sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — vara att åklagaren ger in ljud- och bildupptagningar av polisförhör som kunde användas i rättegången. Vi har därför även övervägt om det kan finnas skäl att, i utevarosituationer, mjuka upp förbudet mot att åberopa skriftliga utsagor vid huvudförhandling (se avsnitt 11.7.4). Det är angeläget att rättegångsreglerna är utformade så att den som är åtalad för brott inte kan förhala ett avgörande genom att inte komma till en huvudförhandling. Det bör leda till konsekvenser. Det är dessutom viktigt att personer som ska höras i målet, måls- äganden och vittnen, medverkar så att förhandlingen kan hållas. De medel som med nuvarande regler kan användas för att få någon att följa en kallelse till förhandling är vite, men också mer ingripande medel som hämtning och för tilltalade även häktning. Polishämt- ning och häktning innebär förhållandevis allvarliga ingrepp i den personliga integriteten. Det är ingrepp som det av olika skäl är angeläget att undvika men som kan vara nödvändiga för att rättegången ska kunna genomföras. Det finns olika orsaker till att delgivna personer inte kommer till en huvudförhandling i domstol. Det krävs därför olika typer av insatser för att förmå dem att infinna sig. Arbetet med detta måste bedrivas kontinuerligt och på olika plan. När vi har övervägt vad som kan göras för att få tilltalade och andra som delgetts kallelse till förhandling att i större utsträckning också infinna sig vid denna har vi valt att inriktat uppmärksamheten på vissa tänkbara åtgärder. Vi redogör för våra överväganden när det gäller sanktioner och tvångsmedel i avsnitt 11.7.3. I avsnitt 11.7.5 pekar vi på vikten av ett kontinuerligt och fortsatt kvalitetsarbete i domstolen och några andra åtgärder som kan bidra till färre inställda förhandlingar. Huvudregeln är att brottmål ska avgöras efter huvudförhandling (45 kap. 10 a § RB) och att åklagaren ska kallas till den (45 kap. 15 § RB). Kallelsen är inte sanktionerad med vite. Den tilltalade är som huvudregel skyldig att inställa sig person- ligen till huvudförhandlingen. Han eller hon ska i första hand kallas med förläggande om vite. Finns det skäl att anta att den tilltalade inte skulle följa en kallelse att infinna sig personligen får rätten i stället besluta om hämtning (45 kap. 15 § andra stycket RB). Bestämmelserna gäller även den som har åtalats för medverkan till den gärning som åtalet rör (36 kap. 1 § fjärde stycket RB). Undan- tag från huvudregeln om personlig inställelse förutsätter att målet kan avgöras även om den tilltalade inte skulle komma till förhand- lingen och att hans eller hennes närvaro kan antas sakna betydelse för huvudförhandlingen (21 kap. 2 § RB). I sådant fall ska den till- talade i kallelsen upplysas om att målet kan komma att avgöras även om han eller hon inte kommer. Särskilda regler gäller inställelse för tilltalad som är anhållen eller häktad. Målsägande som för talan, antingen om enskilt anspråk eller biträder åtalet, ska kallas vid vite att infinna sig personligen om inte närvaron kan antas vara utan betydelse för utredningen (11 kap. 5 § och 45 kap. 15 § RB). Målsägande som ska höras ska, liksom vittne, kallas personligen vid vite (36 kap. 7 § och 45 kap. 15 § RB). För sakkunnig saknas särskilda bestämmelser om kallelse. Skulle det behövas kan rätten med stöd av 9 kap. 7 § RB förelägga en sak- kunnig vid vite att infinna sig till förhandlingen. Om en person som fått del av domstolens kallelse inte kommer till huvudförhandlingen kan rätten besluta att det i kallelsen före- lagda vitet ska dömas ut. Rätten ska också besluta att den tilltalade, målsägande eller vittne ska kallas på nytt vid vite eller hämtas. Beslut om hämtning innebär ett ingripande i en persons integritet som ska tillämpas restriktivt. När det gäller den tilltalade kan rätten därutöver, om det finns förutsättningar för det, besluta att den till- talade ska häktas enligt 46 kap. 15 § RB. Med hänsyn till proportionalitetsprincipen