sou · H1B359 · 2013-08-30 00:00:00 — Gränsdragningssvårigheter kan också uppkomma när en bestämmelse inte i första hand kan sägas ta sikte på användningen av mark eller byggnad men när den praktiska effekten blir en inskränkning av användningen av mark eller byggnad, t.ex. vid införandet av skärpta förhållningsregler för utövandet av en viss verksamhet. I 2 kap. jordabalken finns bestämmelser om vad som ska anses utgöra en fastighet. Av 1 och 3 §§ följer att även vissa maskiner och annan utrustning under vissa förutsättningar ska anses tillhöra en fastighet. Till fastighet ska också stängsel, ledningar, och andra anläggningar, t.ex. räls, syllar och cisterner, som anbragts inom fastigheten för stadigvarande bruk hänföras. Begreppet mark används både i jordabalken och i andra lagar ofta för att beteckna en fastighet eller en del av en fastighet.17 Det 1993/94:117 s. 15. 16SOU 1993:40 s. 235 och prop. 1993/94:117 s. 50. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen bör därför inte vara i strid med lagstiftarens syften att, i brist på närmare preciseringar i förarbetena, låta bestämmelserna om fastighet i 2 kap. jordabalken ge ledning för tolkningen av vad som ska anses utgöra mark i grundlagsbestämmelsens mening. Med ledning av dessa bestämmelser skulle vissa rådighetsinskränkningar meddelade med stöd av lagen (1995:1649) om byggande av järnväg och livsmedelslagen (2006:804) kunna omfattas av grundlagsskyddet beroende på vilken anläggning eller utrustning bestämmelsen avser. Bestämmelser som i första hand tar sikte på användningen av egendom som enligt jordabalkens definitioner inte kan sägas utgöra mark eller byggnad faller däremot utanför tillämpningsområdet, även om effekten av bestämmelsen eller åtgärden innebär en inskränkning i användningen av mark eller byggnad, t.ex. 4 a § djurskyddslagen (1988:534) eller 8 kap. 1 § alkohollagen (2010:1622).18 Definitionen av vad som utgör mark och byggnad i grundlagens mening bör överensstämma med definitionen av fast egendom och byggnad i 1 kap. 1 § och 2 kap. 2 § jordabalken samt 1 kap. 4 § . Ytterligare ledning för vad som ska anses utgöra mark bör kunna hämtas genom analogi med bestämmelserna om fastighet i främst 2 kap. 1 och 3 §§ jordabalken. Bestämmelser som endast indirekt påverkar användningen av mark eller byggnad omfattas inte av grundlagsskyddet. Som framgår av bestämmelsens ordalydelse är skyddet för vars och ens egendom inte ovillkorligt tryggad utan kan inskränkas när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Angelägna allmänna intressen definierades i propositionen 1993/94:117 som i första hand sådana ingrepp som är motiverade med hänsyn till att kunna tillgodose allmänhetens berättigade krav på en god miljö och möjligheterna att kunna bevara och skydda områden som är av särskild betydelse från naturvårdssynpunkt, liksom intresset att 2002/03:116 s. 117. 2005/2006:197 s. 21-22 och 34. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen kunna ge allmänheten tillgång till naturen för rekreation och friluftsliv. Även samhällets behov av mark för att tillgodose totalförsvarintressen och för byggandet av bostäder, gator och andra kommunikationsleder m.m. kan vara angelägna allmänna intressen.19 Under remissbehandlingen av fri- och rättighetskommittés förslag efterfrågades en närmare precisering av när inskränkningar ska anses tillåtna. Regeringen framhöll att det inte var möjligt att i detalj beskriva innebörden av uttrycket utan att det slutgiltiga ställningstagandet till vad som är ett angeläget allmänt intresse fick göras från fall till fall i enlighet med vad som kan anses vara acceptabelt från rättssäkerhetssynpunkt i ett modernt och demokratiskt samhälle. Något behov av följdändringar i då gällande lagar som tillät ingrepp i den enskildes egendom ansågs inte