sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — I stället för ett förslag till lag om släktnamn framlades ett förslag till förordning angående anteckning i kyrko- bok om ändring eller antagande av släktnamn. Departementschefen fann att införandet av en privaträtt till namn knappast skulle vara lämplig. Han ansåg att huvudvikten borde läggas på att sådana former för antagande eller ändring av släktnamn skapades, att varje ovisshet om en persons rätta namn undanröjdes. Detta mål kunde nås genom föreskrift om vissa villkor för ett nytt namns in- skrivande i kyrkobok. Eftersom de ifrågasatta bestämmelserna inte berörde privaträttsliga förhållanden, fann departements- chefen inte anledning att meddela dem i civillags form. Genom att ge reglerna förordningsform ville han undvika missförstånd om betydelsen av meddelad tillåtelse att anta släktnamn och hålla möjligheterna öppna att lättare kunna jämka föreskrifterna. Efter remissbehandling och omarbetning av förslaget utfärdades den förordningen (1901 s. 125 nr 1) angående antag- ande av släktnamn (SlF). Formellt sett utgjorde SlF närmast ett komplement till kyrko- bokföringsreglerna, eftersom förordningen innehöll bestämmelser om när antagande av nytt släktnamn fick antecknas i kyrkoboken. Enligt SlF var i princip envar berättigad att få ett nytt släkt- namn. Om sökanden hade ett mera egenartat släktnamn måste han dock enligt förordningen (§ 3) anföra skälig orsak till namn- ändringen. När sökanden hade rätt att byta namn skulle det sökta namnet godkännas, såvida det inte bars av annan släkt och tillika var av mera egenartad beskaffenhet eller kunde väcka anstöt. Ut- trycket mera egenartad beskaffenhet synes närmast ha tolkats så, att det innefattade alla icke-sonnamn samt alla sonnamn som bildats på icke allmänt brukligt dopnamn. Den praxis som utvecklades ledde till att den tidigare fria rätten att anta nytt släktnamn inskränktes. I princip fick endast den som saknade släktnamn eller som hade sonnamn bildat på ett vanligt förnamn rätt att utan vidare byta släktnamn. Som nytt släktnamn fick antas dels sonnamn bildade på vanliga förnamn, dels namn som inte tidigare hade burits av någon släkt. gick praxis några steg längre. Personer med namn som slutade på son eller dotter kunde efter ansökan få ett nytt släktnamn godkänt utan närmare prövning av son- eller dotternamnets relativa särprägel. Däremot kom i praxis inte att godkännas byten till redan befintliga släktnamn – ej ens om dessa utgjordes av vanliga sonnamn. De befintliga släktnamnen erhöll härigenom ett administrativt skydd som kom att de facto grunda en viss ensamrätt till namnet för dess bärare. SlF innehöll inga särbestämmelser om dubbla efternamn. I prin- cip kunde därför som nytt släktnamn godkännas ett dubbelnamn som bestod av två fristående släktnamn med bindestreck emellan. I praktiken kom myndigheterna dock att ställa sig avvisande till sådana namn. Det är förklaringen till att flesta av de dubbelnamn som ännu är i bruk och som inte har kommit in i landet genom invandring, härstammar . SlF upptog även vissa föreskrifter av familjerättslig natur. Bland annat föreskrevs att äkta makar endast i förening fick göra anmälan eller ansökan enligt förordningen samt att anmälan eller ansökan av fader i regel gällde även hans äkta barn . Vidare reglerades frånskild hustrus möjlighet att återta släktnamn som tillkom henne före äktenskapet. I övrigt saknades familjerättsliga bestämmelser om namn intill ikraftträdandet av lag om äktenskaps ingående och upp- lösning. Lagen innehöll en bestämmelse om hustrus släktnamn i vissa fall av återgång av äktenskap. Regler om utomäktenskapliga barns och adoptivbarns förvärv av släktnamn reglerades genom lagar om barn utom äktenskap och om adoption. Genom lag om barn i äktenskap och genom infördes regler även om hustrurs och inomäktenskapliga barns släktnamn. I samband härmed ändrades SlF så att anteckning av nytt släktnamn i kyrkoboken fick ske då utomäktenskapligt barn antagit