sou · H1B329 · 2013-04-29 00:00:00 — Av dessa skäl bör den hemvisttid som krävs för förvärv av svenskt medborgarskap genom anmälan enligt 7 § minskas. En hemvisttid framstår som en lämplig huvudregel. Mot bakgrund av det på medborgarskapsområdet övergripande målet att undvika statslöshet, bör hemvistkravet sättas något lägre beträffande barn som inte förvärvar något medborgarskap vid födelsen. hemvist framstår som lämpligt. I sammanhanget bör uppmärksammas att de statslösa barn som är födda i och som inte förvärvar svenskt medborgarskap automatiskt vid födelsen i enlighet med utredningens förslag i avsnitt 8.3.2, även har möjlighet att förvärva medborgarskapet genom anmälan enligt 6 §. Anmälningsmöjligheten finns från barnets födelse. För medborgare i länder inom Europeiska ekonomiska samarbets- området (EES) – dock inte nordiska medborgare – och sådana familjemedlemmar som avses i 3 a kap. 2 § utlänningslagen, gäller att vid tillämpningen av MedbL permanent uppehållsrätt likställs med ett permanent uppehållstillstånd. För att få permanent uppehållsrätt krävs emellertid vistelse i , vilket är längre än de krav på hemvist som utredningen föreslår när det gäller anmälan enligt 7 §. Bland annat för att i praktiken möjliggöra för barn som berörs av dessa regler att få svenskt medborgarskap än , föreslår utredningen i avsnitt 9.3.2 att uppehållsrätt, i stället för permanent uppehållsrätt, ska likställas med ett permanent uppehållstillstånd. 8.5Personer som har fyllt och som haft hemvist i Enligt 8 § MedbL förvärvar en person som har fyllt 18 men inte svenskt medborgarskap genom anmälan om han eller hon har dels permanent uppehållstillstånd i , dels hemvist här i landet sedan han eller hon fyllde eller, i fråga om den som är statslös, . I följande avsnitt behandlas två frågor angående denna bestämmelse. Den första av dessa är hur bestämmelsen förhåller sig till de krav som ställs i FN:s konvention om begränsning av statslöshet (SÖ 1969:12). Den andra är om hemvistkraven i bestämmelsen bör ändras mot bakgrund av de ändringar som utredningen föreslagit när det gäller 7 § (se avsnitt 8.4.1). 8.5.2Överväganden och förslag mot bakgrund av kraven i FN:s konvention om begränsning av statslöshet Förslag: Nuvarande möjlighet för en utlänning som har fyllt och har permanent uppehållstillstånd samt hemvist här i landet sedan viss ålder, att förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan ska gälla till dess han eller hon har fyllt . Bedömning: För förvärv av svenskt medborgarskap enligt detta anmälningsförfarande ska även fortsättningsvis krävas permanent uppehållstillstånd och hemvist här i landet. Enligt FN:s konvention om begränsning av statslöshet ska en stat bevilja medborgarskap till en person som är född på statens territorium om personen annars skulle bli statslös. Medborgarskapet ska beviljas antingen automatiskt eller efter ansökan (application). Utgångspunkten vid ett automatiskt förvärv av medborgarskap vid födelsen är att inga andra krav än födelse på statens territorium får uppställas. Det automatiska förvärv för barn som föds i och som inte vid födelsen förvärvar ett annat medborgarskap (se avsnitt 8.3.2) som utredningen föreslår är beroende av att en förälder till barnet uppfyller vissa förutsättningar. Därför måste även ha ett ansökningsförfarande för att fullt ut uppfylla kraven i konventionen. En stat som väljer ett ansökningsförfarande får begränsa förvärvet av medborgarskap till statslösa som uppfyller vissa krav. Artikel 1.2 i konventionen innehåller en uttömmande lista över vilka villkor för förvärv av medborgarskap som konventionsstaten får ställa i detta fall. En ansökan som uppfyller villkoren får inte avslås. I svensk rätt motsvarar kravet således snarare en anmälan än ansökan (naturalisation). Naturalisation innebär en diskretionär prövning, vilket alltså inte är tillåtet i detta fall (se avsnitt 3.4.1). Enligt artikel 1.2 i konventionen är det bl.a. tillåtet att kräva att den statslösa personen