före- ligga eftersom lagstiftningen uppfyllde kvalifikationskravet.20 Mot bakgrund av detta uttalande, och då det får förutsättas att därefter tillkommen lagstiftning ansetts förenlig med grundlagsbestämmelsen, ter det sig naturligt att tolka bestämmelsen i överensstämmelse med den lagstiftning som preciserar dess innehåll, d.v.s. den lagstiftning som tillåter expropriation och rådighetsinskränkningar. Ledning för vad som utgör angelägna allmänna intressen bör därför kunna hämtas ur t.ex. expropriationsändamålen i 2 kap. expropriationslagen, hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. och de intressen som räknas upp i 2 kap. (2010:900). I propositionen påpekades också att uttrycket angeläget allmänt intresse knyter an till vad som gäller i fråga om egendomsskyddet i Europakonventionen.21 skydd för egendomsrätten finns angiven i artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till och har följande lydelse. Varje fysisk och juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Ovanstående bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten. 1993/94:117 s. 16 f. och 48. a. s. a. s. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen har vid olika tillfällen haft anledning att pröva vad som kan anses utgöra ett allmänt intresse i konventionens mening. Den slutsats som kan dras från dessa fall är att har tolkat begreppet tämligen extensivt. Särskilt när det gäller inskränkningar i rätten att använda egendom har domstolen anlagt ett för den enskilde strängt synsätt och gett staterna ett betydande utrymme att bedöma vad som är rimligt med hänsyn till övergripande intressen.22 Vidare är det klart att det vid fastställandet av vad som i det enskilda fallet är ett godtagbart allmänt intresse alltid är fråga om en proportionalitetsbedömning.23 Värt att notera är att inte uppställer det extra krav på att de allmänna intressena ska vara angelägna som återfinns i 2 kap. 15 § regeringsformen. Som regeringen uttalade lagstiftningsärende är det i det närmaste omöjligt att ge en generell definition av vad som ska anses vara ett angeläget allmänt intresse i det enskilda fallet. Även om lagstiftaren avsett att ge begreppet en materiell innebörd varierar denna innebörd med förhållandena i det enskilda fallet. I praktiken blir det alltså, även i svensk rätt, till största del fråga om att göra en proportionalitetsbedömning. Enligt proportionalitetsprincipen förutsätter ett ianspråkstagande av egendom eller en inskränkning av den enskildes rätt att använda sin egendom från det allmännas sida att det föreligger en rimlig balans mellan vad det allmänna vinner och den enskilde förlorar på grund av förfarandet. På så sätt kommer det motstående intresset ofrånkomligen att till viss del definiera vad som i det enskilda fallet ska anses vara angeläget. Det finns också åtskilliga exempel i lagstiftningsärenden och praxis på att det är så här den slutliga bedömningen av vad som utgör ett angeläget allmänt intresse har gått till i praktiken.24 Fri- och rättighetskommittén slog i sin utredning fast att det med hänsyn till vissa förarbetsuttalanden i tidigare lagstiftningsärenden kunde hävdas att egendomsskyddet i dåvarande 2 kap. 18 § regeringsformen fick anses gälla även tvångsavhändelse till förmån för enskilda.25 Av kravet på angelägna allmänna intressen bör det 22Jfr H. , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, fjärde upplagan, Juridik, s. 545 f. och 562. , SvJt, 1991 s. 326, 1994 s. 381, och 1996 s. 75. 24RÅ 1996 ref 44, RÅ 1996 not 56, RÅ 1996 not 217, RÅ 1999 ref 76, RÅ 1999 not 107, RÅ 1999 not 223, RÅ 1996 ref 40, RÅ 2001 not 31, RÅ 2001 ref 72, NJA 1996 s 110, prop. 1997/98:45 del 1 s. 320 f. och prop. 1999/2000:73 s. 30. 25SOU 1993:40 s. 46. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen dock kunna slås fast att bestämmelsens ordalydelse endast tillåter sådana tvångsavhändelser eller rådighetsinskränkningar till förmån för enskilda där det enskilda intresset sammanfaller med ett angeläget allmänt intresse. Ett exempel på en sådan situation kan vara då mark tas i anspråk enligt 2 kap. 4 § expropriationslagen, 12 § ledningsrättslagen (1973:1144) eller 12 § anläggningslagen (1973:1149). Ett sådant synsätt stämmer också väl överens med hur har tolkat begreppet allmänt intresse. I fallet m.fl. mot uttalade domstolen att en tvångsöverföring från en person till en annan, beroende på omständigheterna, mycket väl kan utgöra ett legitimt medel att främja det allmännas intresse och att tagande av egendom till fullföljande av en legitim social, ekonomisk eller annan politik kan vara i det allmännas intresse även om samhället i stort inte har någon direkt användning eller nytta av den egendom som tagits.26 I grundlagen ställs dock det ytterligare kravet på åtgärder som företas enligt bestämmelsen att dessa ska fylla angelägna allmänna intressen. I litteraturen har den synpunkten förts fram att gällande lagstiftning även tillåter företrädesvis bagatellartade ingrepp till förmån för enskild där det räcker med att en åtgärd ur allmän synpunkt anses lämplig för att genomföras. Att i dessa fall påstå att åtgärden uppfyller grundlagskravet skulle vara att urholka rekvisitets betydelse.27 Som tidigare påpekats blir det i praktiken fråga om en avvägning mellan två intressen, där kravet på hur angeläget det allmänna intresset måste vara varierar beroende på styrkan hos det motstående intresset. Att låta varje övervikt till det allmännas fördel fälla avgörandet kan dock inte sägas stämma med kravet på att det allmänna intresset ska vara angeläget. Utifrån detta synsätt kan det naturligtvis diskuteras om gällande lagstiftning uppställer ett fullgott krav på angelägenhet hos de allmänna intressen som motiverar ett tvångsförfarande. Frågan kom delvis att prövas i NJA 1996 s. 110. kom i det fallet fram till att fastighetsbildningslagens regler uppfyllde kravet på angelägna allmänna intressen. 26James m.fl. mot , ansökan nr 8793/79, dom . , Grundlagen och fastighetsrätten, Nerenius och Santérus förlag 1996, s. 47 f. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Ledning för vad som ska anses vara ett angeläget allmänt intresse i grundlagens mening kan hämtas ur t.ex. expropriationsändamålen i 2 kap. expropriationslagen, hushållningsbestämmelserna i 3 och 4 kap. och de intressen som räknas upp i 2 kap. . Det slutliga ställningstagandet till vad som utgör ett angeläget allmänt intresse måste göras i det enskilda fallet. I praktiken blir det fråga om en proportionalitetsbedömning där den enskildes och det allmännas intressen ställs mot varandra. Att låta varje övervikt till det allmännas fördel fälla avgörandet kan inte sägas stämma med kravet på att det allmänna intresset ska vara angeläget. I 2 kap. 15 § andra stycket RF anges följande. Den som genom expropriation eller något annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten. Ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på den delen av fastigheten. Ersättning ska bestämmas enligt grunder som anges i lag. Bestämmelsen ger uttryck för huvudregeln att ersättning ska utgå då det allmänna ianspråktar eller inskränker användningen av egendom på det sätt som anges i stycket. Inledningsvis kan konstateras att en grundläggande förutsättning för att ersättning ska utgå enligt andra stycket vid rådighetsinskränkningar är att den användning av mark eller byggnad som inskränkningen avser är lagenlig.28 Om en verksamhet bedrivs i strid med lag kan markägaren alltså inte påräkna någon ersättning om det allmänna vidtar åtgärder för att tvinga verksamhetsutövaren till efterlevnad av lagen. Inskränkningar i användningen av mark eller byggnad som har stöd i ren förbudslagstiftning som t.ex. terrängkörningslagen (1975:1313) och lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud omfattas således inte av andra stycket. 