sin faders eller sin styvfaders släktnamn och då hustru anmält sig vilja bära sitt eget och mannens släktnamn i förening eller återtagit det namn hon hade som ogift. Hustru kunde sålunda enligt uttrycklig föreskrift i SlF få anta dubbelt efternamn. Tillkomsten av SlF och de nämnda familjerättsliga bestämmel- serna innebar emellertid inte att kraven på en reformering av namnrätten upphörde. Förslag till lagstiftning framlades av professor som särskilt tillkallad sakkunnig. Varken hans förslag eller andra reformönskemål ledde emellertid till lag- stiftning. Först ansågs tiden mogen för att inleda ett nytt lagstiftningsarbete. , som då tillkallades, skulle enligt sina direktiv bedriva utredningsarbetet förutsättningslöst, även om vissa frågeställningar ansågs behövas ägnas särskild upp- märksamhet. Dit hörde bland andra frågor rörande namnförvärv och namnbyte i administrativ ordning, valrätt vid de familjerättsliga förvärven och möjlighet till domstolsprövning för den som ansett sin rätt kränkt genom att annan på administrativ väg antagit ett släktnamn. gjorde en genomgripande över- syn av namnrätten i hela dess vidd och avgav betänkandet Förslag till namnlag (SOU 1960:5). Utredningsarbetet bedrevs i samverkan med sakkunniga i och . Det förslag som lämnades innefattade en reglering av både namnplikt och namnrätt. Formellt innebar förslaget att alla bestämmelser om släktnamn och förnamn sammanfördes i en och samma lag. Sålunda överfördes från giftermåls- och föräldrabalkarna de familjerättsliga bestämmel- serna om förvärv och förlust av släktnamn till den föreslagna lagen. På grundval av betänkandet antogs en ny namnlag (1963:521), vilken trädde i kraft . 5.1.3Namnrättskommitténs förslag och namnlag förslag till namnlag byggde på uppfatt- ningen att namnet som individualiseringsmedel är en offentlig- rättslig angelägenhet men att namnet även, såsom den enskildes kännetecken, privaträttsligt tillkommer honom eller henne (SOU 1960:5 s. 257 f.). Dessa utgångspunkter ledde till förslag om en allmän namnplikt och ett administrativt och privaträttsligt skydd för släktnamn. Namnplikten utformades i förslaget som en allmän plikt för envar att bära det namn som tillkommer honom eller henne. Denna plikt avsåg i första hand släktnamnet, men omfattade i princip även för- namn, i den mån och i den omfattning förnamn brukas som identi- fieringsmedel. Till namnplikten hänfördes också skyldigheten att ha släktnamn och förnamn. Denna skyldighet var undantagslös vad gällde för- namn i det att förslaget innefattade bestämmelser som ålade för- äldrar att ge barnet ett förnamn. Plikten att ha släkt- namn följde av de regler enligt vilka barn vid födelsen automatiskt förvärvar sådant namn. Vid tiden för förslaget hade det svenska namnskicket inte nått dit att alla medborgare kunde förvärva släkt- namn automatiskt. De släktnamnslösa fanns som regel upptagna i kyrkböckerna under tillnamn och kommittén föreslog därför att namnplikten kunde avse sådant namn och att tillnamnen efter en övergångsperiod skulle komma att behandlas som släktnamn. Kommittén ansåg att man dock inte kunde föreslå en så långt gående namnplikt att den som helt saknade släktnamn skulle åläggas att förvärva ett sådant. Det ansågs inte heller lämpligt att i namnlagen införa ett allmänt straffansvar för den som bröt mot namnplikten. Kommittén framhöll att rätten till släktnamn bör omfatta rätt att förvärva släktnamn, rätt att behålla ett en gång förvärvat släkt- namn samt rätt att utesluta annan från att förvärva eller bära samma släktnamn. Rätten att förvärva släktnamn var i princip oinskränkt. Den vars börd vid födelsen var känd förvärvade automatiskt visst släktnamn; i denna del sammanföll namnrätt och namnplikt. Vidare innebar förslaget att den som saknade släktnamn tillerkändes en ovillkorlig rätt att efter ansökan erhålla ett sådant. Som en form av denna rätt betraktades även den namnbytesrätt som i förslaget tillerkändes den vars släktnamn inte utgjorde ett tillfredställande