får häktning till- gripas endast om det inte med en mindre ingripande åtgärd går att få den tilltalade att medverka vid förhandlingen. Proportionalitets- principen innebär att minsta möjliga tvång ska användas för att nå det avsedda syftet och att tvångsmedel endast får användas om syftet med åtgärden inte kan uppnås genom mindre ingripande insatser. Uppräkningen av handlingssätt i 46 kap. 15 § RB utgår från den minst ingripande åtgärden. För att ett tvångsmedel eller en sanktion ska komma i fråga måste rätten konstatera att målet inte kan avgöras trots att personen i fråga inte kommit till förhandlingen. Är det sannolikt att han eller hon har laga förfall för sin underlåtenhet att inställa sig får rätten inte döma ut vitet eller besluta om hämtning eller häktning (32 kap. 6 § RB). Kallelser ska sanktioneras med vite. Vite ska bestämmas till det belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekono- miska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas för- må honom eller henne att följa föreläggandet (3 § lagen [1985:206] om viten). Det finns inga minimi- eller maximibelopp. Normalt förelägger rätten ett vitesbelopp om . Vite får inte föreläggas den som inte fyllt (9 kap. 9 § RB). Den som är mellan 15–förväntas däremot på egen hand kunna följa ett föreläggande att komma till huvudförhandlingen och kan därför som huvudregel föreläggas vite. I 9 kap. 7 § RB och 3 § delgivningslagen (2010:1932) finns sär- skilda bestämmelser som begränsar domstolens möjlighet att använda vite vid delgivning med person utomlands. Som tidigare nämnts kan rätten besluta om hämtning av en till- talad som det finns anledning att anta inte skulle följa kallelsen att inställa sig personligen vid huvudförhandlingen. Hämtning kan ske antingen eller till senare tillfälle. Frågan om hämtning kan aktualiseras i samband med en för- handling eller , exempelvis om den tilltalade tidigare utan giltig ursäkt uteblivit från en förhandling eller om det annars finns en särskild anledning att anta att den tilltalade kommer att utebli från förhandlingen. Rätten kan vidare besluta att en målsägande som ska höras och som inte personligen inställt sig vid huvudförhandlingen, i stället för att föreläggas ett nytt vite, ska hämtas till rätten antingen eller till senare dag (46 kap. 14 § RB). Beslut om hämt- ning förutsätter att målsägandens närvaro är av betydelse för utred- ning av ansvarsfrågan. Ska målsäganden höras enbart avseende sin talan om enskilt anspråk, hindrar frånvaron inte att den frågan avgörs eller skiljs av att handläggas i ordningen för tvistemål. Hämt- ning får därför inte ske i sådant fall. Även ett vittne som kallats vid vite att inställa sig vid förhand- ling kan hämtas till rätten (36 kap. 20 § RB). Beslutet om hämtning kan antecknas i ett handläggningsproto- koll eller på annat sätt och skickas till polismyndigheten för verk- ställighet. Den som ska hämtas delges inte i förväg beslutet om hämtning och kallelsen till en ny förhandling eftersom hämtningen då kan försvåras. I princip gäller att den som ska hämtas inte får omhändertas tidigare än vad som är nödvändigt för att han eller hon ska kunna inställas till sammanträdet (9 kap. 10 § första stycket RB). Ett beslut om hämtning kan i kvalificerade fall verkställas med s.k. förtida omhändertagande (9 kap. 10 § andra stycket RB). Ett sådant omhändertagande kan sägas motsvara ett kortare frihets- berövande och ska användas med stor restriktivitet. Förutom att förtida omhändertagande kan ske om ett tidigare hämtningsförsök har misslyckats, kan det användas om det finns särskild anledning till det på grund av vad som är känt om den som ska hämtas. Det kan röra sig om en person som saknar fast bostad eller kan för- modas hålla sig undan vid tiden för förhandlingen. Vid förtida omhändertagande anger rätten den längsta tid som en person får vara omhändertagen, högst , utöver den tid som går åt för att denne ska kunna inställas till förhand- lingen. Det normala får anses