sou · H1B369 · 2013-10-04 00:00:00 — Som framgått ovan ska det tidigare gällande tillståndet eller rättigheten upphöra när domstolen meddelar beslut enligt förslaget om ny prövning, eller när verksamhetsutövaren tar det nya tillståndet i anspråk enligt förslaget om prövningens omfattning vid ändring, jfr 24 kap. 2 § MB. Den rätt till ersättning som kan finnas fram till tidpunkten för upphörandet förfaller dock inte. Frågor som måste regleras är bl.a. vem som har rätt att framställa anspråk på ersättning, inom vilken tid anspråk ska framställas, vilken typ av Civilrättsligt präglade frågor m.m. mål detta ska vara i domstol, vilka förfaranderegler som ska gälla och hur och när sakägare ska underrättas. Vad gäller utredningens förslag om prövningens omfattning vid ändring blir nämnda förfarande avhängigt att det nya tillståndet tas i anspråk. Detta måste också regleras, alltså hur ianspråktagandet ska komma domstol, tillsynsmyndighet och andra aktörer till känna. Möjligen kan dessa mål hanteras på liknande sätt som ett stämningsmål enligt 7 kap. 2 § LSV. Även den skadelidandes rätt till rättegångskostnader måste regleras. En tänkbar lösning är den som återfinns i 7 kap. 1–3 §§ ExpL, som vid tvångsvisa förfoganden ger sakägare rätt till ersättning för rätte- gångskostnader. Oavsett om utredningen i slutbetänkandet föreslår att ersätt- ningsfrågorna ska hanteras inom ramen för tillståndsprövningen eller separat, behöver utestående och ännu inte avslutade frågor om ersättning m.m. enligt de gamla tillstånden regleras. Utredningen avser därför att återkomma med ett mer detaljerat förslag i slutbetänkandet. Icke avslutade skaderegleringar utgör ett liknande problem när det gäller återkallelse enligt 24 kap. 3 § MB, som motsvaras av de tidigare reglerna i 15 kap. 5 och 6 §§ VL om förverkande. Det framgår inte, såvitt utredningen kunnat finna, vare sig av förarbetena till MB eller VL hur icke avslutade skaderegleringar ska förhålla sig till en återkallelse av tillståndet. Däremot finns regler om ersättning för skador till följd av utrivning, se 31 kap. 19 § MB. I de fall domstolen har gjort en felbedömning när det gäller de faktiska verkningarna av den prövade vattenverksamheten eller missbedömt antingen risken för att vissa skador skulle uppkomma eller omfattningen av skadorna kan talan om oförutsedd skada föras, se 24 kap. 13 § MB och 15 kap. 17 § VL. Domstolen ska i tillståndet förordna den tid inom vilken sådana anspråk får framställas. Enligt bestämmelsens utformning i såväl MB som VL kan en sådan tid uppgå till mellan fem och . Tiden räknas från utgången av den av domstolen bestämda tiden inom vilken arbetena ska vara utförda. För tillstånd som meddelats strax före det att VL upphävdes eller efter det att MB trätt i kraft men med tillämp- Civilrättsligt präglade frågor m.m. ning av finns en möjlighet att domstolen förordnat om 20 års frist för framställan av ersättningsanspråk. Eftersom tiden räknas först från utgången av den tid då arbeten ska vara slutförda, kan det finnas tillstånd där tiden för talan om oförutsedd skada ännu inte har gått ut. Tanken är att äldre tillstånd och rättigheter ska prioriteras vid nyprövningen och utredningen bedömer därför att talan om oförutsedd skada inte kommer att aktualiseras inom ramen för denna prövning. Skulle frågan upp- komma kan en liknande lösning som den som diskuterats i före- gående avsnitt övervägas. Som utredningen konstaterat i avsnitt 6.6.3 är förordnanden om tvångsrätt och andelskraft kopplade till tillståndet och förfaller i samband med att det aktuella tillståndet upphör att gälla. Avtal om upplåtelse av andelskraft är dessutom som nämnts inte bindande längre än alternativt för någons livstid. Eftersom det tidigare gällande tillståndet upphör när domstolen förordnar om det, enligt förslaget om ny prövning, och när verksamhetsutövaren tar det nya tillståndet i anspråk, enligt förslaget om prövningens omfattning vid ändring, torde även förordnanden om