sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — Jag har noterat att hotbildsanalyser ofta skiljer sig åt, såväl inom polisen som gentemot andra aktörer. Till detta kommer att väsentliga delar av gjorda hotbildsanalyser är för personer utanför polisen hemlig information. Detta innebär att en myndighet – polisen – i realiteten svarar för hela kedjan av beslut från hotbildsbedömning, uppställande av vill- kor, dimensionering av polisresurser till vad avser IdrottsAB debitering av kostnader. är enda externa instans som har att yttra sig i frågor kring debiteringsprinciper i teknisk mening. Mot bakgrund av dagens förtroendekris är detta ingen lyckad lösning. I kapitlet om ansvarsfrågor föreslås bland annat mot denna bak- grund inrättande av en särskild prövningsnämnd som administrativt knyts till (). Sammansättningen bör vara två personer från polisen och två från aktuell idrottsgren. Som ord- förande och femte medlem bör utses en oberoende person med juridisk kompetens. Uppgiften bör vara att i efterhand och på anmodan av part lämna yttrande över val av resursinsats och dess sammansättning. Tanken är inte att i efterhand korrigera tagna beslut utan snarare underlätta en mer enhetlig praxis. Forskaren vid har för utred- ningens räkning tagit fram en rapport Det svenska Firmalandskapet – rapport som återfinns som bilaga 4 i detta slutbetänkande och som redovisas i kapitel 12 Det svenska Firmalandskapet. I denna rapport redovisas ett antal kännetecken för firmakulturen, inklusive en uppskattning av antalet medlemmar. Av rapporten framgår svårig- heterna att göra en sådan uppskattning. Enligt Radmann kan antalet organiserade supportrar skattas till cirka 20 000 medan antalet firma- medlemmar kan antas uppgå till 650–700 fördelade på ett tiotal firmor. Av den senare gruppen bedöms cirka 400 stycken finnas i . Detta innebär att firmamedlemmarna utgör av antalet organiserade supportrar. Problemet är med andra ord marginellt om man ser till antalet individer men naturligtvis större om man ser till de problem dessa individer för- orsakar. Man kan vidare notera att de organiserade bråken förflyttats från läktare till sandtagen och gatorna för att uttrycka sig lite till- spetsat samt att den hegemoniska maskuliniteten med dess tre koder, tävlan, känslomässig distans och sexuell positionering av kvinnan, har underskattats som drivkraft. Medias roll, inte minst de sociala medierna, har blivit allt viktigare inom huligankulturen. Mer forskning krävs kring firmakulturen, inklusive babyfirmor och seniorverksamhet i olika former. Intresset att gå med i en firma förefaller generellt sett ha minskat medan ultraskulturen är stadigt växande. Den operativa slutsatsen blir därför att en vridning av intresset när det gäller att stävja idrottsrelaterat våld bör ske mot att närmare följa ultrasrörelsen. För arbetet med 10 i topp listor är dock firmastrukturerna speciellt intressanta. Den idrottsrelaterade brottslighetens omfattning En utredning kring det idrottsrelaterade våldet måste av uppenbara skäl försöka analysera omfattning och typ av den brottslighet som åsyftas. Tyvärr är detta lättare sagt än gjort. Dagens brottsstatistik tillåter inte en sortering av brott efter de indelningsgrunder man skulle önska. Icke förty har () för min räkning gjort en genomgång av begångna brott vid idrottsarrange- mang 2008–2012 med de metodologiska och andra problem som dyker upp när man försöker tränga in i det statistiska materialet. I detta sammanhang redovisas den definition av en risksupporter som används av polisen. Det är inte försvarbart med dagens statistiska tillkortakom- manden. Det måste vara möjligt att tillhandahålla löpande statistik som är jämförbar . Regeringen, alternativt rikspolischefen, bör ge RKP i uppgift att i samråd med andra aktörer se till att sådan statistik finns tillgänglig också på aggregerad nivå. RKP:s kartläggning visar ett resultat som kan betecknas som väntat. Brott mot allmän ordning (fylleri, misshandel, fridsbrott m.m.) ökar