ska ha varit stadigvarande bosatt i staten i fråga som inte överstiger före anmälan eller sammanlagt. Andra tillåtna krav är att personen alltid ska ha varit statslös och att han eller hon inte förklarats skyldig till brott mot statens säkerhet eller dömts till frihetsberövande påföljd eller längre. Möjligheten till anmälan ska enligt konventionen finnas som inte får börja senare än och inte upphöra tidigare än vid en ålder . Det bör i sammanhanget understrykas att när det gäller beviljande av medborgarskap till statslösa går i flera avseenden redan nu avsevärt längre än vad som krävs enligt konventionen. Om utredningens övriga förslag genomförs, kommer möjligheterna för statslösa personer att erhålla svenskt medborgarskap att stärkas ytterligare. För att med säkerhet ska uppfylla kraven i konventionen, bör dock perioden inom vilken en statslös person som är född i kan förvärva medborgarskap genom anmälan förlängas till dess han eller hon har fyllt . Det saknas skäl att begränsa utvidgningen av anmälningsmöjligheten till statslösa personer födda i . Möjligheten för en person att göra en anmälan om medborgarskap till dess han eller hon har fyllt bör därför gälla alla som omfattas av 8 §. Det har även anförts att det enligt konventionen inte skulle vara tillåtet att kräva att den statslöses bosättning i landet ska ha varit laglig, eftersom uppehållstillstånd eller laglig hemvist inte uttryckligen omnämns bland de villkor som staten enligt artikel 1.2 i konventionen tillåts ställa upp (se UNHCR, . Det finns starka principiella skäl till varför en laglig vistelse som huvudregel utgör en grundläggande förutsättning för förvärv av svenskt medborgarskap. Ett undantag i detta hänseende måste anses förutsätta en klar internationell förpliktelse eller andra mycket tungt vägande skäl. En samlad bedömning av konventionens ordalydelse, förståelsen av begreppet stadigvarande bosatt m.m. ger enligt utredningens mening inte anledning att ändra MedbL i detta hänseende. 8.5.3Överväganden med anledning av förhållandet mellan 7 och 8 §§ MedbL Bedömning: För förvärv av medborgarskap genom anmälan för den som har fyllt 18 men inte bör även fortsättningsvis krävas att han eller hon har hemvist här i landet sedan han eller hon fyllde eller, i fråga om den som är statslös, . I avsnitt 8.4.1 föreslår utredningen att hemvistkravet för förvärv av medborgarskap genom anmälan för barn enligt 7 § MedbL ska sänkas från fem till för barn som har ett annat medborgarskap, och från tre till för statslösa barn. Enligt nuvarande ordning korresponderar hemvistkraven i 7 och 8 §§. Syftet med 8 § är att ge personer som kommit till som barn och vars vårdnadshavare inte har medverkat till förvärv av svenskt medborgarskap, en möjlighet att själva anmäla önskemål om detta på i stort sett samma villkor som gäller för barn enligt 7 §. Det talar för att hemvistkraven i 8 § bör korrespondera med hemvistkraven i 7 §. Med beaktande av utredningens förslag om att minska hemvistkraven i 7 §, skulle detta innebära att anmälningsmöjligheten enligt 8 § skulle finnas för personer som haft hemvist i , om personen har ett annat medborgarskap, eller om personen i fråga är statslös. Även om 8 § när den infördes var en ny bestämmelse kan den ses som en utveckling av äldre bestämmelser om så kallad increscens. Enligt 3 § medborgarskapslag kunde en person som oavbrutet haft sitt hemvist i landet från det att hon eller han fyllt och dessutom tidigare haft sitt hemvist här under sammanlagt , förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan, om han eller hon fyllt 21 men inte . Statslösa personer kunde under vissa förutsättningar få svenskt medborgarskap redan . Någon motsvarande bestämmelse för anmälan om medborgarskap för minderåriga fanns inte. Införandet av 6–8 §§ MedbL innebar att dessa äldre bestämmelser kunde utgå. Bestämmelserna om increscens och de gällande 6–8 §§ har gemensamt att de rör personer som vistats i under åtminstone en del av sin barndom. bakgrunden bör