnadsfri är be- gränsad till högst i varje mål. För att mer än en timmes rådgivning ska utgå krävs det särskilda skäl. Exempelvis kan till- kommande åtal eller en mer omfattande utredning vara skäl för att förlänga rådgivningen. Kan den tilltalades behov av rådgivning inte tillgodoses inom talar det för att det finns behov av att utse en offentlig försvarare. 10 a § Den som har lämnat rådgivning enligt denna balk har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete samt kostnader för tolk och översätt- ning som rådgivningen kan ha krävt. Ersättningen för arbete ska bestämmas enligt 10 § första stycket. Paragrafen är ny. I bestämmelsen regleras rätten till ersättning av allmänna medel för den som lämnat rådgivning enligt . Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 3.4.7. Av bestämmelsen framgår att skälig ersättning ska utgå för arbete och för kostnad för tolk och översättning. I andra ledet av para- grafen anges att ersättningen för arbete ska bestämmas enligt 10 §, vilket innebär att ersättning ska utgå enligt den timkostnadsnorm som regeringen meddelar föreskrifter om. 2 § Grundas enskilt anspråk på ett brott som hör under allmänt åtal, är åkla- garen på målsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet, med biträde av polismyndigheten, förbereda även målsägandens talan och när åtal väcks utföra målsägandens talan. Det gäller inte om det skulle medföra väsent- lig olägenhet eller om målsägandens anspråk är uppenbart obefogat. Finner undersökningsledaren eller åklagaren vid utredning angående brott, att enskilt anspråk kan grundas på brottet, ska han eller hon, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta. Första och andra styckena ska tillämpas också när anspråket övertagits av någon annan. Paragrafens första stycke är ändrat. Ett tillägg görs genom att bi- satsen med biträde av polismyndigheten skjuts in. behandlats i avsnitt 14.5.1 (frågor om polisens förberedande åtgär- der har även behandlats i avsnitt 14.5.2 och 14.10.1). Den nuvarande första meningen i paragrafen ändras redaktionellt i anledning av det nämnda tillägget och delas upp i två meningar. Sista meningen i det nuvarande första stycket är flyttad till den nya bestämmelsen i 22 kap. 2 a § RB (se författningskommentaren till den bestäm- melsen). Tillägget förtydligar att polismyndigheten ska biträda åklagaren med att förbereda målsägandens talan om enskilt anspråk. Det gäller oavsett om förundersökningen är åklagarledd eller polisledd. Tillägget innebär en uttrycklig reglering av vad som får anses följa av de allmänna bestämmelserna om förundersökning. Av ändringarna i 20 § förundersökningskungörelsen (FUK) framgår att ska meddela föreskrifter om hur nöd- vändiga uppgifter om enskilda anspråk ska dokumenteras i förunder- sökningsprotokollet. I 3 § lagen om målsägandebiträde görs en ändring som innebär att ett förordnat målsägandebiträde alltid ska bistå målsäganden med det enskilda anspråket (se vidare kommentaren till den bestämmel- sen). Ändringarna i andra och tredje stycket är enbart språkliga. 2 a § Vill målsäganden framställa enskilt anspråk i samband med åtalet, ska denne anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren innan åtal väcks. Målsäganden ska också lämna uppgift om de omständigheter som ansprå- ket grundas på och ange vilken bevisning som åberopas. Detsamma gäller om anspråket övertagits av annan. Paragrafen är ny. I huvudsak motsvarar den vad som gäller enligt andra meningen i 22 kap. 2 § första stycket RB i dess nuvarande lydelse. En viktig skillnad är dock att den nya bestämmelsen gäller oberoende av om målsäganden begär att åklagaren ska föra målsägandens talan. Be- stämmelsen har behandlats i avsnitt 14.9.3. Av första meningen framgår att en målsägande som vill fram- ställa ett enskilt anspråk i samband med åtalet ska anmäla det till undersökningsledaren eller åklagaren innan åtalet väcks. Det gäller såväl när målsäganden begär att åklagaren för talan som när måls- äganden vill föra talan själv eller när ett målsägandebiträde har för- ordnats. Att målsäganden kan begära att åklagaren för talan regleras i 22 kap. 2 §. Av den nya bestämmelsen i 45 kap. 4 a § RB framgår att talan om enskilt anspråk i samband med åtalet kan väckas på två sätt. Anting- en genom att åklagaren, på målsägandens begäran, för talan enligt 22 kap. 2 § RB eller genom att åklagaren, utan att föra talan, lämnar uppgift om ett anspråk som anmälts enligt den nu behandlade para- grafen (se författningskommentaren till 45 kap. 4 a § RB). Av andra meningen framgår att målsäganden ska lämna uppgifter