vara att polismyndigheten anmäler till rätten om ett omhändertagande behöver ske tidigare än innan transporten kan påbörjas. Rätten kan självmant fatta beslut om ett förtida omhändertagande. I ett sådant fall bör rätten dess- förinnan samråda med polismyndigheten (jfr JO 2008/09, s. 66 ff.). I rättsfallet NJA 1992 s. 555 dömdes en rådman för tjänstefel till dagsböter sedan () bedömt att det inte hade funnits grund för ett beslut om förtida omhändertagande. Tjänstefelet bestod i att rådmannen i ett brottmål hade beslutat om hämtning till huvudförhandlingen och förtida omhändertagande av den till- talade, trots att omständigheterna i målet inte, vare sig med hänsyn till målets beskaffenhet (brott mot resegarantilagen), den tilltalades person eller angelägenheten av att hon inställde sig till förhand- lingen var sådana att det fanns grund för hämtning respektive sådant omhändertagande. Rådmannen medgav de faktiska omständig- heterna, men bestred ansvar för brott och menade att det funnits rättslig grund för besluten. HD anförde att det i allmänhet bl.a. bör beaktas att beslut om förtida omhändertagande fattas utan före- gående kommunicering med berörda parter och att det då lätt kan inträffa att underlaget är bristfälligt. HD konstaterade även att ett sådant beslut går i verkställighet. Domstolen slog där- till fast att det var fråga om en ganska alldaglig situation, att den tilltalade hade anställning, att hon inte förekom i kriminalregistret, att hon hade hörts under förundersökningen och hade inställt sig till huvudförhandling i ett tidigare mål. Något försök att hämta henne hade inte skett. Vidare konstaterades att det inte var fråga om någon grov brottslighet. Det förhållandet att den tilltalade kände till tiden för den utsatta huvudförhandlingen och att hon förklarat att hon inte avsåg att inställa sig till den, ansågs inte motivera ett förtida omhändertagande. Inte heller kunde tidigare delgivningssvårigheter eller att upplysningar fanns om en annan adress än den som förekom i handlingarna i målet, ge anledning till ett sådant beslut. Sammantaget ansåg domstolen inte att det hade funnits grund för ett förtida omhändertagande. Som ett yttersta medel för att få en tilltalad som inte kommit att infinna sig till en förhandling kan rätten besluta att häkta honom eller henne (46 kap. 15 § första stycket 3 RB). Det krävs att förut- sättningarna för häktning i 24 kap. RB är uppfyllda. Beslutet får inte fattas utan att åklagaren och eventuell försvarare har fått till- fälle att yttra sig.39 Häktning i detta syfte tillgrips sällan. När det gäller sanktioner och tvångsmedel visar en undersökning som genomfört att hämtningsförsök prövats men misslyckats i en procent av de inställda förhandlingarna i undersök- ningen. I en procent av genomförda förhandlingar hade hämtning lyckats (rapportserie 2009:3, Huvudförhandlingar i brottmål, Redovisning av ett regeringsuppdrag, s. 16). Beslut om häktning är ännu mer ovanligt. Resultatet av vår målundersökning talar i samma riktning. I de 1 505 mål som undersökningen omfattade hade någon huvudför- handling ställts in i av målen (258 mål). I 15,3 pro- cent av målen (230 mål) beslutades inte om några sanktioner eller tvångsmedel. I 14 fall beslutades om vite för den tilltalade och i ett fall om vite för målsäganden. I ett fall fattades beslut om hämtning av målsäganden och i ett fall om häktning av den tilltalade. I tio fall vidtogs flera av åtgärderna vite, hämtning eller häktning. Under- sökningen indikerar att det är ovanligt att domstolen beslutar om hämtning eller häktning för att få en person att inställa sig till huvudförhandling. Vid de diskussionsmöten som vi har hållit med brottmåls- advokater, domare och åklagare efterfrågades inte ytterligare tvångs- medel eller sanktioner för att förmå personer att komma till huvud- förhandlingen. Vid diskussionerna påtalades däremot att hante- ringen av utevarosituationer skiljer sig åt mellan olika domare och domstolar. Det som lyftes fram