syftet med 8 § inte anses vara enbart att möjliggöra medborgarskapsförvärv för personer som omfattats av 7 §, men vars vårdnadshavare inte har gjort en anmälan innan personen fyllt . Utredningen anser att det finns starka skäl för att sänka hemvistkraven i 7 § (se avsnitt 8.4.1), men att skälen för att sänka hemvistkraven i 8 § inte är lika starka. Det finns enligt utredningens mening inte tillräckliga skäl för att ytterligare underlätta förvärv av medborgarskap för unga vuxna som haft hemvist i sedan tonåren. Även om målgrupperna för 7 och 8 §§ enligt gällande regler i stort sett är desamma, måste det vidare beaktas att 8 § gäller vuxna personer. Mot denna bakgrund anser utredningen att nuvarande hemvistkrav i 8 § bör kvarstå. En nackdel med den lösning utredningen förespråkar är att vissa som omfattas av rätten till medborgarskap genom anmälan enligt 7 § inte själva kan anmäla medborgarskap enligt 8 § när de fyllt . Utredningen bedömer dock inte att denna nackdel är av sådan tyngd att den motiverar en ändring av kraven i 8 §. Också om hemvistkraven i 8 § lämnas oförändrade kommer målgrupperna för 7 och 8 §§ till stora delar att överensstämma. Att hemvistkraven i 8 § lämnas oförändrade innebär inte heller att möjligheterna att förvärva medborgarskap försämras för någon. 8.6Information om möjligheter till anmälan om medborgarskap för barn Förslag: ska ges i uppdrag att i samverkan med berörda organisationer i det civila samhället informera om barns möjligheter till svenskt medborgarskap genom anmälan. I utredningens uppdrag ingår att utreda varför så få av vårdnadshavarna till de barn som uppfyller villkoren för medborgarskap genom anmälan utnyttjar denna möjlighet och föreslå de ändringar i regelverket som bedöms lämpliga, t.ex. att barnen automatiskt beviljas medborgarskap. blev 648 barn svenska medborgare genom anmälan enligt 7 § MedbL. Som jämförelse kan nämnas att vid utgången av det året uppskattningsvis 55 000 barn uppfyllde villkoren för anmälan enligt 7 §. blev 128 statslösa barn födda i svenska medborgare genom anmälan enligt 6 §. Sammanlagt strax under 9 000 barn naturaliserades tillsammans med en förälder . Det förefaller därför klart att det finns många barn som uppfyller villkoren för medborgarskap genom anmälningsförfarande men vars vårdnadshavare inte utnyttjar denna möjlighet. Utredningen har efter kontakter med representanter för organisationer i det civila samhället konstaterat att möjligheterna till medborgarskap för barn genom anmälan förefaller vara relativt okända hos vårdnadshavarna i fråga. Denna okunskap bidrar troligen i hög grad till att så få vårdnadshavare anmäler medborgarskap för barn. En annan trolig förklaring är att många uppfattar det som viktigt att alla familjemedlemmar blir medborgare , vilket är möjligt genom att hela familjen naturaliseras tillsammans när föräldrarna uppfyller villkoren för detta. Det kan därför tänkas att en del familjer föredrar att naturaliseras även om barnen i familjen i och för sig har möjlighet att förvärva medborgarskap genom anmälan. Såväl önskan att alla familjemedlemmar blir medborgare som okunskap om andra möjligheter för barn att förvärva medborgarskap, kan vara orsaker till det förhållandevis stora antalet barn som naturaliseras tillsammans med en förälder. I det fall föräldrarna är medborgare i ett land som försöker undvika dubbelt medborgarskap, är det vidare sannolikt att vissa föräldrar avstår från att göra en anmälan om svenskt medborgarskap för barnet eftersom detta kan leda till att barnet förlorar föräldrarnas medborgarskap. Flera av utredningens förslag innebär att barn som kan bli medborgare genom anmälan i stället kommer att förvärva svenskt medborgarskap automatiskt vid födelsen (se avsnitt 8.2.1, 8.3.1 och 8.3.2). Likväl finns behov av ökad kunskap om möjligheterna för barn att få svenskt medborgarskap genom anmälan. informerar på sin webbplats om möjligheterna att bli svensk medborgare. Informationen omfattar även anmälningsförfarandet