matchdagar medan vanliga brott berörs i lägre omfattning. Tillgänglig statistik medger inte en bedömning av vilka skador brotts- lighet i samband med idrottsarrangemang orsakar och skadornas omfattning. Jag stödjer RKP:s arbete att bygga upp en nationell och regional kunskapsbank kring farliga risksupportrar. Å andra sidan noterar jag att RKP inte fullföljt åtagandet om tertialvis rapportering och att man enligt min uppfattning alltför ensidigt prioriterar straff- värde. Jag menar att när det gäller idrottshuliganism måste behovet av alternativt nödvändiga resursinsatser från polisens och andras sida vägas in i bilden. Det kan ge hög lönsamhet om RKP:s insatser bidrar till att minska behovet av polispersonal vid matcherna. Samma resonemang gäller givetvis de länsvisa underrättelseinstans- erna. Sammanfattningsvis menar jag att regeringen bör i sina styr- instrument gentemot RKP ange frågan om huliganism som en strategiskt övergripande målinriktning. Jag anser att det är olyckligt om underrättelsearbetet avseende idrottsrelaterat våld kastas ut ur underrättelsetjänstens finrum. Vad gäller frågan om uppgjorda matcher kan det finnas skäl för idrottsrörelsen att inte dogmatiskt argumentera mot en på området. De brotts- influenser som finns kring idrottsrelaterat våld talar för en viss försiktighet vad avser moralisk övertro på området. Det visar inte minst Europols offentliggjorda rapport. Härtill kan även nämnas den misstanke som finns om en uppgjord match i basket- bollen i . Polisanmälan är inlämnad. Kartläggning av våld, hot och trakasserier Jag har gett ett uppdrag till Stiftelsen att söka kartlägga förekomsten av våld, hot och trakasserier inom fotboll och ishockey. Bakgrund till uppdraget liksom tidigare studier på området återfinns i kapitel 14 och i bilaga 5 Kartläggning av våld, hot och trakasserier. Där finns vidare vissa bakgrundsfakta till under- sökningen, statistiska fallgropar m.m. liksom vissa undersökningar rörande politiker och media. Undersökningen har genomförts dels som en enkätundersök- ning, dels i form av ett 25-tal djupintervjuer. En stor fördel med Stiftelsens undersökning är att resultaten kan jämföras med mot- svarande studier för andra yrkeskategorier. Summeras bilden av det arbete Stiftelsen utfört för min räkning och de samtal jag själv fört med information från olika aktörer inom media ser det värre ut än vad jag tidigare tyckte mig ha anled- ning tro. Åtgärder måste till och det illa kvickt. I undersökningen mäts utsattheten i form av upplevt våld, hot och/eller trakasserier för respektive personalkategori . Utsattheten ligger på topp för VD/klubbdirektörer/sportchefer () följt av domare () och ordnings- vakter/publikvärdar (). För fotbollsspelare/ishockeyspelare sjunker siffran till . Motsvarande siffror vid Försäkrings- kassan är , för kustbevakningstjänstemän och åklagare , för tulltjänstemän och för poliser . Det är ingen skillnad mellan fotboll och ishockey. Även om många händelser uppstår i stundens frustration innehåller de inte sällan inslag av försök till påverkan. Endast en liten del av händelserna polisanmäls. Detta är helt oacceptabelt. En vanlig uppfattning i enkätundersökningen är att man inom fotbollen varit alltför passiv och att det finns en uppgivenhet när det gäller idrottsrelaterat våld. Nämnas bör att bilden givetvis är splittrad beroende på vilka klubbar vi avser. Jag menar att dessa frågor naturligtvis är ett ansvar för respek- tive specialidrottsförbund (SF) men det är också en fråga som rör den samlade idrottsrörelsen. Det är i högsta grad även en fråga om ledarskap. De ledande företrädarna måste ta ett tydligare ansvar. En trappa måste städas uppifrån. För mig är det t.ex. självklart att hot polisanmäls. Detta sker endast i av fallen. av händelserna, främst trakasserier, rapporteras till närmaste chef. Vi måste bryta det fenomenet att rädslan att det ska bli offentligt är större än vinsten med att polisanmäla. Liksom tendensen att skjuta på gränsen för vad som är