tvångsrätt respektive andelsrätt upphöra . Däremot kan givetvis med tillämpning av befintliga regler nya beslut fattas om tvångsrätt och andelskraft i det nya tillståndet. I detta avseende bedömer utredningen därför att förslagen inte leder till behov av ny reglering. När det gäller andelskraft måste dock övervägas om ersättning, på motsvarande sätt som enligt 31 kap. 19 § och 20 § andra stycket MB, ska utgå till den som får sin rätt inskränkt. Detta förutsätter givetvis att rätten till andelskraft alltjämt gäller då det gamla tillståndet upphör. Rätten till strömfall är ett fastighetstillbehör, se avsnitt 6.6.3. Upphör en sådan rätt bör därför anteckningen om detta utgå ur fastighetsregistret. Ett särskilt förordnande om detta bör ske. Civilrättsligt präglade frågor m.m. Bygde- och fiskeavgifter betalas till och med det år verksamheten lägg ned, se avsnitt 6.6.3. Eftersom det tidigare tillståndet upphör att gälla när domstolen avslutar målet enligt förslaget om ny prövning, och när verksamhetsutövaren tar det nya tillståndet i anspråk, enligt förslaget om prövningens omfattning vid ändring, torde även skyldigheten att utge bygde- och fiskeavgift enligt det gamla tillståndet upphöra. I detta avseende bedömer utredningen därför att förslagen inte leder till behov av ny reglering. Däremot kan nya avgifter, med tillämpning av befintliga regler, bestämmas i det nya tillståndet. Rätten att söka bidrag ur bygdemedel för skador som upp- kommit medan det tidigare tillståndet gällde bör inte påverkas av nyprövningen. De inbetalade avgifterna får även framöver förvaltas av länsstyrelserna och användas för att åtgärda skador som har uppkommit till följd av äldre reglering. Situationen bör av naturliga skäl endast kunna uppkomma . 11Generella föreskrifter för vattenverksamhet Utredaren ska föreslå hur man på ett samhällsekonomiskt effektivt sätt kan se till att de äldre tillstånd och rättigheter som omfattas av 5 § MP är utformade och verksamheten bedrivs på ett sådant sätt att och krav i förhållande till vattenkvalitet och påverkan på djur- och växtliv uppfylls. Förslagen ska innehålla en bedömning av möjligheten att använda generella föreskrifter om försiktighetsmått för vattenverksamheter i stället för villkor i de enskilda tillstånden. 11.2Bemyndigandet i 9 kap. 5 § MB att utfärda generella föreskrifter avseende miljöfarlig verksamhet Av 9 kap. 5 § MB framgår att regeringen om det framstår som mer ändamålsenligt än beslut i enskilda fall, för att skydda människors hälsa eller miljön i fråga om miljöfarlig verksamhet, får meddela föreskrifter om förbud, skyddsåtgärder, begränsningar och andra försiktighetsmått. Sådana föreskrifter får också meddelas för att uppfylla internationella åtaganden. Om det finns särskilda skäl, får regeringen bemyndiga en myndighet att meddela sådana föreskrifter. Om det behövs, får regeringen meddela föreskrifter om sådana försiktighetsmått som går utöver vad som följer av medlemskap i unionen eller andra internationella Generella föreskrifter för vattenverksamhet åtaganden.1 Någon motsvarighet till bestämmelsen i 9 kap. 5 § MB för vattenverksamhet finns inte. Som exempel på generella föreskrifter för miljöfarlig verksamhet, som utfärdats med stöd av 9 kap. 5 § MB, kan nämnas 1 kap. 8–18 §§ och 2 kap. 3 § industriutsläppsförordningen (2013:250) som innehåller bestämmelser om försiktighetsmått för industriutsläppsverksamheter. 