gällande barn. Som framgår förefaller det dock som att många av vårdnadshavarna till barnen i fråga inte nås av informationen. bör därför ges i uppdrag att i samverkan med berörda organisationer i det civila samhället informera om barns möjligheter till svenskt medborgarskap genom anmälan. Den nu gällande medborgarskapslagen trädde i kraft . har ett antal frågor om bl.a. lagens innehåll och praktiska tillämpning aktualiserats. I utredningens uppdrag ingår att särskilt överväga och lämna eventuella förslag gällande hemvistkraven för naturalisation (se avsnitt 9.2), och möjligheterna för vissa tidigare svenska medborgare att återfå svenskt medborgarskap (avsnitt 9.5). I uppdraget ingår även att analysera erfarenheterna i övrigt av MedbL och, om analysen ger anledning till detta, utarbeta nödvändiga författningsförslag eller andra förslag. I den delen har utredningen funnit skäl att se närmare på frågor om i MedbL uppställda krav på permanent uppehållstillstånd när det gäller medborgare i länder inom EES m.fl. (avsnitt 9.3), erfarenheterna av att dubbelt medborgarskap fullt ut tillåts (avsnitt 9.4) och vissa frågor angående anmälan om medborgarskap för nordiska medborgare (avsnitt 9.6). Erfarenheter av MedbL beaktas, i den mån de särskilt rör medborgarskap för barn och unga, även i avsnitt 8. För att en sökande ska kunna beviljas svenskt medborgarskap efter ansökan (naturalisation) krävs att personen haft sitt hemvist i . Olika tidsgränser för hemvist gäller för olika kategorier av sökande. I utredningens uppdrag ingår att bedöma om nuvarande tids- gränser är ändamålsenliga eller om det finns anledning att tillämpa andra tidsgränser, t.ex. ett mer enhetligt system. Utredningen ska särskilt beakta internationella åtaganden. Uppdraget omfattar endast hemvistkrav för naturalisation, dvs. inte mot- svarande krav för förvärv av medborgarskap genom anmälan. I 11 § MedbL finns de grundläggande reglerna om naturalisation. Vilka krav som ställs för att naturalisation ska kunna ske har mer utförligt redovisats i avsnitt 3.4.1. När det gäller hemvistvillkoret framgår av bestämmelsen att en person efter ansökan kan beviljas svenskt medborgarskap, om han eller hon har hemvist i i fråga om dansk, finländsk, isländsk eller norsk medborgare, i fråga om den som är statslös eller att bedöma som flykting enligt 4 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716), och i fråga om övriga. Huvudregeln är alltså att hemvist krävs för naturalisation. Även om kraven i 11 § inte är uppfyllda får enligt 12 § första stycket sökanden ändå naturaliseras, om sökanden har varit svensk medborgare, sökanden är gift eller sambo med en svensk medborgare, eller det annars finns särskilda skäl till det. En sökande som inte kan styrka sin identitet enligt kravet i 11 § 1 får enligt 12 § andra stycket naturaliseras endast om han eller hon har hemvist i och gör sannolikt att den uppgivna identiteten är riktig. 9.2.3Reglernas bakgrund och tillämpning medborgarskapslag stadgades för naturalisation som huvudregel ett hemvistkrav . Denna tidsgräns tillämpades emellertid endast för nordbor. För andra krävdes vanligtvis hemvist. Enligt medborgarskapslag gällde ursprungligen som huvudregel en hemvisttid . Nordiska medborgare kunde dock naturaliseras . Den nuvarande huvudregeln att naturalisation kan ske hemvist infördes efter förslag av i betänkandet Invandrarna och minoriteterna (SOU 1974:69). sänktes hemvistkravet för nordiska medborgare från till det nu gällande kravet . Frågorna behandlades också i departementspromemorian Förvärv av svenskt medborgarskap (Ds A 1975:14). I efterföljande proposition anförde det föredragande statsrådet bl.a. följande (prop. 1975/76:136 s. 29): [D]e många åtgärder som har vidtagits för att underlätta för invandrarna att växa in i det svenska samhället har lett till att nuvarande krav på hemvisttid framstår som onödigt långtgående. Jag delar uppfattningen i promemorian att kravet på hemvisttidens längd inte bör sättas högre än vad