okay. Idrotten får aldrig erbjuda någon gräddfil för obskyra figurer som söker få maktpositioner. Jag anser att en undersökning av denna typ bör genomföras igen . Vad gäller journalister redovisas också i kapitlet några nya under- sökningar på samma tema och de resultat jag fått fram. Även här vill jag betona vikten av att redaktionsledningar gör polisanmälan när representanter för media hotas. Toleransnivån ska inte vara högre för media än för andra grupper. Skriftliga policies på detta område saknas inom vissa medieföretag. Påståenden florerar om viss själv- censur. Media spär på bilden av den våldsamme huliganen. Jag anser att media och berörda SF bör ha regelbundna strategiska träffar i avsikt att formulera tydliga och konkreta krav inför säsongsstart och under seriernas lopp. En speciell form av brottslighet rör frågan om ljusskygga element som lyckats nästla sig in i klubbstrukturerna och utifrån sådana positioner påverkar verksamhetens inriktning och utformning. Alternativt kan frågan gälla om sådana aktörer kan påverka ledande företrädare i klubben att agera efter någon form av dold agenda. I har vi försökt att skydda oss från detta via en folkrörelse- modell, kryddad med möjligheter att skapa bolag som kontrolleras av den ideella sektorn. Frågan är om detta skydd räcker i en fram- tid. Min bild – som naturligtvis inte vetenskapligt fullt ut kan be- läggas – är att vad jag här döpt till kriminell infiltration är ett reellt problem. Frestelserna till missbruk är starka. Det gäller framför allt vissa storstadsklubbar och gäller såväl inom fotboll som ishockey. Till mig inflyter rapporter om påverkan av styrelseledamöter och andra nyckelaktörer. Det handlar mindre om att kriminellt belastade personer erövrar valda positioner utan snarare om direkt eller indirekt påverkan av aktörer i beslutande ställning. Delvis sker detta öppet via bland annat sociala media, del- vis genom mer subtila metoder. Den organiserade kriminaliteten synes också sinsemellan välja att dela upp sina aktiviteter mellan När jag tar del av de djupintervjuer Stiftelsen gjort framträder relativt tydligt den bild jag här skisserar. Jag anser att det är ett allvarligt problem att så många av de jag talat med anser att kriminell infiltration är en realitet. Åtskilliga aktörer har framfört att man vill erbjuda ett bättre motstånd, att problemet tills vidare bara gäller några klubbar och att det är angeläget att jag som nationell samordnare lyfter upp frågan till allmän beskådan. I kapitel 15 Kriminell infiltration lämnar jag ett antal förslag och gör vissa reflektioner kring vad som kan göras på området, allt från etikarbete till riskanalyser och frågan om att ha styrelsemedlemmar som inte kröker rygg. Frestelserna till missbruk är starka och tyd- liga signaler måste utgå från den högsta ledningsnivån. Hit hör också vikten av att stödja framväxten av visslare (whisle ), inkallande av utomstående expertis, och att polisen – utöver för- bättrat underrättelsearbete – arbetar med tio i topp listor. Expertis kan inte ersätta ansvarstagande! Om klubbar helt eller delvis kapas krävs helt andra insatser. Om några klubbar sviktar måste central nivå sätta axeln till. På ett allmänt plan kan konstateras att hotet mot folkrörelse- modellen kanske alltför ofta underskattas. Många förtroendevalda undviker att ta en klar ställning och bevekelsegrunderna för detta kan skifta. I vissa fall handlar det om risken att inte bli omvald på årsmöten. Andra orsaker kan vara att det blir lugnare om man går vissa element till mötes. Gentemot risksupportrar kan det kort- siktigt ibland te sig lockande att göra uppgörelser av typen att om ni avstår från störningar, t.ex. användande av bengaler, är förening- ens representanter villiga att tillmötesgå villkor man annars inte skulle acceptera. Övergång från risksupporter till klubbanställd är inte alltid problemfri. Gränsen till så kallad otillbörlig påverkan kan te sig hårfin. Exempelvis ska årskort inte vara gräddfil till inflytande. I kapitel 