identifieringsmedel. Vidare framhöll kommittén att rätten att förvärva släktnamn bör omfatta även rätt att förvärva visst bestämt namn som bärs i förvärvarens släkt, främst namn som bärs av föräldrarna eller någon av dem. Denna princip fanns uttryckt redan i namnregler. Kommittén byggde vidare på dessa bestämmelser och föreslog en utvidgad möjlighet för den enskilde att välja mellan olika namn. Rätten till visst släktnamn gjordes i huvudsak beroende av familjeanknytning mellan namnförvärvaren och den vars namn han eller hon berättigades att förvärva. I princip föreslogs att alla som en gång hade förvärvat ett släktnamn därefter ägde rätt att behålla namnet. De undantag härifrån som kommittén föreslog avsåg i huvudsak en kodifiering av gällande rätt och tog sikte på dels de familjerättsliga situationer där det visat sig att förut- sättningar för namnförvärv faktiskt inte varit för handen, dels de situationer som uppkom vid bland annat hävande av adoptions- förhållanden och återgång av äktenskap. Genom en uttrycklig reglering av frågor kring förlust av släktnamn menade kommittén att det även gavs tillfälle att göra en avvägning mellan de olika intressen som kunde beröras, vilket inte var möjligt enligt dit- tillsvarande ordning. Det administrativa skydd för släktnamn som redan gällde och som innebar att ett redan existerande släktnamn inte fick god- kännas för någon annan, föreslogs oförändrat bli införlivat i namn- lagen. Vidare föreslogs namnhavare – som ansåg sin namnrätt kränkt genom namnmyndighetens godkännande av släktnamn för annan – ges rätt att överklaga namnmyndighetens beslut och att väcka talan vid domstol med yrkande att den senare namn- förvärvaren skulle förklaras namnet förlustig. Med hänsyn till att namnhavaren även hade rätt att överklaga namnmyndighetens beslut, ansåg kommittén att möjligheten att föra talan vid domstol skulle begränsas till fall då namnhavaren lider men av den andres namnförvärv. Domstolen skulle ges möjlighet att ta hänsyn även till svarandens positiva intressen och enligt förslaget skulle dom- stolen, om svarandens yrkesutövning, familjeförhållanden eller i övrigt synnerliga skäl förelåg, tillåta svaranden att behålla namnet. Kommittén ansåg även att det behövdes en spärr mot chikanösa rättegångar och föreslog därför en preskriptionstid från det namnmyndighetens beslut vunnit laga kraft. När det gällde den materiella namnrätten ansåg kommittén att släktnamnen borde tillerkännas ett så fullständigt skydd som var praktiskt möjligt. En följd härav var att den som hade ett egenartat släktnamn skulle kunna hindra annan att bära eller bruka namnet. Som egenartat släktnamn ansågs sådant namn som är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt, varmed avsågs släktnamn som väckte föreställning om viss släkttillhörighet. Någon prin- cipiell skillnad skulle inte längre göras mellan sonnamn och andra släktnamn. Det som oftast men inte alltid borde vara avgörande för om namnet skulle anses som egenartat var namnfrekvensen. Utöver namnhavarens möjlighet att överklaga beslut från namn- myndigheten och att föra talan om förbud mot oberättigade att bära visst namn, föreslog kommittén att namnhavare i vissa fall skulle ha rätt till skadestånd. Förutsättningarna var att intrånget inneburit men för namnhavare, att den som gjort intrånget för- klarats oberättigad att bära eller eljest bruka namnet samt att den som talan riktades mot insett eller bort inse att hans förfarande var till men för namnhavaren. Ersättning skulle utgå för såväl ekono- misk som ideell skada. Familjerättsliga förvärv av släktnamn I fråga om de familjerättsliga förvärven av släktnamn byggde kom- mitténs förslag till stora delar på befintlig lagstiftning. Lagstift- ningen föreslogs sålunda bekräfta att barn i äktenskap förvärvar faderns släktnamn. Som en nyhet föreslogs emellertid att sådant barn även skulle få rätt att genom anmälan hos pastor förvärva moderns släktnamn som ogift. Vidare föreslogs regler om barns