om de omständigheter som anspråket grundas på och ange vilken bevisning som åberopas. Att även bevisningen ska anges är ett tillägg jämfört med vad som gäller enligt den nuvarande bestämmelsen i 22 kap. 2 § första stycket. De uppgifter som målsäganden lämnar är ett viktigt underlag för att åklagaren ska kunna bedöma om han eller hon ska föra målsägandens talan och vilken bevisning som i så fall ska åberopas. Om åklagaren inte för talan är det de uppgifter som målsäganden lämnar enligt denna paragraf som ligger till grund för målsägandens talan i domstol. Det måste anges ett bestämt anspråk. Det måste också finnas uppgifter om vilka omständigheter som anspråket grundas på, särskilt om målsäganden åberopar något som inte framgår av åklagarens åtal. Om målsäganden åberopar någon egen skriftlig eller muntlig bevisning måste det också anges. För att målsäganden ska kunna lämna nödvändiga uppgifter om det enskilda anspråket under förundersökningen är det centralt att målsäganden får information och stöd av polisen. I enlighet med ändringar i 20 § FUK har polisen ansvar för att nödvändiga uppgifter om målsägandens anspråk dokumenteras i för- undersökningsprotokollet även om talan inte ska föras av åklagare. Av den bestämmelsen framgår också att dokumentationen ska ske i enlighet med föreskrifter som beslutar om. Om åklagaren redan under förundersökningen har beslutat att förbereda och föra målsägandens talan ansvarar åklagaren för att nödvändiga uppgifter om det enskilda anspråket har dokumenterats. Men även om så inte är fallet ska alltså protokollet som regel inne- hålla de uppgifter som är nödvändiga för att talan ska kunna väckas i samband med åtalet. Om så inte är fallet framgår det av den nya bestämmelsen i 13 e § andra stycket FUK att åklagaren ska förelägga en målsägande som uppgett att han eller hon vill föra talan om en- skilt anspråk att anmäla anspråket i sådan tid att det kan delges mot- parten i samband med att åtalet väckts. Av sista meningen i paragrafen framgår att den även tillämpas om målsägandens anspråk har övertagits av annan, t.ex. ett försäkrings- Detta överensstämmer med vad som gäller enligt 22 kap. 2 § RB. 5 § Har talan om enskilt anspråk tagits upp till behandling i samband med åtalet, får rätten förordna att talan ska handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, om en fortsatt gemensam handläggning skulle med- föra väsentliga olägenheter. En talan om enskilt anspråk som väckts efter åtalet ska avskiljas för att hand- läggas som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, om det inte står klart att en fortsatt gemensam handläggning kan ske utan olägenheter eller det annars finns särskilda skäl. I paragrafen är ett nytt andra stycke infört. Ändringen i första stycket är endast språklig. Bestämmelsen i det nya andra stycket har behandlats i avsnitt 14.9.4 och 14.10.3. Av andra stycket framgår att huvudregeln är att en talan om en- skilt anspråk som väcks efter åtalet ska avskiljas för att handläggas som ett särskilt mål enligt tvistemålsreglerna. Det ska inte ske om det står klart att en fortsatt gemensam handläggning kan ske utan olägenheter eller det annars finns särskilda skäl. Av första stycket framgår att det annars krävs att en gemensam handläggning medför väsentliga olägenheter för att en talan om enskilt anspråk ska få av- skiljas. Den bestämmelsen är tillämplig oberoende av när talan väcks. Den nya bestämmelsen i andra stycket ska ses mot bakgrund av de övriga förändringar som vi föreslår i syfte att åstadkomma ett mer ändamålsenligt tingsrättsförfarande. När det gäller handläggningen av enskilda anspråk lämnar vi flera förslag till förändringar i be- stämmelser i och förundersökningskungörelsen. Förändringarna syftar till att målsägandens talan i så stor utsträck- ning som möjligt ska kunna väckas som åtalet. Av den nya bestämmelsen i 45 kap. 4 a § RB framgår att talan om enskilt an- språk kan väckas som åtalet även när åklagaren inte för målsägandens talan. Även om bestämmelsen anger att huvudregeln är att en talan som väcks efter åtalet ska avskiljas måste det göras en bedömning som utgår från omständigheterna i varje enskilt fall. I regel bör det krävas att tingsrätten tar ställning till om en huvudförhandling be- höver hållas för att avgöra brottmålet. Om så är fallet bör det ofta inte innebära några olägenheter att handlägga det enskilda anspråket inom ramen för brottmålet. Så kan dock vara fallet om talan väcks i mycket nära anslutning till huvudförhandlingen. mit att målet skulle kunna avgöras utan huvudförhandling är å andra sidan