28 SOU 1993:40 s. 234 och prop. 1997/98:45 del 2 s. 514. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Genom senare ändringar i lagstiftningen inom plan-, fastighets-, och miljörätten har, och kommer även fortsättningsvis får man förutsätta, de krav som ställs på en verksamhetsutövare förändrats. Området för vad som är lagenlig verksamhet kommer alltså att utvidgas eller inskränkas. Ett exempel på detta är införandet av hänsynsreglerna i 2 kap. . Eftersom hänsynsreglerna till viss del ställer högre krav på en verksamhetsutövare än motsvarande regler i de lagar som ersattes av , t.ex. miljöskyddslagen (1969:387) och vattenlagen (1983:291), kan det med fog hävdas att rätten till ersättning enligt gällande lagstiftning kom att begränsas i och med balkens införande,29 även om det i propositionen uttalades att dåvarande regler och principer för ersättning till fastighetsägare för de fall då rådigheten över fastighetsägarens mark inskränks genom ingripanden från det allmänna bibehållits i miljöbalken.30 Kravet på lagenlighet medför således att ändringar i gällande lagstiftning påverkar förutsättningarna för ersättning enligt 2 kap. 15 § andra stycket regeringsformen. Vad detta får för betydelse för ersättningsrätten vid rådighetsinskränkningar som sker av hälso- skydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl diskuteras vidare under avsnitt 4.2 nedan. Genom bestämmelsen i andra stycket tillförsäkras den ersättning för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Stycket talar alltså om två alternativa scenarion; antingen ska det vara fråga om att inskränkningen innebär att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller att inskränkningen medför att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på berörd del av fastigheten. Dessa rekvisit har använts inom fastighets- och miljölagstiftningen. lagstiftningsärende uttalade regeringen att då ingen ändring av gällande rätt avsågs, det inte fanns skäl att utöver redan befintliga motivuttalanden i tidigare lagstiftningsärenden närmare ange innebörden av de begrepp som infördes i regeringsformens andra stycke. I lagstiftningsärendet om konstaterades återigen att de äldre förarbetena fortfarande var aktuella i fråga om tolkningen 29Se t.ex. B. m.fl., (. 2012 Zeteo) kommentaren till 31 kap. 4 §. 1997/98:45 del 1 s. 558. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen av begreppet pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras och att det därför inte var aktuellt att i införa en legaldefinition av begreppet.31 Detsamma bör gälla , även avseende vad som ska anses utgöra en betydande skada i andra ledet.32 Ledning för tolkningen av grundlagsbestämmelsen kan hämtas ur förarbeten och praxis avseende den lagstiftning där begreppet förekommer, t.ex. 31 kap. 4 § , 14 kap. 5, 6, 10 och 11 §§ , samt de numera upphävda 19 kap. 7 § vattenlagen och 26 § naturvårdslagen. I det följande lämnas endast en kortare beskrivning av begreppens innebörd. 3.2.1Pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras Begreppet infördes genom lagstiftningsärende om bl.a. ny byggnadslag i naturvårdslagen, byggnadslagen och byggnadsminneslagen. Bedömningen av om kvalifikationsgränsen är uppnådd måste göras i två led. För det första måste det konstateras att ett ingrepp sker i pågående markanvändning och för det andra att detta medför att denna avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten. Uttrycket återfinns främst i markreglerande bestämmelser som 31 kap. 4 § och 14 kap. 10 och 11 §§ . lagstiftningsärende diskuterades begreppet pågående