16 Förebyggande insatser ges ett antal exempel på förslag och åtgärder som i detta sammanhang kan vara bra att känna till. Ett område rör stadgefrågor och ett annat område avser diverse tekniker för att undvika kupper i föreningen. Detta löser långt ifrån alla problem men de kan ge visst skydd mot kupper av de slag jag I botten ligger förmågan att aktivera sina medlemmar, att få vanligt folk att engagera sig. Jag vänder mig mot den tendens jag noterat, nämligen att möten med supportrar och risk- supportrar alltför ofta sker efter deras villkor och inte på klubbens villkor. Långsiktigheten i klubbarnas agerande sätts på undantag. I de inledande delarna av kapitlet ges vissa andra exempel på vad som kan göras respektive vad som inte borde få förekomma. Klubbarna bör ta fram etiska riktlinjer för hur beslut ska fattas. Intresse måste ägnas åt förhandlingsmandatet och frågan när allmän- intresset verkligen får vika ned sig. Hanteringen av risksupportrar erbjuder två tydliga utmaningar. Den ena är att hjälpa personer bort från livet som risksupporter (s.k. exitlösningar). Den andra utmaningen är att så långt möjligt förhindra nyrekrytering till gruppen. För bägge krävs en kreativitet och en förmåga att få individer att känna sig eftertraktade i det I kapitlet ges flera exempel på klubbars insatser för att motverka rekrytering av risksupportrar. Såväl samhälle som klubbar gör med några undantag för lite vad gäller s.k. exitlösningar. Inom civilsamhället i övrigt görs många imponerande insatser på området, varav några redovisas i huvudtexten. Tankegångarna bakom pro- jektidén Nykter Huligan redovisas. Jag föreslår att förslagsvis (Brå), till- sammans med , ges i uppgift att i samverkan med polis och andra offentliga och privata aktörer bygga upp modeller för en försöksverksamhet på detta område. Jag föreslår vidare att berörda specialidrottsförbund (SF) i sam- verkan med klubbarna centralt bygger upp en metodbank för vad idrotten själv kan göra på detta område. Jag menar att en betydande ambitionshöjning inom idrotten är möjlig. Ett fokusområde är att hindra huliganism att sprida sig till våra segregerade bostadsområden. En arbetsmetod som kan vara klok att lyfta fram är Lugna Gatan. Möjligheterna att finna ett mellanting mellan öppen och skyddad identitet bör undersökas. Avslutningsvis lyfts goda exempel på barn- och ungdomsverk- samhet upp liksom exempel på framgångsrikt regionalt arbete. I många sammanhang förs idrottens kostnader för samhället fram men det är sällan det talas om vilka intäkter idrotten genererar i form av ökade skatteintäkter, men inte minst det sociala arbete klubbarna bedriver. Detta är svårt att uppskatta i pengar, men det leder säkerligen till kraftigt minskade kostnader för samhället. Detta är, som framhållits i det föregående, något som RF borde ge hög prioritet åt att redovisa i kronor och ören. Detsamma gäller att ge sin distriktsorganisation en mer framträdande roll i arbetet med förebyggande insatser. En av grundvalarna i att bekämpa huliganism är att stödja den positiva/goda supporterkulturen. Men vad är då positiv supporter- kultur? Härom tvista de lärde. I betänkandet ställs en vision upp för detta och några individer kommer till tals vad avser deras defini- tioner av begreppet. Spännvidden i uppfattningar är stor. Och omvändelsen inom fotbollen att tala om den positiva supporter- kulturen från att mera ensidigt diskutera hur den onda supporter- kulturen ska bekämpas har kommit sent och under galgen. Detta är måhända också en reflex av att supporterkulturens framväxt initialt skett vid sidan av klubbarna. I kapitel 17 Den positiva supporterkulturen kommer supporter- föreningar och klubbar till tals. Arbetet inom Svenska fotbollssup- porterunionen (SFSU) liksom Camp beskrivs. Motsvarande strukturer saknas inom ishockeyn. En redogörelse lämnas vidare för den konferens kring positiv supporterkultur som gick av stapeln med denna utredning som initiativtagare och medarrangör. Ett starkt tema var där vikten