ett exempel på en situation då det ofta måste anses innebära olägenheter att handlägga ett sent väckt enskilt anspråk gemensamt med brottmålet. Även om en fortsatt gemensam handläggning kan sägas medföra olägenheter ska talan inte avskiljas enligt andra stycket om det finns särskilda skäl. Ett exempel på en sådan situation kan vara att måls- äganden av någon anledning varit förhindrad med att komma in med anspråket tidigare. Målsägandens intresse av att anspråket handläggs gemensamt med åtalet får då vägas mot de olägenheter som en gemen- sam handläggning medför. Den allmänna bestämmelsen om att en talan om enskilt anspråk får handläggas gemensamt med brottmålet finns i 22 kap. 1 § RB. Vi föreslår ingen ändring av den bestämmelsen (se avsnitt 14.9.5). 18 a § Efter att undersökningsledaren slutfört den utredning denne anser nöd- vändig och den misstänkte och dennes försvarare underrättats om sin rätt att ange ytterligare utredning enligt 23 kap. 18 § första stycket, har målsäganden eller ett målsägandebiträde rätt att efter begäran ta del av sådant som förekom- mit vid undersökningen som har betydelse för målsägandens talan om enskilt anspråk. Det gäller dock bara om det kan ske utan men för utredningen eller kommande rättegång. Av 10 kap. 3 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) framgår i vilken utsträckning målsägandens eller målsägande- biträdets rätt att ta del av uppgifter i förundersökningen får begränsas på grund av sekretess. Om målsäganden eller ett målsägandebiträde tillåts ta del av uppgifter ur undersökningen ska det anges i förundersökningsprotokollet. Av en sådan an- teckning ska det framgå vilka uppgifter som målsäganden eller biträdet tagit del av. Rätten enligt första stycket att ta del av uppgifter ur förundersökningen be- står även efter åtal och fram till dess åtalet slutligt prövats eller annars slutligt avgjorts. Paragrafen är ny. Den innebär att en målsägande får en lagfäst rätt till insyn i sådant i förundersökningen som har betydelse för hans eller hennes talan om enskilt anspråk. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.4.1. Där har även utformningen av paragrafen och inne- börden av denna behandlats relativt utförligt. Av första stycket framgår rätten att ta del av uppgifter inträder, vem som har denna rätt, och vad den rätten om- fattar. Av första meningen framgår att rätten att ta del av uppgifter ur förundersökningen börjar när s.k. slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § har ägt rum med den misstänkte och dennes eventuella försvarare. Vidare framgår att det är målsäganden och dennes eventuella måls- ägandebiträde som har denna rätt och att det krävs en uttrycklig begäran. Vad målsäganden och målsägandebiträdet har rätt att ta del av är sådant som förekommit vid förundersökningen som har betydelse för målsägandens talan om enskilt anspråk. Sådant som rör misstankar för brott som inte har samband med det brott som rör målsäganden är undantagna. För att undersökningsledaren ska kunna bedöma vad som har betydelse kan det krävas att målsäganden eller ett måls- ägandebiträde anger vilka typer av uppgifter som efterfrågas och vilken betydelse de har. Målsäganden eller biträdet har ingen ovill- korlig rätt att få kopior av utredningsmaterialet. När det gäller det får undersökningsledaren göra liknande överväganden som de som är aktuella när den misstänkte eller dennes försvarare ska få del av vad som förekommit under utredningen. I normalfallet bör dock de delar av det preliminära förundersökningsprotokollet som har bety- delse för målsägandens kommande talan kunna lämnas ut. Att måls- äganden har rätt att få del av uppgifter ur undersökningen innebär inte att målsäganden får rätt att begära komplettering av förunder- sökningen. Av andra meningen i första stycket framgår att målsäganden eller biträdet inte har rätt att ta del av uppgifter ur förundersökningen om det finns någon konkret anledning som gör att undersöknings- ledaren bedömer att det skulle vara till nackdel för utredningen eller den kommande rättegången. I tredje meningen i första stycket finns en hänvisning till den nya kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 a § OSL. Av denna framgår att målsäganden eller biträdet inte har rätt att ta del av uppgifter som omfattas av sekretess om det står klart att det intresse som sekretessen ska skydda väger tyngre än måls- ägandens intresse att ta del av uppgifterna. I de nu aktuella fallen får alltså den betydelse det har för målsäganden att ta del av upp- gifter ur förundersökningen innan åtal väcks vägas mot