11.3Miljöprocessutredningens delbetänkande avseende vattenverksamhet – SOU 2009:42 föreslog att angelägna miljöförbättrande åtgärder för vanligt förekommande vattenverksamheter skulle kunna genomföras genom generella föreskrifter i stället för omprövning i de enskilda fallen och att föreskrifterna borde utformas så att de bryter igenom tillståndens rättskraft. Utredningen ansåg följaktligen att regeringen skulle ges liknande föreskriftsrätt för vattenverk- samheter som finns för miljöfarliga verksamheter enligt 9 kap. 5 § MB. Utredningen föreslog att ett bemyndigande skulle föras in i en ny 11 kap. 9 c § i MB med en följdändring i 24 kap. 1 §. Med hänvisning till att generella föreskrifter bryter igenom rättskraften hos tillståndsgivna verksamheter ansåg utredningen att föreskrifterna endast skulle få meddelas om de motsvarades av angelägna intressen och med beaktande av vad som anges i 24 kap. 5 § sista stycket MB. I sistnämnda bestämmelse stadgas att omprövningar inte får vara så ingripande att verksamheten inte kan bedrivas eller avsevärt försvåras. föreslog vidare en generell föreskrift som innebar att dåvarande och länsstyrelserna skulle kunna besluta om annan användning i samma huvudavrinningsområde av inbetalda fiskeavgifter än vad som beslutats i dom. Utredningen föreslog att ändringen skulle införas som en ändring av 10 § förord- ningen (1998:928) om bygde- och fiskeavgifter. Därutöver redo- visade utredningen några exempel avseende markavvattning och rensning lämpliga för generella föreskrifter.2 1Förarbetena till bestämmelsen återfinns i prop. 1997/98:45 del 1 s. 340 ff. och del 2 s. 110 f. 2SOU 2009:42 s. 243 ff. Generella föreskrifter för vattenverksamhet Utredningen övervägde om krav på fiskvandringsvägar borde införas genom generella föreskrifter och anförde följande. Frågor om fiskvandringsvägar kan vara komplicerade och behöver tänkas igenom både från elförsörjningssynpunkt, biologisk synpunkt och fiskesynpunkt. Fiskvandringsvägar kan även vara mycket kost- samma både från anläggningssynpunkt och på grund av produktions- bortfallet. Att verksamhetsutövarna ska stå kostnaderna är dock tydligt både genom 11 kap. 8 § och genom ovan redo- visade ställningstagande (rskr. 2005/06:237, anmärkning). Förhållandena är dock olika i varje vattendrag. Även behovet av fiskvandringsvägar är olika i olika vattendrag från att vara mycket angelägna i vissa vattendrag till att vara rent av skadliga i andra vattendrag. Varje vattendrag och varje vandringshinder kan vara unikt och det kan behövas olika åtgärder på olika ställen. Det kan finnas olika sätt att få dessa fiskvandringsvägar till stånd. Det bör inte heller glömmas bort att ett ökat antal fiskvägar kommer att försvåra den ambition som finns i utredningens direktiv att skydda befintlig produktionskapacitet i vattenkraftverken.3 Utredningen fann sammanfattningsvis att frågor om fiskvandrings- vägar är alltför komplicerade för att på ett framgångsrikt sätt hanteras genom en föreskrift. Utredningen påpekade bl.a. att en sådan lösning inte skulle ta hänsyn till de kompensationsåtgärder verksamhets- utövarna redan gjort i form av t.ex. fiskodling och utsättning av smolt. Inte heller kan de biologiska förhållandena i varje enskilt vattendrag då beaktas i tillräcklig omfattning. Utredningen avstod därför från att lämna något förslag om en generell rättskraftsbrytande föreskrift om fiskvandringsvägar. Utredningen förslog i stället att omprövningsinstitutet skulle användas för att genomdriva krav på fiskvandringsvägar. Utredningen föreslog att det skulle införas en skyldighet för verksamhetsutövarna att till tillsynsmyndigheten i form av en engångsrapportering redovisa uppgifter om fiskvandringsvägar. Med stöd av denna redovisning skulle sedan Kammarkollegiet med förslag från länsstyrelserna och i samråd med vissa andra myndigheter prioritera vilka vattendrag som skulle förses med fiskvandringsvägar och i vilken ordning ompröv- ningsmålen borde drivas.4 3SOU 2009:42 s. 308. 4SOU 2009:42 s. 307 ff. Generella föreskrifter för vattenverksamhet 11.4Överväganden och förslag avseende generella föreskrifter för vattenverksamhet –Ett bemyndigande att meddela generella föreskrifter, mot- svarande det som finns för miljöfarlig verksamhet i 9 kap. 5 § MB, införs för vattenverksamhet. Bemyndigandet förs in i en ny 11 kap. 9 c § i MB och åtföljs av en ändring i 24 kap. 1 § MB. –Havs- och vattenmyndigheten ges i uppdrag att, efter samråd med Kammarkollegiet, bedöma om det är möjligt att beträffande vattenkraftverk, dammar och vattenöverledningar fastställa lämpliga och generellt tillämpbara föreskrifter om försiktig- hetsmått och i förekommande fall utarbeta förslag till sådana föreskrifter. 