särskilt av domare var att det kan 39 NJA 1992 s. 499, jfr JO-beslut . behöva tydliggöras i vilken ordning vite, hämtning och häktning kan tillgripas och vad som krävs för att en mer ingripande åtgärd ska kunna användas. Vid nämnda diskussionsmöten och även i tidigare undersökningar har det sagts att bestämmelsen i 46 kap. 15 § RB är svårtolkad och bör förtydligas. Uppfattningen har därtill framförts till oss att det kan finnas en osäkerhet bland domare om hur reglerna vid utevarohandläggning ska tillämpas. Till detta kommer att () vid olika till- fällen har haft synpunkter på hur domstolar tillämpar exempelvis regeln om häktning vid utevaro.40 dåvarande arbetsgrupp för processrättsliga frågor har tidigare behandlat lagtextens utformning i 46 kap. 15 § RB och övervägt om bestämmelsen kunde utformas så att den först berörde möjligheten till avgörande i utevaro enligt 46 kap. 15 a § RB (enligt lagen i nuvarande lydelse) eller att hämta den tilltalade till förhandlingen.41 Därefter, menade gruppen, borde bestämmelsen behandla de alternativ som finns när en förhandling måste ställas in. Möjligheten att på nytt förelägga vite borde enligt arbetsgruppen nämnas sist. Vidare föreslogs att häktningsförutsättningarna borde övervägas före alternativen hämtning till en senare dag och vite. Detta eftersom arbetsgruppen ansåg att det vore ett effektivt sätt för att säkra att nästa förhandling inte ställs in på grund av att den tilltalade uteblir. Regeringen ansåg att uppräkningen av handlingssätt borde utgå från den minst ingripande åtgärden, såsom nu är fallet. En hän- visning, till reglerna om häktning, som inte funnits, infördes dock. Det placerades sist i paragrafen med hänsyn till proportionali- tetsprincipen. JO diarienr 4595-2004, 1189-2007 och 1266-2010. 2000/01:108 s. 20 ff. Åtgärder mot inställda huvudförhandlingar i brottmål vid tingsrätterna m.m. Tydligare regler om tillämpning av sanktioner och tvångsmedel Förslag och bedömning: Om en person som delgetts kallelse till huvudförhandling uteblir och målet inte går att avgöra på grund av det ska rätten ta ställning till frågan om utdömande av ett förelagt vite och fatta beslut om målets fortsatta handlägg- ning. Om det inte finns särskilda skäl mot det ska rätten besluta om hämtning av den person som uteblivit. Är fråga om en till- talad och det är sannolikt att han eller hon inte kan hämtas ska rätten i stället besluta att den tilltalade ska häktas, om det finns förutsättningar för det enligt 24 kap. RB. I annat fall ska rätten besluta att kalla den person som uteblivit på nytt vid vite. Det bör i kallelsen till huvudförhandling av en tilltalad anges att fråga om häktning kan komma att prövas vid förhandlingen. Som framhållits inledningsvis varierar orsakerna till att personer som kallats till en huvudförhandling inte kommer till domstolen. Klart är emellertid att lagstiftaren har avsett att de sanktioner och tvångsmedel som finns för att förmå delgivna personer att inställa sig till en förhandling ska användas. Med nuvarande ordning har domstolen möjlighet att döma ut vite, besluta om hämtning och, vad gäller den tilltalade, även besluta om häktning för att en för- handling ska kunna genomföras. Vi har övervägt men avfärdat behovet av nya former av sanktioner eller tvångsmedel. Det finns redan kraftfulla medel som kan användas för att undvika inställda förhandlingar, men dessa utnyttjas inte i särskilt stor utsträckning. Man skulle kunna föreslå skärpta sanktioner t.ex. genom en generell höjning av vitesbeloppets storlek för att få större påtryck- ningseffekt. Vi har inget underlag för att påstå att utdömande av vite och beslut om nytt vite har den inverkan att fler personer följer en kallelse till en ny förhandling. Den praktiska betydelsen av att förelägga ett nytt, förhöjt vite torde enligt våra antaganden inte vara särskilt stort. Vi föreslår därför inte någon sådan ändring. Vad gäller hämtning kan påpekas att resurserna för att genom- föra hämtning varierar i