intresset av att förundersökningssekretessen fortsatt gäller mot målsäganden trots att slutdelgivning ägt rum. Av andra stycket framgår att det ska dokumenteras i förunder- sökningsprotokollet om och i så fall vilka uppgifter som målsägan- den eller målsägandebiträdet tagit del av. Av tredje stycket framgår att den särskilda rätten att ta del av uppgifter ur förundersökningen enligt första stycket består till dess målet i domstol avgjorts slutligt. Någon ändring av en målsägandes möjligheter att ta del av uppgifter i en nedlagd förundersökning eller ett annars avslutat ärende är inte avsedd. Eftersom förunder- sökningsprotokollet i regel blir offentligt när det ges in till domstol har bestämmelsen i tredje stycket i praktiken endast betydelse för uppgifter som är sekretessbelagda i domstol, uppgifter som till- kommer under målets handläggning eller sådana uppgifter som inte dokumenterats i förundersökningsprotokollet. I 13 b § och 13 d § FUK införs bestämmelser som gäller under- rättelser till målsäganden om att slutdelgivning ägt rum. 21 § Vid förundersökningen ska protokoll föras över vad därvid förekom- mit av betydelse för utredningen. Sedan en utsaga av en misstänkt eller någon annan har upptecknats ska utsagan läsas upp eller tillfälle på annat sätt ges den som har hörts att granska uppteckningen. Denne ska också tillfrågas om han eller hon har något att invända mot innehållet. Uppteckning och granskning ska ske innan förhöret avslutas eller, om förhöret är särskilt omfattande eller behandlar kompli- cerade sakförhållanden, därefter. En invändning som inte medför någon ändring ska antecknas. Efter granskningen får uppteck- ningen inte ändras. Har utsagan först efter granskningen antecknats i protokollet, ska uppteckningen biläggas handlingarna. I mindre mål får i stället för protokoll föras kortfattade anteckningar över det väsentliga, som förekommit vid förundersökningen. Så snart åtal beslutats, har den misstänkte, dennes försvarare eller advokat som ska lämna rådgivning enligt 21 kap. 3 c § rätt att på begäran få en av- skrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Har offentlig försvarare förordnats för den misstänkte, ska en avskrift utan särskild be- gäran lämnas eller sändas till försvararen. Ändringarna i första och andra stycket är språkliga. Fjärde stycket ändras på så sätt att även en advokat som ska lämna rådgivning enligt 21 kap. 3 c § RB har rätt att på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 3.4.3. 13 a § Om det är möjligt med hänsyn till reglerna i 46 kap. 2 § får huvud- förhandling hållas gemensamt med förhandling i häktningsfråga om åtal väcks senast vid sammanträdet och parterna samtycker till det. För kallelse av miss- tänkt till huvudförhandling gäller vad som är föreskrivet för den tilltalade enligt 45 kap. 15 § andra stycket. Paragrafen är ny. Genom bestämmelsen införs en möjlighet att i vissa fall hålla huvudförhandling gemensamt med en förhandling i en häktnings- fråga. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.5.3. Av första meningen framgår förutsättningarna för att huvud- förhandling ska kunna genomföras gemensamt med en häktnings- förhandling. En grundläggande förutsättning är att det inte finns hinder mot att hålla huvudförhandling enligt 46 kap. 2 § RB. Dess- utom måste åtal väckas senast vid sammanträdet. Bestämmelsen inne- bär ingen saklig ändring vad gäller att åklagaren för att väcka talan skriftligen ska ge in åtalet till rätten. Ytterligare en förutsättning är att parterna samtycker till att huvud- förhandling hålls. Detta för att den tilltalade och dennes försvarare ska kunna anses ha fått skäligt rådrum att gå igenom åtalet. Rätten ska i varje enskilt fall pröva att det finns förutsättningar att hålla huvudförhandling. I sådant fall tas häktningsfrågan upp vid huvudförhandlingen. I andra meningen föreskrivs att en misstänkt person, på samma sätt som en tilltalad, ska kallas till huvudförhandlingen. Det innebär att begäran om inställelse av den frihetsberövade till rätten måste kompletteras med information till honom eller henne om att huvud- förhandling kan komma att hållas. Möjligheten att hålla huvudförhandling gemensamt med en häkt- ningsförhandling bör framförallt aktualiseras i erkända brottmål som inte kräver en omfattande utredning. Bestämmelsens tillämpnings- område lär i stor utsträckning bli begränsat till mål som kan avgöras av en lagfaren domare. 