11.4.1Bemyndigande och förutsättningar för generella föreskrifter Utredningen anser att det bör införas ett bemyndigande för regeringen, motsvarande det som finns för miljöfarlig verksamhet i 9 kap. 5 § MB, att meddela generella föreskrifter avseende vatten- verksamhet. Bemyndigandet grundar sig på 8 kap. 3 § RF och förs in i en ny 11 kap. 9 c § MB. Texten i detta avsnitt överensstämmer i huvudsak med den allmänna motiveringen till 9 kap. 5 § MB, se prop. 1997/98:45 del 1 s. 340 ff. Generella föreskrifter bör, så länge de uppfyller RF:s krav på generellt utformad och tillämpbar lagstiftning5, kunna meddelas både i frågor av mer övergripande natur och såvitt gäller skydds- åtgärder för särskilda verksamheter och områden. Generella före- skrifter kan omfatta anläggningar och verksamheter som är såväl anmälnings- som tillståndspliktiga. För att bemyndigandet ska få användas krävs att den generella föreskriften syftar till att skydda människors hälsa eller miljön. Vidare krävs att den generella förskriften framstår som mer ändamålsenlig och lämplig i förhållande till MB:s syften än en 5 Se 11 kap. 3 § och 12 kap. 2 § RF och RÅ 1999 ref. 76. Generella föreskrifter för vattenverksamhet prövning i det enskilda fallet. För att användningen av generella föreskrifter ska framstå som lämplig krävs bl.a. att det finns ett relativt stort antal anläggningar och verksamheter av likartat slag med påtagliga och väl dokumenterade miljöeffekter och att övergången till generella föreskrifter inte riskerar att försämra hälso- och miljöskyddet. Det kan noteras att sakägare inte kan få sina intressen prövade om generella föreskrifter reglerar den olägenhet som drabbar dem utan att detta endast kan ske vid en individuell prövning av verksamheten. Det innebär således att en sakägare som inom ramen för en tillståndsprocess har rätt till ersättning för skada inte har någon sådan rätt om den åtgärd som tillståndsansökan avser i stället genomförs genom en generell föreskrift. För att generella föreskrifter ska få önskvärd effekt bör de ha giltighet framför beslut av individuell karaktär. Det bör därför anges i 24 kap. 1 § MB att generella föreskrifter bryter igenom ett tillstånds rättskraft och således kan begränsa ett individuellt tillstånd. Att öppna möjligheten att meddela generella föreskrifter som bryter igenom rättskraften hos tillståndsgivna verksamheter är en långtgående åtgärd som bör användas med försiktighet. Föreskrifterna måste därför utarbetas med stor omsorg och med hänsyn tagen till berättigade rättssäkerhetskrav. Om en generell föreskrift rådighets- inskränkning måste föreskriften, på samma sätt som lagstiftning i övrigt, utvärderas mot den grundlagsskyddade ersättningsrätten enligt 2 kap. 15 § RF och, i de fall någon grundlagsskyddad rätt inte finns, mot de allmänna principerna avseende ersättning, t.ex. propor- tionalitetsprincipen, rättssäkerhetsprincipen m.m., se kapitel 8. Självfallet bör av föreskrifterna klart framgå vilka krav som ställs i olika avseenden och dessa ska vara uppfyllda. Övergångsregler av olika slag kan bli aktuella. När det t.ex. gäller inskränkningar som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl bör det i de fall ersättning inte lämnas alltid vara fråga om inskränkningar för att uppfylla EU-rättsliga förpliktelser eller avvärja allvarliga hot mot miljö, hälsa och säkerhet där lagstiftaren har ansett att den enskildes legitima förväntningar till följd av tillståndet, i typsituationen, bör stå tillbaka till förmån för ett tungt vägande allmänintresse.6 6 SOU 2013:59 s. 137. Generella föreskrifter för vattenverksamhet Innan en generell föreskrift införs måste miljönyttan i förhållande till negativa effekter för verksamhetsutövarna utredas noga. Samråd bör därför ske med de branschorganisationer och övriga intresseorgan