landet. Förutsättningarna är också väldigt olika i olika domsagor. Exempelvis skiljer sig geografiska avstånd och lokalkännedom åt i de större städerna och på de mindre orterna. Det är vår erfarenhet att verkställighetsrutinerna också fungerar olika väl. Det krävs en väl fungerande samverkan mellan polismyndigheten och domstolen för att hämtning ska fungera. Vikten av god samordning förtjänar därför att understrykas. Vad avser hämtning, men även häktning, har det inte för oss framhållits att det finns verkställighetssvårigheter som behöver kommas till rätta med och som beror på att processreglerna inte är ändamåls- enliga. Från tid till annan har diskussioner förts om att hämtnings- institutet är mindre effektivt, eftersom det är svårt att verkställa hämtningen . Nuvarande lagstiftning ger en möjlighet till om- händertagande i högst , än vad som är nöd- vändigt för att en person ska kunna inställas till förhandlingen. I större domsagor kan det möjligtvis finnas behov av förtida om- händertagande för att ett hämtningsbeslut ska kunna verkställas . Det har emellertid inte framkommit att tidsgränserna skapar så omfattande praktiska problem att det finns anledning att ändra bestämmelsen i 9 kap. 10 § RB. Som en jämförelse kan i sammanhanget nämnas att man i får ta part, vittne eller annan som ska höras i förvar , transporttiden inräknad, om domstolen har beslutat om hämtning. Tiden för fri- hetsberövandet var tidigare men utsträcktes i syfte att minska antalet huvudförhandlingar som måste ställas in.42 Däremot kan den försiktiga slutsatsen dras av såväl Domstols- verkets undersökning som målundersökningen att hämtning och häktning används av domstolarna i mycket begränsad omfattning. Ett skäl till det kan vara att det finns tveksamheter kring när åtgär- derna kan användas och om de kan anses stå i proportion till betydelsen av att rättegången går att genomföra. Lagstiftningen bör här ge tydligare ledning. Rädsla för att göra fel och en ovilja att använda tvångsmedel i onödan kan vara en orsak till att vissa domare kan vara mindre benägna att använda bestämmelser fullt ut. Att sanktioner och tvångsmedel enligt 46 kap. 15 § RB får användas först sedan rätten konstaterat att målet inte kan avgöras utan att den tilltalade är personligen närvarande framgår av lag- texten. Det finns dock skäl att göra tydligt att rätten i varje enskilt fall ska fatta ett beslut om målets fortsatta handläggning i samband med att en huvudförhandling ställs in och att rätten ska fatta beslut i fråga om utdömande av eventuellt vite. 42 Lagen om rättegång i brottmål, 12 kap. 33 § och 17 kap. 36 § och prop. RP 271/2004 rd, s. 1 klarläggas i vilken ordning samt i vilka fall domstolen ska besluta om vite, hämtning eller häktning inför en ny huvudförhandling. Om en person som vid vite kallats att inställa sig till en huvud- förhandling uteblir, ska vitet normalt dömas ut. Det kan sägas framgå motsatsvis av reglerna i 32 kap. 6–8 §§ RB om laga förfall vid underlåtenhet att följa rättens beslut att infinna sig vid rätten. Det finns enligt vår mening anledning att lagfästa att rätten, om förhandlingen måste ställas in till följd av någons utevaro, ska ta ställning frågan om utdömande av det förelagda vitet. Givetvis ska bestämmelserna om laga förfall i 32 kap. 6–8 §§ RB beaktas vid en sådan prövning. Det innebär enbart en kodifiering av den tillämp- ning som lagstiftaren har avsett enligt nuvarande ordning. Vi före- slår således att bestämmelserna avseende målsägande och tilltalade i 46 kap. 14–15 §§ RB ska ändras. När det gäller vittnen som har kallats till en förhandling men uteblivit är förfarandereglerna gemen- samma för tvistemål och brottmål, se 36 kap. 20 § RB. Motsvarande ställningstagande ska självfallet även göras av rätten såvitt avser vittnen. Lagtexten i 46 kap. 15 § RB är utformad så att den ska ge väg- ledning när det gäller domstolens val av handläggningssätt när en huvudförhandling ställs in. Enligt den nuvarande bestämmelsens ordalydelse