som erfarenhetsmässigt behövs för att utlänningar i allmänhet skall hinna inlemmas i det svenska samhället. Den föreslagna tiden för utomnordiska medborgare är enligt min mening lämpligt vald. Gemenskapen i fråga om kultur och samhällsförhållanden inom bör föranleda att hemvistkravet sätts avsevärt lägre för nordiska medborgare. Jag ansluter mig till förslaget att tiden sänks till . Genom antagandet av MedbL kodifierades rådande praxis att naturalisation kan ske hemvist när det gäller den som är statslös eller att bedöma som flykting. Regeringen fann inte skäl att ändra de gällande villkoren för naturalisation i något materiellt hänseende och hemvistkravet enligt huvudregeln och för nordiska medborgare kvarstår alltså i nu gällande lag (prop. 1999/2000:147 s. 46 f.). Möjlighet att få dispens från villkor för naturalisation har funnits . I likhet med naturalisationskraven i sig har dispensmöjligheterna emellertid varierat. Enligt bestämmelserna i 12 § MedbL finns möjlighet till dispens från samtliga villkor för naturalisation. När det gäller hemvistkravet ges dispens i många olika situationer. Den nedsättning av hemvisttiden som medges varierar efter förhållandena i det enskilda fallet, vilket kan illustreras med några exempel ur praxis. När det gäller tidigare svenska medborgare (12 § första stycket 1) som varit bosatta i intill vuxen ålder kan naturalisation ske eller efter återkomsten till . För tidigare medborgare som aldrig haft hemvist i eller som bara varit bosatta i landet som barn, krävs däremot för naturalisation i regel hemvist. För en sökande som är gift eller sambo med en svensk medborgare (12 § första stycket 2) gäller som regel ett krav på hemvist . Detta förutsätter dock att den person som sökanden är gift eller sambo med själv har varit svensk medborgare och att äktenskapet eller samboförhållandet varat åtminstone . När det slutligen gäller dispens på grund av särskilda skäl (12 § första stycket 3) kan det röra sig om ett stort antal situationer med varierande nedsättning av kravet på hemvist. I 12 § andra stycket regleras möjligheterna till dispens från identitetskravet för en sökande som inte kan styrka sin identitet. En motsvarande regel infördes medborgarskapslag. I propositionen Medborgarskap och identitet (prop. 1997/98:178), som låg till grund för lagändringen 1999, anförde regeringen vad gäller den särskilt stadgade hemvisttiden att en förlängd hemvist medför bl.a. större möjligheter att bedöma trovärdigheten av de uppgifter sökanden lämnar och också utgör ett incitament för sökanden att få fram erforderliga handlingar. Vidare ansåg regeringen att ett strängare krav beträffande hemvisttiden även kan verka avhållande för personer som vill dölja sin rätta identitet och otillbörligt utnyttja dispensförfarandet. hemvist framstod enligt regeringen som en lämplig avvägning (prop. 1997/98:178 s. 16). Bedömning: Tidsgränserna för naturalisation är ändamålsenliga och bör inte ändras. Uppställandet av ett hemvistkrav för naturalisation ger framför allt uttryck för tanken att en person för att kunna bli svensk medborgare ska känna till svenska förhållanden och vara en del av det svenska samhället. Individen anses då ha en sådan samhörighet med att han eller hon som huvudregel ska kunna förvärva svenskt medborgarskap. Vidare har hemvistkravet betydelse för möjligheten att bedöma om en sökande haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt (11 § 5 MedbL). Frågorna behandlas bl.a. i Wahlbäck och , s. 36 samt i slutbetänkande Vandelns betydelse i medborgarskapsärenden m.m. SOU 2013:29 Erfarenheter av medborgarskapslag (SOU 1994:33), s. 54 f. och medborgarskapskommittés slutbetänkande Svenskt medborgarskap (SOU 1999:34), s. 50. Mot bakgrund av dessa hänsyn framstår huvudregeln att en sökande ska ha haft hemvist i för att kunna naturaliseras som väl avvägd och ändamålsenlig. Som framgått av redovisningen ovan omfattar huvudregeln samtliga sökande med undantag för dels statslösa och flyktingar, dels