som berörs. När en föreskrift väl är beslutad och har trätt i kraft kan det i vissa fall finnas behov av möjlighet till undantag/dispens från föreskrifterna. Detta eftersom det sällan går att klara alla individuella hänsyns- taganden i generella föreskrifter om man ska hålla uppe miljökraven. Undantagsmöjlighet behövs även för att inte riskera att samhällsekonomiskt orimliga krav ställs i ett enskilt fall. Det kommer därför vara nödvändigt med prövning av undantag i enskilda fall från krav ställda i de generella föreskrifterna. Huvudregeln enligt 9 kap. 5 § MB är att föreskrifter ska meddelas av regeringen. Endast om det finns särskilda skäl får regeringen enligt första stycket bemyndiga en myndighet att meddela föreskrifter, det kan exempelvis gälla skyddsföreskrifter av teknisk natur eller inter- nationella åtaganden av mera detaljartad karaktär. Bemyndigandet att meddela generella föreskrifter är även avsett att användas för att införliva rättsakter från EU eller uppfylla andra internationella åtaganden. Därför har i paragrafens andra stycke angetts att regeringen, om det behövs, får meddela sådana före- skrifter om försiktighetsmått som går längre än eller andra internationella åtaganden. Bemyndigandet gäller dock som framgår av lydelsen endast regeringen och inte myndigheternas före- skriftsrätt. I samband med införandet av motsvarande bestämmelse i 9 kap. 5 § MB ifrågasattes om paragrafens andra stycke behövdes då det som står där torde täckas in av första stycket. Regeringen ansåg dock att andra stycket behövdes för att balken skulle spegla den ambitionsnivå som har på miljöområdet.7 1997/98:45 del 1 s. 342. Generella föreskrifter för vattenverksamhet 11.4.2Generella föreskrifter för vattenkraftverk, dammar och vattenöverledningar För att generella föreskrifter ska vara ändamålsenliga och lämpliga krävs som sagt bl.a. att påverkan på miljön är påtaglig och väl dokumenterad samt att det finns ett ganska stort antal anläggningar och verksamheter av likartat slag som föreskriften avser att omfatta. Som framgår i avsnitt 4.4, om vattenkraftens effekter på vatten- miljön, är enskilda vattenmiljöer ofta komplexa med unika egenskaper och effekterna på ekosystemet varierar stort mellan olika vatten- kraftsanläggningar. Det beror bl.a. på skillnader i anläggningarnas tekniska utformning, de geologiska och hydrologiska förutsätt- ningarna i avrinningsområdet, klimat, regleringspåverkan uppströms och nedströms, den akvatiska faunans och artsamman- sättning, effekter av annan mänsklig aktivitet m.m. Bortsett från grundläggande principiella förändringar, kan det därför vara svårt att generalisera när det gäller miljöpåverkan. Detta innebär i sin tur att det även är svårt att fastställa lämpliga och generellt gångbara föreskrifter om försiktighetsmått. Att ta fram generella föreskrifter inom detta område är ett omfattande och tidskrävande arbete som kräver kvalificerade naturvetenskapliga och tekniska överväganden. framhöll i samband med införandet av 9 kap. 5 § MB att en generell föreskrift, som inte avser ett införlivande av ett EU-direktiv, beräknas ta sammanlagt åtminstone ett personår i anspråk.8 Utredningen har varken tillräcklig tid eller besitter nödvändig kompetens inom de relevanta naturvetenskapliga och tekniska områdena för att kunna föreslå lämpliga föreskrifter om försiktig- hetsmått som är generellt gångbara, ekologiskt effektfulla och tekniskt genomförbara. Utredningen föreslår därför att Havs- och vatten- myndigheten ges i uppdrag att, efter samråd med Kammarkollegiet, bedöma om det är möjligt att beträffande vattenkraftverk, dammar och vattenöverledningar fastställa lämpliga och generellt tillämpbara föreskrifter om försiktighetsmått och i förekommande fall utarbeta förslag till sådana föreskrifter. Havs- och vattenmyndigheten bör därvid särskilt beakta de juridiska komplikationer som finns och överväga om eventuella förslag till generella föreskrifter bör 1997/98:45 del 1 s. 341. Generella