av att kamp mot ond supporterkultur drivs via stöd för god supporterkultur. Om man vill förstå hur individer dras in i den onda supporter- kulturen måste man något sätta sig in i vilka drivkrafter som då är i rörelse. I kapitlet kommer tre tidigare huliganer till tals under rubriken från andra sidan. Redogörelserna är bitvis skräm- mande. Det finns både likheter och olikheter hur dessa tre individer upplevt livet på andra sidan. Det förefaller som om många glider in i verksamheten – från ett positivt supporterskap till ett destruktivt levnadssätt. Känslan att vara med verkar initialt ge positiva vibra- tioner. Den lydnad och lojalitet som krävs upplevs, åtminstone till en början, som positiv. Många vittnar om att även då man slutat finns suget kvar. Suget att gå ut och ge andra på käften i klubbens namn. Jag tycker mig notera en viss flathet från såväl vissa klubbar som polisens sida mot vissa av de allra värsta marodörerna. För lite kart- läggningsarbete har gjorts och för mycket fokus har riktats mot de personer som av firmorna betecknas som julgranar eller nyttiga idioter. Mer om detta finns i andra delar av betänkandet. Det finns som jag ser det skäl för bekämpare av huliganism att studera varför individuella sporter lyckats bättre på detta område. Var- för har t.ex. skidskytte inte samma problem. Finns det mekanismer att överföra från skjutvallen till fotbolls- och ishockeyarenorna? Mer finns att läsa i detta kapitlet liksom lite teoribildning på området. Är man provokativ kan man kanske påstå att för skidskytte är det – förenklat uttryckt – glädje och gemenskap och för de två lag- sporterna kan det för vissa, men långt ifrån alla, vara att skydda den egna gruppens kulturella kännetecken. Antalet kvinnliga huliganer är försvinnande litet. Det innebär inte att kvinnoperspektivet saknar intresse. Vi måste våga se den koppling som finns mellan den negativa delen av fotbolls- och ishockeykulturen som till exempel sexistiskt, rasistiskt och homo- fobiskt språkbruk och de våldsbrott och ordningsstörningar som begås av ett fåtal individer. Det är spännande att se hur kvinnor börjar ta egna stapplande steg in i supporterkulturen. I Hammarby diskuteras formerna för bildande av en kvinnlig supporterförening. I AIK och Hammarby har förekommit bussar för tjejer vid bortamatcher för att slippa sexistiska ramsor och andra rutiner vid uppvärmning inför matcherna. Det är till exempel glädjande att se de aktiviteter på området som görs inom Elitserien. Den genomförda undersök- ningen som visar att inemot av kvinnor är intresserade av ishockey kan här tjänstgöra som fyrbåk. Som gammal polis vill jag också trycka på att polisens maskulina kultur har betydelse för hur samspelet mellan polis och supportrar fungerar. Att skrämmas och att visa kraft och styrka är en metod för att uppnå lydnad. Fel använt riskerar polisens agerande att stärka den aggressiva kärnan av risksupportrar och att göra det lättare att rekrytera. Kapitlet avslutas med en genomgång av fotbollens system med Supporter Liaison Officer (). Systemet beskrivs och olika utövare kommer till tals. Jag bedömer att SLO-funktionen är viktig och att den fått en flygande start. Jag har också frapperats av med vilken entusiasm dessa personer oftast går in för sina uppdrag. Jag har dock i några fall upplevt att klubbar inte fullt ut nyttjar sina SLO, utan de tycks bara finnas till för att regelverket kräver det. Från vissa samhällsföreträdare har uttryckts en farhåga för att SLO blir en tummelplats för före detta värstingar. Jag delar inte denna farhåga förutsatt att tillräcklig möda läggs ned i rekryterings- processen. De nationella fotbollsorganisationerna bör i samverkan med utveckla en högskolekurs för SLO om ungdoms- frågor. SLO-funktionen saknas f.n. inom ishockeyn men en diskussion om möjligheterna har kommit i gång. Jag anser att ishockeyn bör skaffa en liknande funktion även om ishockeyns internationella organisationer inte agerat lika pådrivande som fotbollens. Ska en positiv