möjlighet att förvärva styvfaders släktnamn, om utomäktenskapliga barns och trolovningsbarns antagande av släktnamn samt om släkt- namnsfrågans reglering rörande så kallade hittebarn. Beträffande adoptivbarn föreslogs att de även i namnhänseende, så långt möjligt, skulle jämställas med barn i äktenskap. Adoptivbarn före- slogs få rätt att behålla sitt tidigare släktnamn samt, beroende på vilket namn som antogs som släktnamn, få rätt att antingen bära tidigare släktnamn eller adoptivföräldrarnas släktnamn som tilläggs- namn. Fosterbarn föreslogs få rätt att förvärva fosterföräldrarnas släktnamn efter en prövning av om samhörigheten var starkare med dessa än med de biologiska föräldrarna och om det i övrigt var till barnets bästa. Beträffande förvärv av släktnamn i samband med äktenskap föreslog kommittén, i överensstämmelse med vad som redan gällde, att hustrun som huvudregel genom vigseln automatiskt skulle för- värva mannens namn. Hustrun skulle dock ha rätt att även efter äktenskapets ingående behålla och bära det släktnamn hon hade före äktenskapet, om en förklaring härom avgavs före vigseln. Både frånskild hustru och änka föreslogs få rätt att återta sitt släktnamn som ogift. Denna möjlighet hade änkor tidigare inte haft. Som framgått var det endast hustrus rätt att förvärva mannens släkt- namn som ansågs nödvändig att reglera genom uttryckliga bestäm- melser. Mannen skulle ha rätt att förvärva hustruns släktnamn endast efter ansökan hos namnmyndigheten, och för godkännande skulle synnerliga skäl krävas. Administrativa förvärv av släktnamn Vad gällde förvärv av släktnamn efter ansökan ansåg kommittén att det fanns förutsättningar att i många avseende bygga vidare SlF:s regler och namnmyndighetens praxis, men att det fordrades ett fullständigande av lagstiftningen och en ny systematisering av aktuella problem. Kommittén valde att dela upp ansöknings- ärendena i två huvudgrupper. Till den första gruppen knöts fall där sökanden hade en i lagen bestämd objektiv anknytning till namnet. Någon prövning av om sökanden skulle äga rätt att byta bort sitt nuvarande namn eller om det sökta namnet var tillfredsställande såsom svenskt släktnamn, borde då inte förekomma. Namnmyndig- hetens uppgift skulle vara att pröva om det utöver den nämnda objektiva anknytningen även fanns ett så starkt subjektivt intresse att ansökningen borde bifallas. Prövningen skulle bland annat avse om namnbytet kunde anses vara till barnets bästa. Tre familje- rättsbetonade fall var att hänföra till denna grupp av ärenden, nämligen inomäktenskapligt barns förvärv av styvfaderns släkt- namn, utomäktenskapligt barns förvärv av moderns namn som gift samt fosterbarns förvärv av fosterföräldrarnas släktnamn. Den andra gruppen omfattade fall då sökanden vill byta bort sitt namn därför att detta mindre tillfredsställande fyller sin funktion som identifikationsmedel eller därför att det av annat skäl är olämpligt för namnhavaren. Kommittén föreslog att man skulle SOU 2013:35 Frågans tidigare behandling reglera dessa fall i tre hänseenden: Namnbyte skulle tillåtas endast under vissa villkor; det sökta namnet skulle kunna godtas med avseende på svenskt språkbruk; det sökta namnet fick inte hamna i kollision med annans känneteckensrätt. Huvudregeln skulle vara att den vars släktnamn befanns vara icke särskiljande eller i övrigt otjänligt skulle få förvärva annat släktnamn. Att namnet var icke särskiljande innebar framförallt att namnet var så vanligt att dess karaktär av individualiseringsmedel i viss utsträckning gått förlorad. Med namn som i övrigt är otjänligt avsågs framförallt namn som till sin form starkt avvek från svenskt språkbruk och sådant namn som kunde väcka anstöt eller av andra liknande skäl inte var tillfredsställande som identifieringsmedel för namnhavaren. Enligt förslaget skulle även de som saknade släkt- namn få rätt att efter ansökan förvärva ett namn. Kommittén föreslog även en reglering av de språkliga krav som skulle ställas på det nya