2 § För eftersökande av den som ska gripas, anhållas eller häktas, hämtas till förhör eller till inställelse vid rätten eller underkastas kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får husrannsakan företas hos honom, eller hos någon annan om det finns synnerlig anledning att anta att den sökte uppehåller sig där. Detsamma gäller i fråga om en tilltalad som söks för delgivning av stämning, allmänt åtal eller kallelse till förhandling, om försök till delgiv- ning har misslyckats eller bedöms som utsiktslösa. I paragrafen görs en redaktionell ändring genom att det läggs till att husrannsakan även få ske för delgivning av allmänt åtal. Ändringen är en följd av vårt förslag att stämningsinstitutet avskaffas vid all- männa åtal. I övrigt görs en språklig ändring. 2 § Om huvudförhandling har hållits, ska domen grundas på vad som före- kommit vid förhandlingen. I domen får delta endast domare som varit med om hela huvudförhandlingen. Om ny huvudförhandling har hållits, ska domen grundas på vad som förekommit vid den. I fall som avses i 46 kap. 17 § andra meningen får domen grundas även på vad som har inhämtats efter huvudförhandlingen. När ett mål avgörs utan huvudförhandling, ska domen grundas på vad handlingarna innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet. Protokoll eller anteckningar från förundersökningen får läggas till grund för avgörandet endast till den del uppgifterna har åberopats av part. Utöver språkliga ändringar i första och andra stycket infogas i andra stycket en ny andra mening. Motiven till bestämmelsen har behand- lats i avsnitt 10.3.5. Genom den nya andra meningen klargörs att endast de uppgifter i protokoll eller anteckningar från förundersökningen som åbero- pats av någon av parterna är processmaterial när målet avgörs utan huvudförhandling. Regeln är tillämplig både i tingsrätt och hovrätt. Bestämmelsen avser undanröja otydligheter avseende vilket mate- rial som kan ligga till grund för domstolens bedömning vid avgöran- de av ett brottmål utan huvudförhandling. Genom andra meningen ställs krav på att part ska ha åberopat uppgifterna för att de ska kunna läggas till grund för domstolens avgörande. Finns det muntlig bevisning i målet är huvudregeln alltjämt att huvudförhandling ska hållas i målet. Möjlighet finns dock enligt nu- varande regler att i viss utsträckning tillåta skriftliga berättelser som bevisning, exempelvis en polismans anteckningar från ett mer rutin- mässigt ingripande. Bestämmelsen innebär inte någon saklig ändring i detta avseende. Utrymmet att åberopa uppgifter ur muntliga för- hör när målet avgörs utan huvudförhandling utökas alltså inte. Vad avser parts åberopande av den tilltalades egna uppgifter under för- undersökningen så bör dessa kunna läggas till grund för avgörandet när övriga förutsättningar att avgöra målet utan huvudförhandling är uppfyllda. Man kan jämföra med fall då mål avgörs efter huvud- förhandling, vid vilken den tilltalade inte varit närvarande. Rätten läser i den mån det behövs då upp vad som ur handlingarna kommer fram att den tilltalade har anfört (46 kap. 6 § tredje stycket RB). 3 a § Rätten får inte döma den tilltalade till en brottspåföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande för den tilltalade än vad åklagaren yrkat. Oberoende av om åklagaren yrkat en annan påföljd får dock rätten, med undan- tag för vad som föreskrivs i andra stycket, bestämma påföljden till överlämna- de till särskild vård enligt 31 kap. och 32 kap. . Vid tillämpningen av första stycket ska sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § jämställas med fängelse. Rätten får inte bestämma påföljden till rättspsykiatrisk vård enligt 31 kap. 3 § om åklagaren yrkat att påföljden ska bestämmas till böter. Paragrafen är ny. Tillsammans med 30 kap. 3 § RB och den nya bestämmelsen i 30 kap. 3 b § RB sätter den upp gränserna för domstolsprövningen i brottmål. Av bestämmelserna framgår att det är åklagaren som sätter upp de yttersta gränserna för domstolsprövningen både när det gäller vilken gärning domstolen ska pröva (30 kap. 3 § RB), hur sträng påföljd (30 kap. 3 a § RB) och vilka andra följder i form av särskild rättsverkan av brott (30 kap. 3 b § RB) som åtalet ska kunna leda till. Bestämmelsen och motiven till denna har behandlats i avsnitt 5. Bestämmelsen kompletteras med en särskild reglering i brotts- balken som anger att rätten inte får besluta att förverka villkorligt medgiven frihet i större omfattning än vad åklagaren yrkat (se för- fattningskommentaren till 34 kap. 4 § BrB). Av bestämmelsen framgår att rätten inte kan döma till en påföljd som är strängare än vad åklagaren yrkat, t.ex. fängelse när åklagaren yrkat villkorlig dom eller ett längre fängelsestraff än vad åklagaren