sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Stämningsansökan ska enligt 8 § avvisas om rätten finner det uppen- bart att ett rättegångshinder hindrar att målet tas upp till prövning. Om ansökan inte avvisas ska rätten enligt 9 § besluta att utfärda stämning på den tilltalade att svara på åtalet. I sådana fall ska rätten delge den tilltalade stämningen tillsammans med stämningsansökan och övriga handlingar. Enligt första stycket väcks allmänt åtal genom att åklagaren ger in åtalet till rätten. I och med det anses åtalet väckt. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med de ändrade i bestämmelserna i 45 kap. 8– 10 §§ RB. Av 9 § framgår att åklagaren i samband med att åtalet väcks ska sända eller lämna ett exemplar av åtalet (samt vissa andra hand- lingar) till den som ska tilltalas. Den tilltalade ska delges handling- arna. Av den ändrade bestämmelsen i 10 § framgår att åklagaren ska förelägga den tilltalade att svara på åtalet till rätten. Frågan om talan inte kan prövas på grund av ett rättegångshinder ska tas upp så fort det finns anledning till det och är ett led i den slutliga pröv- ningen av åtalet. En bestämmelse som erinrar om det finns i den ändrade bestämmelsen i 8 §. Den inledande handlingen i ett mål där åklagaren för talan be- nämns enligt vårt förslag åtalet. Av den ändrade bestämmelsen i 45 kap. 4 § RB framgår vad åtalet ska innehålla förutom åklagarens yrkande om straffansvar. Det motsvarar, med vissa tillägg, i huvud- sak det som ska anges i en stämningsansökan enligt de nuvarande bestämmelserna. I den nya bestämmelsen i 45 kap. 4 a § RB finns bestämmelser som reglerar hur enskilda anspråk väcks med åtalet. I och med att åklagaren har förelagt den som tilltalas att svara på åtalet till rätten kan den egentliga beredningen av målet i regel anstå till dess att svarstiden har löpt ut. Den fortsatta handläggningen av målet kan planeras utifrån hur den tilltalade ställer sig till åtalet. Fram- förallt gäller de den typ av mål som kan avgöras utan huvudför- handling enligt den nya bestämmelsen i 45 kap. 10 b §. nödvändigt att domstolen gör en inledande kontroll av uppgifterna i åtalet redan när det väcks. Det är naturligt att det sker en viss granskning av att domstolen är behörigt forum i samband med att målet läggs upp. Bestäm- melser om överlämnade av åtal till behörig domstol finns i 19 kap. 11 a § RB. Rätten måste kontrollera om det finns särskilda frister för när huvudförhandling ska påbörjas i målet. Så är t.ex. fallet om den till- talade är häktad eller i de ungdomsmål där samma tidsfrister gäller. I sådana fristmål kan det vara nödvändigt att kalla till huvudför- handling eller ett förberedande sammanträde enligt 45 kap. 13 a § RB redan när åtalet har kommit in till rätten. Redan när åtalet väckts bör rätten kontrollera vilket yrkande om påföljd som åklagaren har framställt. Om åklagaren inte har yrkat en strängare påföljd än fängelse gäller särskilda regler i olika hänseenden. Målet kan då, om övriga förutsättningar är upp- fyllda, avgöras utan huvudförhandling. Om huvudförhandling kom- mer att hållas kan den genomföras i den tilltalades utevaro om övriga förutsättningar är uppfyllda. Målet kan i sådana fall också avgöras vid huvudförhandling med en lagfaren domare. Åklagaren ska när talan väcks ge in det yttrande från Kriminal- vården som åklagaren inhämtat (7 § förordningen 1992:289 om särskild personutredning i brottmål m.m.). Beroende på innehållet i detta kan det finnas skäl för rätten att under den fortsatta handlägg- ningen av målet besluta om att ett kompletterande yttrande ska ges in . Åklagaren kan också i åtalet ha angett att det finns ett sådant behov. Rätten bör också göra en inledande kontroll av om det finns behov av att förordna offentlig försvarare eller målsägandebiträde. Om det inte har skett redan under förundersökningen bör dock förordnandefrågorna ofta kunna anstå till dess att tiden för när den tilltalade ska svara på åtalet har löpt ut. Efter att åtalet har väckts har den tilltalade rätt till rådgivning av advokat enligt den nya bestäm- melsen i 21 kap. 3 c § RB. Det kan innebära att ytterligare bistånd av försvarare inte är nödvändigt. Om det finns ett sådant behov är det naturligt att den som den tilltalade har vänt sig till för rådgivning förordnas som offentlig försvarare. För frågan om en målsägande som inte haft målsägandebiträde under förundersökningen är i be- hov av biträde under rättegången har det betydelse om målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling. Åklagaren kan också i åtalet ha angett önskemål om handlägg- ningen som bör beaktas redan inledningsvis. Det nuvarande andra stycket i paragrafen, som reglerar s.k. åklagar- stämning, har tagits bort. Det är en följd av förslaget att stämnings- institutet tas bort i mål där åklagaren för talan. Bestämmelserna om att åklagaren kan kalla till huvudförhandling i samband med att åtalet väcks finns kvar (se 45 kap. 16 § RB). 1 a § Har åklagaren utfärdat ett strafföreläggande som inte godkänts av den miss- tänkte, väcks åtal genom att strafföreläggandet ges in till rätten. Åtal ska anses väckt när föreläggandet kom in till rätten. Strafföreläggande som ges in till rätten ska vara undertecknat av åklagaren enligt vad som föreskrivs i 4 §. Paragrafen är ny. Bestämmelsen reglerar hur åtal väcks när ett strafföreläggande utfärdats men inte godkänts. Motiven till bestämmelsen har behand- lats i avsnitt 10.3.2. Av 45 kap. 1 § första stycket RB framgår att allmänt åtal väcks genom att åklagaren ger in åtalet till rätten. Den nu behandlade para- grafen innebär ett undantag från den regeln. Av första stycket framgår att åtal väcks genom att strafföreläggan- det ges in till rätten i de fall åklagaren utfärdat ett sådant före- läggande som inte har godkänts av den misstänkte. Det innebär att målets anhängiggörande förenklas genom att åklagaren inte behöver framställa en särskild handling med åtalet. Den nya ordningen betyder att den misstänkte anses ha fått del av åtalet redan när han eller hon fick del av strafföreläggandet, dvs. innan åtalet väckts vid rätten. Frågan om ansvar för brottet får dock inte tas upp genom att talan väcks vid domstol förrän den tid inom vilken föreläggandet har utfärdats till godkännande har gått ut (48 kap. 3 § RB). I denna del innebär utredningens förslag ingen ändring. Enligt andra stycket ska strafföreläggandet vara undertecknat av åklagaren. Det innebär att motsvarande formkrav ställs på ett strafföreläggande som ges in till rätten för att väcka talan som på ett åtal. 2 § Åtal för förseelse i rättegången får väckas muntligen. Förövar någon annat brott inför rätten vid dess sammanträde, får åtal för brottet väckas muntligen, om rätten med hänsyn till brottets beskaffen- het och andra omständigheter finner det lämpligt. Är annars för särskilt fall föreskrivet, att åtal får väckas muntligen, så ska det gälla. Paragrafen är ändrad till följd av att stämningsinstitutet avskaffas i mål som rör allmänna åtal (se avsnitt 8.1 och kommentaren till 45 kap. 1 § RB). Ändringarna innebär att uttrycket utan stämning byts ut mot muntligen. Övriga ändringar är av språklig karaktär. Att åklagaren kan väcka åtal för rättegångsförseelse eller annat brott inför rätten skriftligen genom att ge in åtalet och i samband med det lämna en kopia av åtalet till den som tilltalas framgår av de allmänna bestäm- melserna om hur talan väcks (se 45 kap. 1 § RB och 45 kap. 9 § RB). Bestämmelsen i 20 kap. 1 § RB som anger att rätten kan ta upp en fråga om rättegångsförseelse utan att åtal väcks ändras inte. 3 § Har flera åtal väckts mot någon ska åtalen handläggas i en rättegång. Åtalen ska dock handläggas särskilt om det är till fördel för handläggningen eller annars är lämpligt. Har åtal väckts mot flera för brott som har samband med varandra får åtalen handläggas i en rättegång om det är till fördel för handläggningen och även i övrigt är lämpligt. Vid bedömningen av om åtal ska handläggas gemensamt eller särskilt enligt första och andra stycket ska rätten särskilt beakta om en gemensam handlägg- ning riskerar att göra rättegången mer omfattande än vad som är nödvändigt. Åtal som handläggs gemensamt ska särskiljas när det finns anledning till det. Ett åtal som rätten inte är behörig att handlägga får inte förenas med annat åtal. Åtal får inte heller förenas om det för åtalen gäller olika rättegångsformer. I paragrafen, som reglerar sammanläggning (kumulation) av flera åtal i en rättegång görs omfattande ändringar såväl i sakligt som redaktionellt och språkligt hänseende. Motiven till ändringarna och utformningen av bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.2.2 och 11.2.3). Bestämmelsen har ett nära samband med regleringen i 30 kap. 4 § RB om när deldom får meddelas (se författningskommentaren till ändringar i den bestämmelsen). Paragrafens första stycke gäller åtal som riktas mot samma person. Av första meningen framgår att huvudregeln är att flera åtal mot samma person ska handläggas i en rättegång. I andra meningen anges att undantag från det ska ske om det är till fördel för hand- läggningen eller annars är lämpligt att åtalen handläggs i olika rätte- Av tredje stycket framgår att rätten vid den bedömningen särskilt ska beakta om en gemensam handläggning riskerar att göra rättegången mer omfattande än vad som är nödvändigt (se nedan). Det bör framförallt vara i de situationerna som det finns anledning för domstolen att redan i inledningsskedet besluta att åtalen ska handläggas var för sig. Så kan också vara fallet när tilläggsåtal väcks. Omständigheterna kan då vara sådana att det är till fördel för hand- läggningen att tilläggsåtalet behandlas i en separat rättegång. En viktig faktor i bedömningen av om handläggningen av åtalen bör delas upp är vilka konsekvenser det har för påföljdsbestämningen. I de flesta fall kan rätten genom att tillämpa bestämmelserna i 34 kap. BrB se till att den tilltalade inte hamnar i en sämre situation genom att åtalen avgörs vid skilda tillfällen. Andra stycket gäller åtal som riktas mot flera personer för brott som har samband med varandra. Sådana åtal ska handläggas gemen- samt i en rättegång om det är till fördel för handläggningen och även i övrigt är lämpligt. Åtalen ska alltså inte läggas samman rutin- mässigt. Det krävs att en sammanläggning har fördelar. Vid bedöm- ningen har parternas uppfattning betydelse. Åklagaren kan t.ex. göra gällande att det av utredningsmässiga skäl är viktigt att åtalen handläggs gemensamt. Det är dock rätten som avgör frågan och det bör vägas in om det finns andra sätt att lägga fram den utredning som är gemensam. Som redan nämnts framgår det av tredje stycket att rätten vid be- dömningen om åtal ska handläggas gemensamt eller i olika rätte- gångar särskilt ska beakta om en gemensam handläggning riskerar att göra rättegången mer omfattande än vad som är nödvändigt. Skälen som talar för en gemensam handläggning får vägas mot de nack- delar som det kan innebära att rättegången blir omfattande och svår att överblicka. Det är endast i de fall fördelarna väger tyngre än nack- delarna som det är lämpligt att handlägga åtalen gemensamt. Av andra meningen i tredje stycket framgår att åtal som hand- läggs gemensamt kan särskiljas när det finns anledning till det. Be- stämmelsen motsvarar i sak vad som gäller enligt 45 kap. 3 § tredje stycket RB. Ett alternativ till att särskilja målen är att rätten använder sig av möjligheten att meddela deldom (se 30 kap. 4 § RB). Fjärde stycket i paragrafen motsvarar i sak vad som gäller enligt 45 kap. 3 § andra stycket RB. Genom att den nuvarande skriv- ningen att åtalet inte får förenas med mindre åtalen väckts vid samma domstol tas bort, förtydligas dock att en sammanläggning kan ske oberoende av om ett åtal har överlämnats till domstolen med stöd av 19 kap. 7 § andra stycket RB. 4 § I åtalet ska åklagaren uppge: 2.målsäganden, om någon sådan finns, 3.den brottsliga gärningen med uppgift om tid och plats för dess för- övande och de övriga omständigheter, som behövs för dess kännetecknande, samt de bestämmelser, som är tillämpliga, 4.de bevis som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis, 5.sitt yrkande om påföljd, 6.de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som åklagaren vill fram- ställa samt 7.de omständigheter som gör domstolen behörig, om inte behörig- heten framgår på annat sätt. Om den tilltalade är eller har varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott som omfattas av åtalet, ska det anges när åtalet väcks. Uppgift ska dessutom lämnas om tiden för frihetsberövandet. Har åklagaren några önskemål om hur målet ska handläggas, bör dessa anges när åtalet väcks. Anser åklagaren att målet kan avgöras enligt 10 b § ska det anges. Åtalet ska vara undertecknat av åklagaren. En ansökan som ges in på elekt- ronisk väg ska vara undertecknad med en elektronisk signatur enligt 2 § lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer eller överföras på ett sätt som uppfyller motsvarande krav på säkerhet. I paragrafen görs flera ändringar och tillägg. Paragrafen ändras språk- ligt i anledning av vårt förslag att allmänt åtal inte längre väcks genom en ansökan om stämning. Motiven till de ändringarna har behand- lats i avsnitt 8.1 (se även författningskommentaren till 45 kap. 1 § RB). Av ändringarna framgår att det som ska anges i en stäm- ningsansökan i stället ska anges i åtalet. Övergripande frågor om vad åtalet ska innehålla har behandlats i avsnitt 8.2. Det tidigare andra stycket, som gäller uppgifter om enskilda an- språk som åklagaren för talan om, är flyttat till den nya bestämmel- sen i 45 kap. 4 a § RB. Ändringen motiveras av vårt förslag att enskilda anspråk ska kunna väckas i samband med åtalet även om åklagaren inte för talan. Se närmare kommentaren till 45 kap. 4 a § RB. Enligt den nya femte punkten i första stycket ska åklagaren i åtalet ange sitt yrkande om påföljd. Ändringen har behandlats i avsnitt 5 (särskilt avsnitt 5.3.3). Åklagarens påföljdsyrkande ska vara preciserat. Det är en förut- sättning för att det ska kunna användas som gräns för hur ingri- pande påföljd som den tilltalade kan dömas till (se vårt förslag till ny bestämmelse i 30 kap. 3 a § RB). Yrkandet ska alltid innehålla den specifika påföljd eller påföljdskombination som den tilltalade, enligt åklagarens bedömning, bör dömas till som t.ex. dagsböter, fängelse, villkorlig dom med en föreskrift om samhällstjänst eller skydds- tillsyn i kombination med ett fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § BrB. Om fängelse, sluten ungdomsvård eller böter ingår i yrkandet ska åklagaren ange straffets längd i månader eller år respektive böternas storlek. När det gäller dagsböter ska såväl antalet dagsböter som dagsbotens storlek anges. Om åklagaren yrkar att den tilltalade ska dömas till skyddstillsyn ska det framgå av yrkandet om påföljden ska förenas med föreskrift om vård eller behandling (se 28 kap. 6 § BrB och 26 kap. 15 § första stycket BrB). I de fall åklagaren yrkar att påföljden ska bestämmas till villkor- lig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst ska han eller hon ange det antal timmar som samhällstjänsten ska pågå. Detsamma gäller om åklagarens yrkande innefattar ungdomstjänst. Om åklagarens yrkande innefattar samhällstjänst eller skyddstill- syn med kontraktsvård ska han eller hon även ange det alternativa fängelsestraff som enligt åklagaren borde dömas ut om fängelse skulle ha valts som påföljd. Vid ett yrkande om att den tilltalade ska överlämnas till rätts- psykiatrisk vård ska åklagaren ange om rätten ska besluta att sär- skild utskrivningsprövning ska äga rum vid vården. Om den tilltalade har dömts till fängelse, villkorlig dom, skyddstillsyn eller sluten ungdomsvård kan rätten enligt bestäm- melserna i 34 kap. BrB under vissa förutsättningar undanröja den tidigare utdömda påföljden och döma till gemensam påföljd av annan art. Om åklagaren anser att dessa bestämmelser ska tillämpas ska han eller hon, förutom att yrka att rätten ska undanröja den tidigare påföljden, även ange vilken påföljd som enligt dennes uppfattning bör dömas ut för den samlade brottsligheten. På motsvarande sätt kan åklagaren yrka att en tidigare utdömd påföljd ska avse även de brott som omfattas av det nya åtalet. Om den tilltalade har frigetts villkorligt från ett tidigare fängelse- straff ska åklagaren i samband med sitt påföljdsyrkande ange om, och i så fall till hur stor del, den villkorligt medgivna friheten bör förklaras förverkad (se även författningskommentaren till 34 kap. 4 § BrB). Som grund för yrkandet om påföljd bör åklagaren ange de huvud- sakliga omständigheter som åklagaren beaktat vid sin bedömning. Det bör t.ex. gälla åklagarens uppfattning om brottslighetens straff- värde, sådana eventuella försvårande eller förmildrande omständig- heter som anges särskilt i 29 kap. 2–3 §§ BrB och om åklagaren beaktat att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott. Åklagaren bör även alltid ange de lagrum som han eller hon anser är tillämpliga utöver de som har angetts till stöd för gärningspåståen- det. Åklagaren bör t.ex. åberopa bestämmelserna i 26 kap. 2 och 3 §§ BrB om förhöjd straffskala vid flerfaldig brottslighet och åter- fall, om förslaget till påföljd går utöver den straffskala som gäller för det påstådda brottet. Detsamma gäller om åklagaren vid yrkandet om påföljd har beaktat en tilltalads ungdom enligt bestämmelsen i 29 kap. 7 § BrB. I sådana fall bör åklagaren också, som en del av grunden för påföljdsyrkandet, ange sin uppfattning om brottslig- hetens straffvärde och vilken påföljd som åklagaren hade yrkat för en vuxen tilltalad. Om åklagaren av någon särskild anledning anser att påföljds- frågan är svårbedömd vid åtalstidpunkten kan det vara lämpligt att åklagaren anger att så är fallet och vad det beror på. Åklagaren kan då påtala att det yrkande som anges i åtalet är den bedömning som görs . Ett exempel på en sådan situation är när åkla- garen anser att det finns skäl att komplettera utredningen om den tilltalades personliga förhållanden. Åklagaren kan då ange att en annan påföljd kan vara aktuell om det visar sig att det finns förutsättningar för det. Av 45 kap. 5 § tredje stycket RB framgår att påföljdsyrkan- det kan ändras efter att åtalet har väckts. Enligt den nya sjätte punkten i första stycket ska åklagaren i åtalet uppge de yrkanden om särskild rättsverkan av brott som han eller hon vill framställa. Bestämmelsen bör läsas tillsammans med för- slaget till ny bestämmelse i 30 kap. 3 b § RB, som anger att ett beslut om särskild rättsverkan av brott inte får meddelas utan yrkande och att rätten inte heller får gå utöver vad som yrkats i fråga om sär- skild rättsverkan. Ändringen har behandlats i avsnitt 5.7. På samma sätt som när det gäller yrkandet om påföljd bör åkla- garens yrkanden om särskild rättsverkan vara väl preciserade. yrkande om företagsbot ska innehålla uppgift om vilket belopp före- tagsboten ska fastställas till och ett yrkande om utvisning ska inne- fatta hur den tilltalade ska vara förbjuden att återvända till landet. Av tredje stycket (nuvarande fjärde stycket) framgår att åklagaren bör ange eventuella önskemål om hur målet ska handläggas. Flera av våra förslag påverkar handläggningsformerna i tingsrätten. Det gäller att ett väsentligt större antal mål ska kunna avgöras utan huvudförhandling, större möjlighet att dela upp handläggningen av flera åtal, utökade möjligheter att avgöra mål i utevaro och be- stämmelser som gäller förberedelsen av brottmål. För att underlätta den kommande handläggningen bör åklagaren redan när åtalet väcks ange sin syn på de handläggningsfrågor som är aktuella. En viktig sådan fråga är om åklagaren anser att det finns behov av att kompletta utredningen om den tilltalades personliga förhållanden eller om åklagaren annars bedömer att det krävs ytterligare upplysningar för att bedöma påföljdsfrågan slutligt. Om åklagaren anser att målet kan avgöras enligt förfarandet i 10 b § ska det anges. 4 a § Vill åklagaren i samband med åtalet även väcka talan om enskilt an- språk enligt 22 kap. 2 §, ska åklagaren med att åtalet väcks lämna uppgift om anspråket och de omständigheter som det grundas på samt de bevis som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis. Om åklagaren inte för talan om enskilt anspråk ska åklagaren med att åtalet väcks lämna uppgift om sådant anspråk som anmälts enligt 22 kap. 2 a §. Talan om enskilt anspråk enligt första eller andra stycket ska anses väckt när uppgift om det kom in till rätten. Paragrafen är ny. Paragrafen reglerar hur talan om enskilt anspråk väcks i samband med åtalet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.9.2. Av första stycket framgår vilka uppgifter åklagaren ska lämna när denne enligt 22 kap. 2 § RB för talan om enskilt anspråk för måls- ägandens räkning. Det motsvarar utan saklig förändring vad som gäller enligt 45 kap. 4 § andra stycket RB. De språkliga ändringarna motiveras av vårt förslag att åklagaren inte ska väcka åtal genom att ansöka om stämning. Regleringen i andra stycket är ny. Av bestämmelsen framgår att åklagaren i samband med att åtalet väcks ska lämna uppgift om ett anspråk som målsäganden anmält enligt 22 kap. 2 a § RB. garen för målsägandens talan gäller dock första stycket. Bestäm- melsen innebär att talan om enskilt anspråk kan väckas formlöst i samband med åtalet även om åklagaren inte för talan. Målsäganden ska enligt 22 kap. 2 a § RB anmäla ett enskilt anspråk som denne vill föra i samband med åtalet innan åtalet väcks. Av den bestäm- melsen framgår även att målsäganden ska ha lämnat uppgift om de omständigheter som anspråket grundas på och vilken bevisning som åberopas. Det gäller även om ett målsägandebiträde har förordnats. Av tredje stycket framgår att en talan om enskilt anspråk som åklagaren för i samband med åtalet anses väckt när åklagarens upp- gift om detta kom in till rätten. Eftersom uppgiften ska lämnas sam- tidigt som åtalet väcks sammanfaller det med när åtalet anses väckt enligt 45 kap. 1 § RB. Talan om enskilt anspråk väcks alltså, liksom åtalet, utan ansökan om stämning. Det finns inget som hindrar att åklagaren anger det enskilda anspråket i samma handling som åtalet på samma sätt som sker i stämningsansökan. Tvärtom bör det i regel vara lämpligt att det sker när åklagaren för talan. Av 45 kap. 9–10 §§ RB framgår att åklagaren som åtalet väcks även ska delge och förelägga den tilltalade att svara på enskilda anspråk som väcks i samband med detta. Att talan om enskilt anspråk kan väckas formlöst även efter att åtalet har väckts framgår av de nuvarande bestämmelserna i 45 kap. 5 § andra stycket och 6 § RB. De bestämmelserna ändras inte. Där- emot framgår det av den nya bestämmelsen i 22 kap. 5 § andra stycket RB att huvudregeln är att en talan om enskilt anspråk som väcks efter åtalet ska avskiljas för att handläggas som ett särskilt mål enligt reglerna om tvistemål. 5 § Väckt åtal får inte ändras. Åklagaren får dock mot samme tilltalade ut- vidga åtalet att avse annan gärning, om rätten med hänsyn till utredningen och andra omständigheter finner det lämpligt. Åklagaren eller målsäganden får också, sedan åtal väckts, utan stämning mot den tilltalade väcka talan om enskilt anspråk på grund av brottet, om rätten med hänsyn till utredningen och andra omständigheter finner det lämpligt. Motsvarande gäller, när anspråket övertagits av annan. Som ändring av åtal anses inte, att åklagaren 1.beträffande samma gärning inskränker sin talan, eller åberopar annat lagrum eller ny omständighet till stöd för åtalet, 2.ändrar sitt yrkande om påföljd, eller 3.ändrar eller framställer nytt yrkande om särskild rättsverkan av brott. Paragrafen är ändrad. Ändringarna i första och andra stycket är endast av språklig karaktär. Andra stycket i paragrafen reglerar formerna för att väcka en talan om enskilt anspråk under en pågående brottmålsrättegång. Bestäm- melsen är ett undantag från huvudregeln i 13 kap. 4 § RB om att en tvistemålstalan väcks genom att käranden ansöker om stämning.