namnet, och enligt dessa skulle namnet till bildning, uttal och stavning överensstämma med svenskt språk- bruk. Med svenskt avsågs i första hand sådant namnstoff som vunnit hävd i svenskt namnskick och speglade en svensk namn- tradition oavsett om namnet ursprungligen bildats med främmande språkelement. Beträffande den som redan hade ett utländskt namn ansåg kommittén, i överensstämmelse med gällande praxis, att man borde kunna godkänna släktnamn som innebär en anpassning av det gamla namnet till svenskt språk. I lagen borde även intas förbud mot att godkänna namn som kunde väcka anstöt eller kunde antas leda till obehag för bäraren. Om det sökta namnet var i bruk som förnamn skulle det endast undantagsvis få godkännas som släkt- namn. Som en av de viktigaste nyheterna i denna del av förslaget fram- höll kommittén bestämmelsen om vilka namn och andra känne- tecken som skulle utgöra hinder för godkännande av det sökta namnet. Kommittén uppställde en hinderkatalog om fem punkter, enligt vilken släktnamn inte skulle få godkännas om det var lätt förväxlingsbart med 1) annans släktnamn, 2) allmänt känt utdött släktnamn eller här i 3) konstnärsnamn eller här i riket, 4) beteckning för stiftelse, ideell förening eller därmed likställd sammanslutning, eller 5) annans här i riket skyddade firma eller varumärke eller annat kännetecken, som här i riket är inarbetat för annan vid utövning av näring eller yrke. Förväxlingsrisken skulle i samtliga fall bedömas med hänsyn till både stavning och uttal. För det fall de angivna kraven var uppfyllda ansåg kommittén att sökanden i princip skulle vara berättigad att erhålla det sökta namnet. Till den tredje gruppen av ansökningsärenden förde kommittén de fall då någon efter födelsen förvärvat ett nytt släktnamn, oavsett om detta skett genom familjerättsligt förvärv eller efter ansökan, men det därefter inträtt ett sådant förhållande att intresse uppstått för att återförvärva det tidigare släktnamnet. En ansökan härom skulle bifallas om särskilda skäl förelåg. Kommittén framhöll vidare att det fanns andra fall där namn- byte borde tillåtas men där omständigheterna inte kunde inrymmas under några bestämda regler. Kommittén föreslog därför att namn- myndigheten skulle ha möjlighet, att om synnerliga skäl förelåg, göra undantag från de uppställda allmänna kraven för namnbyte. Förnamn skulle enligt kommitténs förslag förvärvas genom att namnet antecknades i kyrkobok. Sådan anteckning skulle kunna ske endast om namnet hade givits, antagits eller erhållits i den ord- ning som namnlagen föreskrev. Barn skulle inom tiden för anmälan av födelsen – – ha getts förnamn. efter födelsen föreslogs barnet kunna ges ytterligare förnamn. Kom- mittén föreslog även att namnmyndigheten, efter ansökan, skulle kunna tillåta tillägg eller utbyte av förnamn. Enligt då gällande lagstiftning var detta tillåtet endast om det fanns synnerliga skäl. Kommittén ansåg att det fanns anledning att alltjämt uppställa vissa krav för utbyte av förnamn men att det räckte med särskilda skäl för att utbyte av förnamn skulle godtas. I fråga om förnamnets form föreslog kommittén, i överens- stämmelse med gällande rätt, förbud mot namn som kunde väcka anstöt. Förbud föreslogs också mot förnamn som kunde antas leda till obehag för bäraren eller i övrigt inte var ägnade som förnamn. Bruket av patronymikon i vissa släkter var dock inte tänkt att träffas av förbudet. Förfarandet i mål och ärenden Vad avsåg förfarandet avvek kommitténs förslag på väsentliga punkter från vad som var gällande rätt. Kommittén föreslog bland annat att ansökan om släktnamn och förnamn skulle göras hos en gemensam namnmyndighet, som även skulle vara besvärsmyndig- het vid överklagande av pastors beslut. beslut skulle enligt förslaget få överklagas till regeringsrätten. betänkande remissbehandlades i sedvanlig ordning och fick ett i stort sett positivt mottagande. I allmänhet ansågs betänkandet kunna läggas till grund för lagstiftning. Även departementschefen ansåg