föreskrifter för vattenverksamhet generera en rätt till ersättning för verksamhetsutövare vars tillstånd inskränks. Utredningen återkommer till frågan om generella föreskrifter avseende markavvattning och eventuellt annan typ av verksamhet i slutbetänkandet. Vilka generella föreskrifter om försiktighetsmått som kan och bör införas är kopplad till vad som är bästa möjliga teknik (BMT) för vattenverksamheter. Av utredningens direktiv framgår att principen om att bästa möjliga teknik ska användas inte har fått genomslag avseende vattenverksamheter i samma utsträckning som avseende miljöfarliga verksamheter. Även denna fråga har utredningen för avsikt att behandla i slutbetänkandet. Det kan redan nu nämnas att Havs- och vattenmyndigheten arbetar med att ta fram en vägledningsrapport avseende BMT för vattenkraft som beräknas vara färdig . Syftet med rapporten är att sammanställa befintlig kunskap om vilka miljötekniker och försiktighetsmått gällande faunapassager, fiskavledningsanordningar och vattenreglering/vatten- hushållning som visat sig ge mest positiv effekt på ekosystemet som påverkas av vattenkraften.9 För att BMT ska få större genomslag för vattenverksamheter kan det exempelvis tänkas att reglerna i 6 respektive 22 kap. MB avseende innehållet i ansökan, miljökonsekvensbeskrivningen och domen kompletteras med bestämmelser som säkerställer att BMT beaktas eller i vart fall lyfts på ett tydligare sätt i tillståndsprocessen. Detta skulle kunna ske genom framtagandet av en lista med tänkbara försiktighetsmått som alltid ska övervägas av såväl verksamhets- utövaren som prövningsmyndigheten. Detta förutsätter emellertid att vad som är BMT för respektive typ av vattenverksamhet fått ett materiellt innehåll. 9 Havs- och vattenmyndigheten, Projektdirektiv; Vägledning om bästa möjliga teknik inom vattenkraften, . Utredningens förslag: Regeringen bör med stöd av sitt bemyn- digande i 16 kap. 2 a § MB ange vilka typer av verksamheter och anläggningar för vilka tillstånd alltid ska tidsbegränsas om inte särskilda skäl föreligger. När tillstånd till vattenuttag, vatten- reglering, vattenbortledning och vattenöverledning meddelas ska alltid prövningsmyndigheten överväga att meddela tids- begränsade tillstånd. 12.1Regeringens bemyndigande att föreskriva om tidsbegränsade tillstånd Bestämmelserna i 16 kap. 2 § första stycket MB innehåller en möjlighet för prövningsmyndigheter att lämna tillstånd och förena tillståndet med villkor. Lagtexten anger dock inte när en tidsbegränsning ska ske. Enligt 16 kap. 2 a § MB får regeringen meddela föreskrifter om sådan tidsbegränsning. Denna möjlighet har funnits sedan balken trädde i kraft men har ännu inte använts. Tidsbegränsade tillstånd bör enligt bestämmelsens förarbeten användas vid behov och framförallt gälla stora verksamheter som har en kraftig miljöpåverkan. Mark- och fann t.ex. i avgörandet MÖD 2010:26 beträffande tillstånd till en enskild avloppsanläggning att det inte förelåg tillräckligt starka miljöskäl för att tidsbegränsa ett sådant tillstånd. En fördel med tidsbegränsade tillstånd är att de medför auto- matiska och återkommande omprövningar och att det därmed blir en regelbunden uppdatering av villkoren så att det kan säkerställas att bästa möjliga teknik används. Användningen av tidsbegränsade tillstånd tvingar verksamhetsutövaren att göra en ny ansökan och därvid ge in den utredning som behövs. arbeten framhålls vidare att alla verksamheter som behandlas i MB ska kunna tidsbegränsas. Det anges dock att tidsbegränsningen kan komma i fråga jämförelsevis sällan när det kommer till tillstånd som innefattar byggande i vatten. Det huvudsakliga ingreppet för vattenverksamheter sker i naturen vanligen i ett sammanhang när vattenverksamheten påbörjas. Därefter inträder i regel ett nytt naturtillstånd. Däremot skulle tidsbegränsning kunna ske av till- stånd till bevattningsuttag, som då kan förenas med villkor om borttagande av tekniska anordningar för uttaget.1