ska rätten först pröva om målet kan avgöras trots att den tilltalade inte kommit dit. Åtgärderna i uppräkningen därefter är alternativa men först anges den minst ingripande åtgärden, vite, följt av hämtning och sist den mest ingripande insatsen, häktning. Lagtexten bör ändras så att den anger en annan ordning i vilken rätten ska överväga de olika åtgärderna. När en person som delgetts kallelse till huvudförhandling ute- blir och målet därför inte går att avgöra föreslår vi att rätten, utöver att ta ställning till om ett förelagt vite ska dömas ut, i första hand ska besluta om hämtning om inte särskilda skäl talar mot det. Vid- are menar vi att rätten som huvudregel redan efter ett misslyckat hämtningsförsök ska kunna häkta den tilltalade om förutsättning- arna för det i övrigt är uppfyllda. Möjligheten att kalla till ny huvud- förhandling vid vite ska finnas kvar, men användas först om hämt- ning eller häktning inte kommer i fråga. Proportionalitetsprincipen innebär att minsta möjliga tvång ska användas för att nå det avsedda syftet och att ett tvångsmedel endast får användas om syftet med åtgärden inte kan uppnås genom mindre ingripande insatser. Den minst ingripande åtgärden när en delgiven person uteblir från huvudförhandling är att besluta att han eller hon ska kallas på nytt vid vite eller förhöjt vite. Inte sällan leder ett nytt vitesföre- läggande inte till något annat än att en ny huvudförhandling behöver ställas in.43 Möjligheten att förelägga vite bör finnas kvar men tillämpas först i fall hämtning eller häktning inte är aktuella åtgärder. Om vitet inte haft avsedd effekt som påverkansmedel inför det första huvudförhandlingstillfället, kan man enligt vår uppfattning utgå från att det inte är en verkningsfull sanktion. Ett till synes verkningslöst medel bör enligt vår uppfattning inte tillgripas vid ett andra tillfälle enbart på grund av att det är mindre ingripande än övriga alternativ. Kan målet inte avgöras utan att den tilltalade, målsäganden eller ett vittne är personligen närvarande vid förhandlingen, är det vår uppfattning att rätten i första hand ska överväga möjligheten till hämtning. Hämtning är visserligen en ingripande åtgärd som rör en persons frihet och integritet. Den som hämtas kan bli underkastad en frihets- inskränkning även innan han eller hon ska inställas för rätten. Det är en sådan begränsning som enligt 2 kap. 21 § RF inte får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet som har föranlett den. Vid en avvägning mellan ingreppet i den enskildes frihet och betydelsen av det ändamål som hämtning tjänar, ska hämtning framstå som en proportionerlig åtgärd med hänsyn till målets beskaffenhet och vad det rör, den enskildes person eller omständigheterna i övrigt. Framstår åtgärden som alltför ingrip- ande är det ett särskilt skäl mot att besluta om hämtning. Vi vill dock framhålla att hämtningssanktionen inskärper rättegångens betydelse och vikten av att mål avgörs inom rimlig tid. Om ett mål inte kan avgöras utan att den kallade kommer till förhandlingen bör det i de allra flesta fall ses som ett proportionerligt beslut att hämta personen i fråga till rätten. Förhörspersonen har fått information om rättegången. För att inte rättsväsendet ska förlora i trovärdighet och av effektivitetsskäl bör hämtning normalt anses vara en väl- avvägd åtgärd. Till det kommer respekten för dem som ändå kommit till förhandlingen Beslut om hämtning ska, under förutsättning att det anses som proportionerligt, fattas om det inte av utredningen i målet framgår 43 Fitger m.fl., , kommentaren till 46 kap. 15 §. att den person det berör saknar känd adress eller det av annat skäl framstår som en utsiktslös åtgärd. Kan hämtning inte förväntas vara en framgångsrik åtgärd såvitt gäller den tilltalade ska rätten i stället överväga att häkta honom eller henne. Saken i brottmålet rör den tilltalades eventuella straffansvar. Vittnen och målsägande som brottsoffer berörs av processen på ett annat sätt än tilltalade.