att kommitténs förslag hade betydande förtjänster och att det i huvudsak borde kunna läggas till grund för en gemensam namnlagstiftning (prop. 1963:37 s. 35 f.). Departe- mentschefen ansåg dock att vissa omstruktureringar och väsentliga jämkningar av kommitténs förslag var nödvändiga. Nedan behand- las, i övergripande drag, ett urval av de viktigare frågor som i propositionen kom att få en annan utformning än i betänkandet. Kommitténs förslag om ett inledande stadgande med generella regler om namnrätt och namnplikt hade ifrågasatts i flera remiss- yttranden. Departementschefen delade i huvudsak kritiken och ansåg att det saknades tillräckliga skäl för att i lagen ta upp en bestämmelse om namnplikt, som skenbart men inte reellt går utöver vad som gäller enligt annan författning eller enligt sakens natur. Inte heller ansåg han att den generella bestämmelsen om namnrätt hade någon väsentlig funktion att fylla. Han lät därför det ifrågavarande stadgandet i förslaget utgå. Kommitténs uppdelning av ansöknings- och anmälningsärenden hade i flertalet remissyttranden utsatts för kritik. Departements- chefen sade sig i viss utsträckning dela denna kritik och föreslog en annan uppdelning av ärendena. Som en utgångspunkt för upp- delningen tog departementschefen fasta på att namnmyndighetens uppgift huvudsakligen skulle vara att bevaka det allmännas intresse av namnstabilitet m.m. och de enskilda namnhavarnas behov av namnskydd. Om dessa intressen inte berördes borde ärendet kunna handläggas som ett anmälningsärende. Genom en sådan uppdelning ansågs ansökningsärendena väl lämpa sig för handläggning inom patentverket, som var namnmyndighet, där ärendena skulle utgöra en naturlig del av de immaterialrättsliga ärenden som myndigheten i övrigt hade att behandla. Departementschefen ansåg vidare att det inte var lämpligt att namnmyndigheten i de familjerättsligt betonade fallen skulle pröva om ett namnbyte var förenligt med barnets bästa. En sådan pröv- ning borde i stället ske i domstol. Domstolhandläggningen kunde visserligen ses som en extra betungande åtgärd för namnsökanden men i gengäld behövde sökanden, med stöd av domstolsbeslutet, i flertalet fall endast anmäla namnbytet för anteckning direkt hos pastor. Förslaget om inomäktenskapliga barns ovillkorliga rätt att, genom anmälan, förvärva moderns släktnamn hade utsatts för kritik i flertalet remissyttranden. Särskilt framhölls att en sådan ordning skulle kunna leda till okontrollerat många namnbyten och att samhällets intresse av namnstabilitet skulle kunna bli åsidosatt. Det framfördes också synpunkter av innebörd att barnet inte skulle gynnas av den splittring i namngemenskapen som den föreslagna ordningen skulle kunna medföra. Departementschefen fann kom- mitténs förslag principiellt riktiga och i linje med den utveckling som den familjerättsliga lagstiftningen hade haft de senaste årtion- dena. Han ansåg likväl att de synpunkter som framförts i flertalet remissyttranden var berättigade och att barnets bästa inte skulle kunna beaktas på ett tillbörligt sätt med den av kommittén före- slagna regleringen. I propositionen gavs därför barn rätt att genom anmälan hos pastor förvärva det släktnamn modern haft som ogift, såframt rätten funnit namnbytet vara förenligt med barnets bästa. Departementschefen framhöll att domstolen särskilt skulle vaka över att namnbytet inte medförde en för barnet negativ splittring av familjens namngemenskap och som regel även se till att alla syskon i familjen hade samma släktnamn. Inom- äktenskapliga barn som fyllt skulle enligt propositionen få förvärva moderns namn som ogift efter ansökan hos namnmyndig- heten, dock endast om särskilda skäl förelåg. I fråga om den språkliga utformningen av nya släktnamn anslöt sig departementschefen helt till de synpunkter som kommittén lagt fram. I remissyttranden hade dock framförts kritik mot bestäm- melsens formulering om att nytt efternamn, för att godkännas, skulle vara i överensstämmelse med svenskt språkbruk.