medborgare i de övriga nordiska länderna. Dessa enda undantag från huvudregeln berättigas av sinsemellan olika intressen. Den något kortare hemvisttiden för statslösa och flyktingar återspeglar internationella åtaganden att underlätta personers rättsliga ställning (SÖ 1965:54) och artikel 6 punkt i den europeiska konventionen om medborgarskap (SÖ 2001:20). Mot den bakgrunden framstår den gällande hemvisttiden för statslösa och flyktingar som väl avvägd och ändamålsenlig. Hemvistkravet för nordiska medborgare måste ses i ljuset av de historiska band och stora likheter som finns kulturellt och i samhällsförhållanden mellan och övriga nordiska länder. Det går naturligtvis inte att dra några säkra slutsatser avseende varje individs förutsättningar att t.ex. lära känna svenska förhållanden utifrån att han eller hon är nordisk medborgare. Möjligheterna att få fäste i det svenska samhället är också beroende av fler faktorer än t.ex. historiska band och geografisk närhet – detta gäller inte minst i en globaliserad värld. Likväl är det rimligt att anta att nordiska medborgare i allmänhet behöver än andra sökande för att sätta sig in i svenska förhållanden. Också den omständigheten att underlättat för nordiska medborgare att förvärva svenskt medborgarskap måste beaktas. Utöver möjligheten till naturalisering hemvist har de flesta nordiska medborgare en rätt att hemvist förvärva medborgarskap genom anmälan (18 § MedbL). Bestämmelsen bygger på avtal om medborgarskap mellan , , , och . Det gällande avtalet (SÖ 2012:6) trädde i kraft . Avtalet rör inte naturalisation av nordiska medborgare. De nämnda omständigheterna talar sammantaget för att en förhållandevis kort hemvisttid bör vara tillräcklig när det gäller naturalisering av nordiska medborgare. En så pass kort hemvisttid som begränsar visserligen i viss mån möjligheterna att bedöma om sökanden uppfyller kravet i 11 § 5 MedbL gällande hederligt levnadssätt. Den frågan måste dock även ses mot bakgrund av den ovan nämnda möjligheten till medborgarskapsförvärv genom anmälan. Vid anmälan sker ingen sådan omfattande prövning av sökandens levnadssätt som är fallet vid ansökan om naturalisation, utan det krävs endast att han eller hon inte har dömts till frihetsberövande påföljd. Sammantaget framstår även hemvistkravet för nordiska medborgare som väl avvägt och ändamålsenligt. Möjligheten enligt 12 § till dispens från hemvistkravet behövs för att hemvisttiden ska kunna anpassas efter de sökandes individuella förhållanden när detta är motiverat. Praxis på området avspeglar till stor del de tankar som hemvistkravet framför allt vilar på, dvs. att en person för att bli svensk medborgare ska känna till svenska förhållanden och vara en del av det svenska samhället. Som konstaterats ovan anses individen då ha en sådan samhörighet med att han eller hon som huvudregel ska kunna förvärva svenskt medborgarskap. Även andra hänsyn spelar dock in vid dispens- prövningen, t.ex. sökandens behov av medborgarskapet. Möjligheten att bedöma en sökandes levnadssätt begränsas i vissa fall när dispens ges från hemvistkravet. Detta är emellertid en i det närmaste oundviklig följd av dispenssystemet, som får godtas. Beträffande den särskilda bestämmelsen gällande sökande som inte kan styrka sin identitet framstår den uppställda hemvisttiden som väl avvägd och ändamålsenlig. Utredningen har alltså kommit fram till att de tidsgränser som ställs upp i 11 § i sig är lämpliga. Även skillnaderna mellan de olika kategorierna av sökande framstår som motiverade. Likaså har utredningen funnit att det finns goda skäl för bestämmelserna om dispens i 12 §. Det har inte heller framkommit att tillämpningen av olika tidsgränser är förenad med några praktiska problem. Utredningen bedömer sammantaget att de nuvarande tidsgränserna och möjligheterna till dispens från dessa är ändamålsenliga. Det finns inte tillräckliga skäl att ändra de aktuella reglerna, vare sig till ett system med mer enhetliga tidsgränser eller på annat sätt.