markanvändning. Det konstaterades att begreppet skulle ges en relativt generös tillämpning. Markägare som genom föreskrifter eller beslut hindras från att vidta en naturlig och normal rationalisering av pågående markanvändning bör få ersättning. Exakt var gränsen ska dras måste bestämmas från fall till fall beroende på vilken typ av markanvändning det är fråga om och med utgångspunkt i vad som framstår som en naturlig fortsättning av den pågående markanvändningen. Vid bedömningen ska hänsyn tas till det allmännas syn på lämpliga bruknings- och rationaliseringsmetoder så som den kommer till uttryck i relevant lagstiftning eller på annat sätt.33 1997/98:45 del 1 s. 550. 2009/10:80 s. 171. 2 s. 333 f. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen Vägledning för vad som ska anses vara en pågående markanvändning inom jordbruk, skogsbruk och i fråga om skyddsvärda byggnader återfinns i bostadsutskottets betänkande lagstiftningsärende om ny plan- och bygglag, vad avser skogsbruket även i prop. 1990/91:3 och vad avser jordbruket även i prop. Då det ska vara fråga om en pågående markanvändning omfattas i regel inte inskränkningar som medför en förlust på grund av förväntningar om en ändrad markanvändning.35 Om ett planerat förfarande är generellt tillståndspliktigt kan man i allmänhet utgå ifrån att det inte är fråga om en pågående markanvändning utan en ändring av tidigare markanvändning.36 I konsekvens härmed är det inte fråga om inskränkningar i en pågående markanvändning när en tillståndsansökan för en planerad verksamhet vägras.37 kan det dock uppstå vissa tolkningsproblem kring när en markanvändning ska anses påbörjad. Enligt förarbeten skulle en pågående markanvändning anses föreligga om en markägare enligt detaljplanebestämmelser, byggnadslov eller annat tillstånd av myndighet får använda marken på annat sätt än tidigare och ändringen framstår som aktuell, dvs. att den inte ligger så långt fram i tiden att det är tveksamt om den ska komma att realiseras.38 I senare rättspraxis har gjort bedömningen att det dock inte kan vara fråga om en pågående markanvändning när ett tillstånd inte har vunnit laga kraft.39 Kravet på att markanvändningen ska avsevärt försvåras innebär att det ska vara fråga om ett relativt kvalificerat ingrepp. Ersättning utgår alltså aldrig för bagatellartade ingrepp.40 I NJA 1981 s 351 I och II uttalade att det avgörande är förhållandet till den ekonomiska bärkraften hos den enhet till vilken skadan relateras och att skadan mätt i absoluta tal inte får vara obetydlig. Betraktelsesättet ska vara relativt och omständigheterna i det särskilda fallet avgörande. Domstolen fann att gränsen i det fall som var uppe till prövning gick vid men att detta inte var någon generell gräns. Trots att uttalandena gjordes innan 341986/87:BoU 1 s. 144 f, prop. 1990/91:3 s. 46 f. och prop. 1997/98:45 del 1 s. 552. 2 s. 329 f. och 338 och prop. 2009/2010:162 s. 72. 2 s. 333, 1986/87:BoU 1 s. 145 f., prop. 1997/98:45 del 1 s. 552 och MÖD 2004:82. 1997/98:45 del 2 s. 514. 2 s. 333. 2 s. 332 och 335. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen kvalifikationsgränsen kom att relateras till berörd del av fastigheten bör detta principuttalande fortfarande äga giltighet. lagstiftningsärende om ny plan- och bygglag uttalade Lagrådet att en kvalifikationsgräns om inte kunde vara oförenlig med vad som tidigare hade ansetts godtagbart.41 framhöll att inom berörd del av fastigheten fick anses vara den högsta nivå av intrång som i något fall behöver accepteras utan att ersättning betalas. Om den berörda delen representerar ett högt värde ska dock fastighetsägaren inte behöva tåla mer än en i relativa tal väsentligt mindre värdenedsättning.42 Det förhållandet att kvalifikationsgränsen ska relateras till berörd del av fastigheten innebär att