supporterkultur stimuleras är bemötandefrågorna den avgörande pusselbiten. Och för detta krävs långsiktiga och ut- hålliga strategier för framtiden. Samspel med arenaägare och andra aktörer i lokalsamhället är nyckeln till framgång. Det gäller inte minst vikten av kringaktiviteter och service inne på och utanför arenan. Huliganbekämpningen får inte ta över frågan om hur den bedövande majoriteten av publiken ska hanteras. Klubbarnas för- måga att professionellt hantera serviceaspekter blir allt viktigare. Detta är frågor jag bl.a. behandlar i kapitel 18 Arrangemangsfrågor. Av de enkätsvar jag fått in av klubbarna framgår att variations- rikedomen på dessa områden är betydande. Vissa klubbar gör utom- ordentliga insatser medan andra inte fått upp ögonen för problemen på samma sätt som föregångsklubbarna. Exempel på åtgärder åter- finns i huvudtexten. Som jag ser det är bortasupportrar gäster och utgångspunkten måste vara att de behandlas därefter. All koncentration får inte ligga på hemmapubliken. Jag har i mitt arbete stött på skräck- exempel på hur bortalagets supportrar hanterats. På flera områden har fotbollen här att döma av enkätsvaren hunnit längre. Relativt sett är bristerna som mest uppenbara vad gäller vissa matcher i Superettan i fotboll och i HockeyAllsvenskan. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) bör få i uppdrag att i samverkan med idrottsrörelsen komplettera nuvar- ande Säkerhetsguide för evenemang med en utgåva speciellt avsedd för idrotten. Detta arbete bör komma igång och även inkludera dels frågan om ansvars- och befogenhetsgränser mellan berörda myndigheter, dels gentemot idrottsrörelse och klubbar/- arrangörer. Jag anser vidare att system för spridande av erfarenheter och goda exempel i arrangemangsfrågor via centrala strukturer saknas. Här måste dessa aktörer dra ett större lass. Ett alltmer störande problem för att rekrytera ny publik är det olämpliga språkbruket på läktarna. Jag måste med viss sorgsenhet konstatera att klubbarnas åtgärder oftast avser supportrarna på kortsidorna och mindre vad som sker på de vanliga läktarna. På denna punkt kan det vara dags för omtag med nya idéer. I fot- bollens hemland kan upprepat olämpligt språkbruk för- anleda en kortare arrangörsavstängning. Kan inte detta vara en ide att pröva på klubbnivå? Jag vill inte höra ramsor om att mörda motståndarlagets barn och jag vill inte se fler hängda dockor. Jag är helt enkelt allergisk mot hatramsor som alternativ till hejaramsor. Jag vill på denna punkt citera ett ironiskt kåseri skrivet av i : Horor som ska våldtas och snutar som ska skjutas och med tanke på hur manligt homosexuell miljö är ropas på sensationellt många fittor och bögar. Eller att en missad straff per automatik får en grupp män- niskor att resa sig och vråla ut sin längtan att idka anala samlag med den aktuella domaren. Det faller ett ansvar på såväl ledare som på spelarna på plan att städse ha för ögonen spelets idé. Olämpligt beteende är faktorer som lockar fram det sämsta hos publiken. Jag efterlyser en stundtals stramare attityd från vissa klubbledningar. Vad avser olämpligt uppträdande på plan bör enligt min mening klubbarna vidta två typer av åtgärder: Införa i spelarkontrakt och motsvarande klausuler om löneav- drag vid olämpligt beteende. Man representerar en arbetsgivare och med det följer ett personligt ansvar. De centrala aktörerna för respektive specialidrottsförbund (SF) bör ta fram en PM kring vilka krav och förväntningar man har på beteende på plan/rink. Ska man leva upp till viss kravprofil ska denna specificeras. Jag anser slutligen att mycket talar för en mera restriktiv inställning till att visa repriser på storbildsskärm. Enligt min mening räcker det med att en gång reprisera gjorda mål och avstå från att gräva ner sig i tveksamma domslut. Bruket av alkohol och andra droger Enligt direktiven ska jag analysera vad bruket av alkohol, narkotika och dopningsmedel har för betydelse för brottslighet i samband med idrottsarrangemang.