sou · H0B391 · 2013-01-01 00:00:00 — Om en förrättning enligt fastighetsbildningslagen (1970:988), anläggningslagen (1973:1149) eller ett mål om inlösen enligt 6 kap. 13 §, 14 kap. 14–15 §§ eller motsvarande äldre bestämmelser pågår när förordnanden som anges i punkterna 3 och 4 upphör att gälla, för- längs skyldigheten till dess att förrättningsärendet eller inlösenmålet slutligt har avgjorts. I PBL finns bestämmelser (6 kap. 3–12 §§) som innebär att en större exploatör kan bli skyldig att utan ersättning avstå eller upp- låta mark eller annat utrymme som enligt en detaljplan ska använ- das för allmän plats eller en allmän byggnad. Det är som beslutar om detta på begäran av kommunen och en förutsätt- ning är att det kan anses skäligt med hänsyn till den nytta som exploatören kan förväntas få av planens genomförande och med hänsyn till omständigheterna i övrigt. I den praktiska tillämpningen har det utvecklats en praxis i regeringsavgöranden som bl.a. innebär att förordnanden enligt exploatörsbestämmelserna att markägare ska upplåta mark utan ersättning i många fall utgör ett hinder att ta i anspråk mark som utlagts som allmän plats för något annat ändamål. 2 Här förutsätts att även 6 kap. 5 § andra stycket PBL kan upphävas se fotnot 1. ett sådant förordnande har praxis utvecklats i samma riktning i de fall den allmänna platsen har tagits i anspråk av en anläggnings- samfällighet. Lantmäteriet har på uppdrag av regeringen i en rapport (2011:1) analyserat problemet och föreslagit hur man ska kunna komma tillrätta med det. Förslaget utgår från att exploatörsparagraferna (6 kap. 3–12 §§ PBL) ska ses som ersättningsbestämmelser i huvud- sak och inte rättighetsupplåtelser och innebär att man behåller exploatörsparagraferna i , men ger dem en tidsbegränsad giltig- het. Förslaget har i huvudsak tillstyrkts av remissinstanserna. För- slaget har överlämnats till . Innan utredningen tar ställning till Lantmäteriets förslag ska en alternativ lösning testas. Alternativet bygger på samma synsätt som Lantmäteriets, nämligen att exploateringsparagraferna ska ses som ersättningsbestämmelser och inte rättighetsupplåtelser. Den alter- lösningen skulle vara att exploatörsparagraferna helt slopas i PBL, och i stället bygger på nuvarande bestämmelser i 4 kap. ExL. I den uppdragsbeskrivning som gäller för mitt uppdrag anförs bl.a. att en sådan regel om ersättningsfri avstående eller upplåtelse skulle kunna tänkas införas i 4 kap. 2 § ExL eller alternativt i 4 kap. 3 a § ExL och utformat som ett undantag från vad som normalt gäller för ersättning för mark av berört slag. En ytterligare utgångs- punkt är att den förslagna lösningen ska innebära att de problem som lyfts fram i Lantmäteriets rapport (2011:1) får en lösning som i huvudsak ger samma resultat som det som åsyftas i Lantmäteriets rapport. Innan jag diskuterar hur en sådan alternativ lösning lämpligen kan utformas lämnar jag en redogörelse för gällande rätt vad avser överlåtelse eller upplåtelse av mark eller utrymme för allmän plats och en allmän byggnad, ersättningsreglerna i ExL samt det närmare innehållet i de s.k. exploatörsparagraferna.3 3 I stället för mark för allmän byggnad använder jag ibland den vanligt förekommande benämningen allmän kvartersmark. 2.1Upplåtelse eller överlåtelse av mark eller annat utrymme som i detaljplan avsatts för allmänt ändamål I PBL finns inlösenregler som ger möjlighet till markåtkomst för den som ska vara huvudman för allmännyttiga verksamheter av olika slag. Enligt 6 kap. 13 § PBL har sålunda kommunen en ovillkorlig rätt att lösa mark eller annat utrymme som enligt detaljplanen ska användas för en allmän plats som kommunen ska vara huvudman för. Motsvarande markåtkomst kan som regel även ske genom fas- tighetsreglering enligt fastighetsbildningslagen (FBL). Några bestämmelser om inlösen för en allmän plats som kom- munen inte är huvudman för finns inte i PBL. Markåtkomsten för- utsätts i dessa fall i stället kunna ske med stöd av anläggningslagen. I 6 kap. 13 § PBL regleras rätten till inlösen av allmän kvarters- mark. Kommunen har sålunda rätt att lösa mark för annat än enskilt bebyggande, t.ex. en allmän byggnad, om markens eller utrymmets användning för det avsedda ändamålet inte ändå kan anses säkerställd. Några bestämmelser om inlösen eller upplåtelse av mark eller utrymme för allmän ledning eller allmän trafikanläggning som är belägen på kvartersmark enligt detaljplanen finns inte i PBL. Mark- åtkomsten förutsätts i dessa fall kunna ske med stöd av fastighets- bildningslagstiftningen4. I 14 kap. 14–17 § PBL finns bestämmelser om att den som äger mark eller annat utrymme som enligt en detaljplan ska användas för en allmän plats eller för annat än enskilt byggande t.ex. allmän kvartersmark kan kräva inlösen för att på så sätt få ersättning för den planskada fastighetsägare drabbas av t.ex. genom att hans fas- tighet undantas från bebyggelse. I 14 kap. 18 § PBL finns bestämmelser om att den som äger mark eller utrymme som ska användas för enskilt bebyggande men också för en allmän ledning, allmän trafikanläggning eller en trafik- anläggning som är gemensam för flera fastigheter kan kräva en rättighetsupplåtelse för ledningen eller trafikanläggningen för att på så vis få ersättning för den planskada som uppkommer. 4 Benämningen Fastighetsbildningslagstiftningen använder jag som ett samlingsbegrepp för fastighetsbildningslagen (1970:988), anläggningslagen (1973:1149) och ledningsrätts- lagen(1973:1144). Till dessa inlösenregler är kopplade ersättningsregler som är pla- cerade i ExL och ger möjlighet till ekonomisk kompensation för den som ska avstå mark eller annat utrymme till dessa verksam- heter. I fråga om ersättningen för mark som tas i anspråk vid inlösen enligt PBL gäller, oavsett om inlösen sker på kommunens initiativ enligt 6 kap. 13–14 §§ PBL eller på initiativ av fastighetsägare enligt 14 kap. 14–18 §§ PBL, att ersättningsreglerna i 4 kap. ExL tilläm- pas. Detta följer av hänvisningar i 6 kap. 17 § PBL resp. 14 kap. 23 § PBL. Även om markåtkomsten i stället sker genom tillämp- ning av fastighetsbildningslagstiftningen ska till följd av hänvis- ningar i berörda lagar 4 kap. ExL tillämpas när ersättningen ska bestämmas. Oavsett om markåtkomsten avser överlåtelse eller enbart upplåtelse av mark eller annat utrymme tillämpas ExL. Ersättningsreglerna i ExL har en skadeståndsrättslig inriktning. Vad som ska ersättas är den minskning i sakägarens förmögenhet som uppkommer genom expropriationen. Enligt 4 kap. 1 § första stycket ExL ska ersättning betalas i form av löseskilling, intrångs- ersättning och annan ersättning. Löseskilling utgår vid expropriation av en hel fastighet och ska i princip motsvara fastighetens marknadsvärde. Intrångsersättning utgår vid expropriation av en del av fastighet och ska i princip mot- svara den minskning av fastighetens marknadsvärde som uppkom- mit genom expropriationen. Bestämning av löseskillingen eller intrångsersättningen tar utgångspunkt i förhållanden , den s.k. värdetidpunkten. I fall där marken inte tillträtts i förtid5 utgör enligt fast praxis dagen för dom i expropriationsmålet värdetidpunkt. Ersättningsberäkningen enligt 4 kap. 1 § första stycket ExL utgår i första hand från pågående markanvändningen. Även de inskränkningar och de förväntningar som föreligger i fråga om expropriationsfastighetens användning, t.ex. till följd av att en detaljplan gäller för fastigheten, ska beaktas om kravet om ersätt- ning motsvarande förlorat marknadsvärde ska uppfyllas. Annan ersättning utgår för sådan ekonomisk skada som uppkommer till följd av expropriationen men som inte ersätts enligt reglerna om löseskilling eller intrångsersättning. 5 Vid s.k. förtida tillträde utgör tillträdesdagen värdetidpunkt. Ersättningsregeln i 4 kap. 1 § första stycket ExL att ersättningen ska motsvara det förlorade marknadsvärdet brukar betecknas som en huvudregel för beräkning av löseskilling och intrångsersättning. Principen att ersättningen ska betalas för förlorat marknadsvärde frångås dock i flera fall. Dessa undantagsfall är i huvudsak också reglerade i 4 kap. ExL. Enligt 4 kap. 1 § andra stycket ExL ska sålunda efter lagänd- ringen (2010:832) ytterligare löseskilling eller intrångs- ersättning betalas av det förlorade marknadsvärdet – med ett visst undantag – som en särskild kompensation för att mark avstås med tvång. I 4 kap. 1 § tredje stycket ExL stadgas att någon expropriations- ersättning inte ska betalas för mark eller annat utrymme som ingår i en allmän väg och som enligt en detaljplan ska användas för en sådan allmän plats för vilken kommunen är huvudman. I 4 kap. 1 § fjärde stycket ExL finns det en särskild bestämmelse om verkan av skadebegränsande åtgärder. Om den exproprierande har åtagit sig att vidta en skadeförebyggande åtgärd, ska detta nor- malt beaktas när ersättningen enligt första stycket bestäms. I 4 kap. 1 § femte stycket ExL regleras det fallet att den expro- prierande redan har nyttjanderätt eller servitutsrätt till den fastig- het som expropriationen avser och att det under rättighetens bestånd har gjorts förbättringar på fastigheten av den exproprie- rande eller av någon tidigare rättighetshavare från vilken den exproprierande härleder sin nyttjanderätt eller servitutsrätt. Sådana förbättringar, genom eget arbete eller genom nedlagda kostnader, som går utöver vad rättighetshavaren har varit skyldig att göra enligt gällande avtal eller enligt vad som uppenbarligen har förut- satts, ska inte beaktas när fastighetens värde bestäms. Den s.k. influensregeln i 4 kap. 2 § ExL reglerar i vilken utsträck- ning löseskilling eller intrångsersättning ska påverkas av den värde- inverkan som expropriationsföretaget medför. Har det företag för vars genomförande en fastighet exproprieras medfört inverkan av någon betydelse på fastighetens marknadsvärde, ska löseskillingen bestämmas på grundval av det marknadsvärde fastigheten skulle ha haft om sådan inverkan inte hade förekommit. Influensregeln inne- bär därmed ett undantag från huvudregeln i 4 kap. 1 § ExL om att ersättningen ska motsvara fastighetens marknadsvärde. Vid tillämp- ningen av regeln ska såväl expropriationsföretagets positiva inverkan på marknadsvärdet (s.k. företagsnytta) som dess negativa inverkan på marknadsvärdet (s.k. företagsskada) bedömas. marknadsvärde ersätts utan att hänsyn tas till företagets inverkan. Utgångspunkten för skadebedömningen är sålunda enligt paragra- fens första mening att en fastighetsägare ersätts för företagsskadan men inte får tillgodogöra sig företagsnyttan. Detta gäller dock endast om det är skäligt med hänsyn till förhållandena i orten eller till den allmänna förekomsten av likartad inverkan under jämförliga förhållanden. Detta framgår av paragrafens andra mening. Inverkan som inte är av någon betydelse, dvs. är bagatellartad, faller helt utanför influensregeln vilket innebär att en fastighetsägare alltid får tåla små värdeminskningar resp. tillgodogöra sig små värdesteg- ringar. Vad som avses med expropriationsföretaget och vilka effekter som ska beaktas vid tillämpningen av influensregeln är inte full- ständigt klarlagd i förarbeten och praxis. Av förarbeten och rätts- praxis framgår dock att med expropriationsföretaget avses expro- priationsändamålet. Av rättstillämpningen framgår vidare att det är den verksamhet som ska bedrivas på det område som exproprieras och effekterna av denna verksamhet som ska beaktas enligt influ- ensregeln t.ex. minskat fastighetsvärde till följd av trafikimmiss- ioner i form av buller etc. vid i ianspråktagande av mark för allmän väg. Även positiva och negativa effekter på fastighetsvärden orsa- kade av planläggningsåtgärder som har samband med expropria- tionsföretaget kan komma att prövas enligt influensregeln6 och därmed påverka ersättningsbedömningen. Exempel på en sådan plan- läggningsåtgärd som åsyftas är när mark i detaljplan avsätts som all- män kvartersmark. Allmän kvartersmark som i detaljplan avsatts för t.ex. skola, vård etc. kommer till följd av planläggningen inte att få bebyggas eller utnyttjas kommersiellt. Möjligheten att få någon avkastning från marken upphör eller begränsas därmed. Någon sär- skild ersättningsregel om hur sådan mark ska ersättas finns vare sig i ExL eller i annan lag. Enligt fast praxis ersätts emellertid allmän kvartersmark med utgångspunkt i den markanvändning som slagits fast i detaljplan för omkringliggande mark.7 Praxisen anses i lag- kommentaren till ExL a.a. s. 223 kunna ses som en tillämpning av 6Dahlsjö, , , Expropriationslagen En kommentar, tredje upplagan s. 249–251. 7Se NJA 1956 s. 174, 1963 not. A27, 1969 not. anför t.ex. i NJA 1969 not A22. I regel torde en för allmän byggnad avsedd tomt vara infogad i kvartersmark på sådant sätt, att den uppenbarligen måste åsättas i princip samma värde som omgivande mark avsedd för byggnadskvarter; närliggande, likvärdiga tomter kan då efter gottfinnande anslås till allmän byggnad eller till bostäder, butiker och kontor samt vid behov överföras från det ena ändamålet till det andra. influensregeln i 4 kap. 2 § ExL. Influensregeln skulle med ett sådant synsätt tillämpas så att man enligt huvudregeln i paragrafens första mening bortser från den plan enligt vilken mark lades ut som allmän kvartersmark och bedömer ersättningen utifrån den mark- användning som varit sannolik om marken inte lagts ut som allmän kvartersmark. Det sagda gäller under förutsättning att marken inte har ett högre värde vid pågående markanvändning eller med beak- tande av den i planen tillåtna användningen som allmän kvarters- mark.8 I sådana fall bestäms ersättningen med utgångspunkt i huvudregeln i 4 kap. 1 § första stycket ExL. Om ersättningen för allmän kvartersmark hänförs till 4 kap. 2 § ExL innebär det att ersättningen ifråga utgör ersättning för s.k. företagsskada och omfattas därför inte av påslaget om i 4 kap. 1 § andra stycket ExL. Detta framgår av 4 kap. 2 § fjärde stycket ExL. 8 Det senare kan vara fallet om ett kommersiellt utnyttjande är möjligt för det allmänna ändamålet. Bilaga 3 SOU 2012:91 I bilaga 2 redovisa utdrag från lagkommentaren till ExL a.a. s. 222– 224 i fråga om ersättning för allmän kvartersmark. Även för sådan mark eller utrymme som avsatts för allmän led- ning och allmän trafikanläggning samt för gemensam trafikanlägg- ning inom kvartersmark i detaljplan saknas särskilda ersättnings- regler i lagstiftningen. Ersättning för allmän ledning och allmän trafikanläggning bestäms med tillämpning av 4 kap. 1 § ExL och 4 kap. 2 § ExL och tar utgångspunkt i gällande detaljplan. Det är oftast fråga om mer begränsade intrång och normalt är det fråga om att bestämma ett intrång i pågående eller tillåten markanvänd- ning med stöd av 4 kap. 1 § ExL. skulle emellertid 4 kap. 2 § ExL kunna komma till tillämpning på så sätt att det blir fråga om att bestämma ersättningen utifrån den markanvändning som varit sannolik om marken inte lagts ut för allmänt ändamål. Det är samma synsätt som gäller ifråga om allmän kvartersmark. eller utrymme för gemensam trafikanläggning brukar med tillämpning av 4 kap. 1 § första stycket ExL och med hänvisning till NJA 1956 s. 603 ersättas med utgångspunkt i det genomsnittliga tomtmarksvärdet för de fastigheter som anläggningen ska betjäna. Det är därmed samma praxis som gäller som när fråga om ersätt- ning för de områden av fastighet som ska bilda en bebyggbar fas- tighet enligt detaljplan. I den mån värdet av upplåtet område är högre vid pågående markanvändning ersätts detta värde. Vid expropriation av del av fastighet ska influensregeln tillämpas i fråga om fastighetens värde före expropriationen. Det innebär att marknadsvärdet före expropriationen beräknas till det värde som fastigheten skulle ha haft om någon inverkan av expropriations- företaget inte hade förekommit förutsatt dock att detta är skäligt med hänsyn till orts- och allmänvanlighetsrekvisiten. Marknads- värdet på restfastigheten efter expropriationen ska däremot alltid beräknas med beaktande av sådan inverkan. Enligt den s.k. presumtionsregeln gällde tidigare, dvs. före 2010- 08-01, att löseskilling och intrångsersättning skulle bestämmas med visst bortseende från de förväntningar som förelåg om ändring i den ianspråktagna markens tillåtna användningssätt. En tillämpning av presumtionsregeln ansågs bl.a. innebära att allmän kvartersmark endast skulle ersättas med utgångspunkt i värdet av omkring- liggande detaljplanelagd mark vid den s.k. presumtionstidpunkten dvs. i princip före ansökan om expropriation. Den värdesteg- ring som uppkom för omkringliggande mark genom ny detaljplan tilläts därmed inte påverka ersättningen för den allmänna kvarters- Normalt innebar det en ersättningsnivå för allmän kvar- tersmark som överensstämde med ersättningsnivån för allmän plats- mark. Presumtionsregeln har numera upphävts (2010:832). För- väntningar om ändrad markanvändning som påverkat marknads- värdet vid värdetidpunkten ska därmed ersättas såvida de inte är att hänföra till expropriationsföretaget och till följd av reglerna i 4 kap. 2 § ExL om företagsnytta utgör sådan positiv inverkan som en fastighetsägare inte ska få tillgodogöra sig. Den effekt på ersätt- ningsnivån för allmän kvartersmark som en tillämpning av presum- tionsregeln medförde kan inte heller göras gällande längre. Hur ersättning för allmän plats, dvs. mark som i en detaljplan har avsatts som gata, väg, torg eller park i en detaljplan, ska bestämmas regleras i 4 kap. 3 a § ExL. Sådan mark kommer till följd av planläggningen inte att få bebyggas eller utnyttjas kommersiellt. Möjligheten att få någon avkastning från marken upphör eller begränsas därmed. Den värdeminskning som inträffar har fastig- hetsägare rätt att få ersättning för. Marken i fråga ersätts enligt 4 kap. 3 a § ExL med utgångspunkt i dess värde före planläggningen. Det innebär att detaljplanens negativa inverkan på marknadsvärdet inte beaktas. Ersättningsregeln i 4 kap. 3 a § ExL kommer därmed också att utgöra ett undantag från huvudregeln i 4 kap. 1 § ExL. Det ska här tilläggas att om den mark som avstås eller upplåts skulle ha ett högre värde om pågående markanvändning läggs till grund för ersättningsberäkningen aktualiseras naturligtvis inte en tillämpning av 4 kap. 3 a § ExL. I sådant fall sker ersättningsberäk- ningen enligt huvudregeln i 4 kap. 1 § första stycket ExL. Paragrafen infördes i ExL i samband med tillkomsten av PBL för att klarhet skulle råda om vilka regler som ska gälla vid inlösen av allmän plats. Det anfördes i den proposition som låg till grund för lagändringen att bestämmelsen uttrycker samma princip som anges i 4 kap. 2 § ExL, dvs. att inverkan av expropriations- företaget inte ska beaktas när löseskillingen bestäms. Det ska dock noteras att den skillnaden föreligger gentemot 4 kap. 2 § ExL att lagtexten i 4 kap. 3 a § ExL inte ger möjlighet till någon skälighets- prövning. Det förhållande att t.ex. andra fastighetsägare än den som ska avstå mark till allmän plats inom planområdet får fördelar i form av byggrätter i den nya planen finns därför inte möjlighet att beakta inom ramen för 4 kap. 3 a § ExL men som synes möjlig enligt 4 kap. 2 § ExL. Skillnaden kan något förenklat uttryckas så att ersättning för allmän plats ska bestämmas med bortseende av gällande plan och ersättning för allmän kvartersmark som regel bestämmas med beaktande av gällande plan. Ersättningsprinciperna vad gäller allmän plats kan illustreras med följande figur. Ersättningsbestämmelsen i paragrafen gäller inte för annan mark som har avsatts för allmänt ändamål i en detaljplan än allmän plats. Den gäller alltså som redan anförts inte för allmän kvartersmark och inte heller för mark som har avsatts för allmän trafikanlägg- ning, allmän ledning m.m., dvs. s.k. x, u och z-områden m.m. inom kvartersmark. Ifråga om ersättning enligt 4 kap. 3 a § ExL gäller inte något undantag från regeln i 4 kap. 1 § andra stycket ExL ifråga om det påslag om som ska ske på förlorat marknadsvärde. Löseskilling eller intrångsersättning för allmän platsmark ska sålunda innefatta ett sådant påslag. I bilaga 3 redovisas utdrag från lagkommentaren till ExL a.a. s. 268–272 i fråga om ersättning för allmän plats. Med värdetidpunkt avses den tidpunkt till vilken uppskattningen av expropriationsskadan ska hänföras. Som redan nämnts ska vär- deringen, om tillträde inte har skett, hänföras till den tidpunkt då expropriationsmålet slutligt avgörs. Om den exproprierande har tagit fastigheten i besittning före målets slutliga avgörande ska dock, som framgår av 4 kap. 4 § ExL första stycket, tillträdesdagen utgöra värdetidpunkt. Av andra stycket framgår att ersättningen ska jämkas med hänsyn till penningvärdeförändringar som förflyter mellan värdetidpunkten (förhandstillträdet) och domen. Även denna reglering innebär därmed visst avsteg från huvudregeln i 4 kap. 1 § första stycket ExL. I 4 kap. 5 § finns slutligen en regel som innebär att åtgärder som vidtagits i uppenbart syfte att höja expropriationsersättning inte beaktas när ersättningen bestäms. Vid sidan av de nu berörda grundläggande bestämmelserna för markåtkomst och ersättning finns vissa bestämmelser som riktar sig mot större exploatörer. En sådan fastighetsägare är sålunda under vissa förutsättningar skyldig att utan ersättning avstå eller upplåta mark eller annat utrymme som enligt en detaljplan ska användas för en allmän plats eller en allmän byggnad (6 kap. 3– 12 §§ PBL). En grundläggande förutsättning för avstående eller upplåtelse utan ersättning är att marken eller utrymmet behövs för en ända- målsenlig användning av området och att har beslutat om avståendet eller upplåtelsen före det att detaljplanen antas. får besluta om detta endast i den mån det kan anses skäligt med hänsyn till den nytta som ägaren kan väntas få av planens genomförande och med hänsyn till omständigheterna i övrigt (6 kap.5 § andra stycket PBL). Med nytta menas i första hand värdehöjning för exploatörens fastigheter. Denna nytta ska vägas mot värdet av den mark som ska avstås eller upplåtas utan ersättning. För att det ska vara skäligt med ett avstående eller upp- låtelse utan ersättning krävs att nyttan i betydande mån överstiger uppoffringen. Med omständigheterna i övrigt menas bl.a. att orätt- visa inte får uppstå mellan olika fastighetsägare inom planområdet. Bestämmelserna riktar sig således mot större exploatörer – inte mot fastighetsägare i ett område med blandat ägande som erhåller en eller annan ny byggrätt, se Regeringsrättens dom RÅ 1994:54. 9 Framställningen i avsnittet är i allt väsentligt hämtat från Lantmäteriets rapport 2011:1 s. 19–21. I bilaga 4 redovisas utdrag från kommentaren till PBL10 avseende 6 kap. 5 § andra stycket PBL och den avvägning som ska göras enligt paragrafen. Avstående till kommunen – Den som äger mark eller utrymme som enligt en detaljplan ska användas för en allmän plats som kommunen är huvudman för eller för en allmän byggnad är under de nämnda förutsättningarna skyldig att utan ersättning avstå mar- ken till kommunen. (6 kap. 4 § PBL). I ett sådant fall har marken ansetts övergå till kommunen med äganderätt den dag som beslut vinner laga kraft. Kommunen kan därmed ansöka om lagfart med länsstyrelsebeslutet som grund. Om beslutet avser en del av en fastighet måste dock kommunen se till att fastighetsindelningen anpassas till beslutet för att full lagfart ska kunna beviljas. Även om äganderätten omedel- bart övergår till kommunen behöver marken inte avträdas förrän den dag då kommunen behöver ta i anspråk marken eller utrymmet för det avsedda ändamålet (6 kap. 9 § PBL). Den som har avstått mark eller annat utrymme till kommunen ska frigöra marken eller utrymmet från inteckningar och andra särskilda rätter. Om detta inte kan ske, ska den som har avstått marken eller utrymmet ersätta kommunen för den skada som därigenom uppkommer. (6 kap. 10 § PBL).