fastigheten delas in i mindre delar. För skogsbrukets del bör man kunna tala om en indelning i behandlingsenheter, dvs. ett skogsbestånd eller flera mindre bestånd som avses bli behandlade med samma åtgärd . För jordbrukets del innebär detta det åkerskifte eller den äng som framstår som en brukningsmässigt avgränsad del. Beståndsindelningen får i detta sammanhang bedömas enligt normala fackmannamässiga grunder.43 Sedan storleken på den berörda delen av fastigheten bestämts ska skadan på den delen uppskattas. Enligt och plan- och bygglagens bestämmelser ska vid bestämmandet av skadan samtliga ingrepp på samma del av fastigheten beaktas. I viss lagstiftning har lagstiftaren valt att som ett villkor för att en rådighetsinskränkning ska få vidtas föreskriva att åtgärden inte får medföra att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras, se t.ex. 12 kap. 8 § , 30 § skogsvårdslagen, 30 § lag (2000:592) om viltvårdsområden och 65 a § rennäringslagen (1971:437). På detta sätt undantas rådighetsinskränkningen direkt från ersättningsrätten i andra stycket, under förutsättning att den uppfyller lagens krav. 411985/86:1 s. 217. 421986/87:BoU 1 s. 150. 431986/87:BoU 1 s. 150 f. och BoU 1986/87:4 s. 23. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen 3.2.2Skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten Uttrycket skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten infördes i svensk rätt genom plan- och bygglag och återfinns främst i byggnadsreglerande bestämmelser som 14 kap. 5 och 7 §§ . Vad som utgör betydande skada diskuterades lagstiftningsärende. anslöt sig till departementschefens uttalande att någon procentuell gräns inte skulle anges utan att vägledande för bedömningen av vad som ska anses utgöra betydande skada skulle vara vad en fastighetsägare enligt dagens praxis anses skyldig att tåla när det gäller begränsningar i byggrätten. Denna praxis innebar att man som fastighetsägare fick tåla större intrång ju starkare allmänintresse som låg bakom planförslaget.44 Fri- och rättighetskommittén anförde att en rimlig tolkning av begreppet synes vara att kvalifikationsgränsen motsvarar en ekonomisk skada om ca femton procent av värdet av den berörda delen av fastigheten och att en fastighetsägare i vart fall aldrig ska vara skyldig att tåla en större skada än som motsvarar tjugo procent av nämnt värde.45 Enligt 14 kap 22 § ska vid bedömningen av skadans betydelse den kumulerade effekten av åtgärder inom berörd del av fastigheten beaktas. Såsom framförts inledningsvis infördes tredje stycket 2011 i syfte att komma tillrätta med de tolkningsproblem som uppkommit grundlagsändring.46 Stycket har följande lydelse. Vid inskränkningar i användningen av mark eller byggnad som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl gäller dock vad som följer av lag i fråga om rätt till ersättning. Tredje stycket innebär alltså att i fråga om sådana rådighetsinskränkningar som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säker- 441986/87:BoU 1 s. 142 f. och L. Didón m.fl., (. 2012 Zeteo), kommentaren till 14 kap. 45SOU 1993:40 s. 55. 46 Kritiken finns väl sammanfattad i prop. 1997/98:45 del 1 s. 559 f. och SOU 2001:19 s. 107 f. Skyddet mot rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § regeringsformen hetsskäl följer ingen rätt till ersättning direkt av andra stycket utan inom dessa områden utgår ersättning endast om en sådan rätt följer av lag. Avgörande för frågan om vilka åtgärder som är uteslutna från den grundlagsstadgade ersättningsrätten är alltså om de kan sägas ske av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Den naturliga följdfrågan blir därför vilka i lag förekommande fall av rådighetsinskränkningar som kan sägas ske av dessa skäl. 3.3.1Hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl