sou · H1B369 · 2013-10-04 00:00:00 — Dessa kan omprövas med stöd av 24 kap. 5 § första stycket 1 MB även om ovan nämnda tidpunkt inte passerat. Omprövningsbestämmelsens sista stycke innehåller en begräns- ning i hur långtgående krav som får ställas i samband med en omprövning. De krav som ställs får inte innebära att verksamheten avsevärt försvåras eller kan bedrivas. I praktiken medför denna begränsning att kanske i och för sig motiverade åtgärder för att följa en miljökvalitetsnorm inte kan krävas. Se dock 24 kap. 3 § första stycket 7 MB om återkallelse av tillstånd och vad anfört i detta avseende.30 30 SOU 2011:86 s. 233 f. Åtgärdsprogram ska vara vägledande vid kravställandet och spelar en viktig roll för att avgöra behov av åtgärder, bördefördelning och kostnader.31 Av 5 kap. 8 § MB följer att myndigheter och kom- muner, inom sina ansvarsområden, ska vidta de åtgärder som behövs enligt ett fastställt åtgärdsprogram. Enligt 5 kap. 6 § andra stycket 2 MB ska ett åtgärdsprogram innehålla bl.a. uppgift om vilka myndigheter eller kommuner som behöver vidta åtgärderna. Såsom åtgärdsprogrammen har utformats har domstolarna inte pekats ut som en sådan myndighet som behöver vidta åtgärderna. Det kan därför hävdas att domstolarna inte direkt träffas av 5 kap. 8 § MB. I förarbetena anges emellertid att åtgärdsprogrammen kan träffa alla myndigheter och kommuner som kan påverka möjligheten att följa miljökvalitetsnormerna.32 Vidare följer av 6 kap. 19 § MB att varje myndighet som ska tillämpa MB, vilket bör omfatta bl.a. tillstånds- och tillsynsmyndigheten, ska se till att sådana beslutade åtgärds- program som avses i 5 kap. MB och som har betydelse för pröv- ningen finns tillgängliga i målet eller ärendet. Av detta följer, enligt utredningen, att åtgärdsprogrammen, har en vägledande funktion när domstolen ska avgöra vilka krav som kan ställas på en enskild verksamhetsutövare vid tillståndsprövning. Åtgärdsprogram är över- gripande dokument, som binder myndigheter och kommuner. De utgör således förvaltningsbeslut utan inslag av myndighetsutövning mot enskilda. Utgångspunkten är således att åtgärdsprogram inte ska innehålla förvaltningsbeslut som rör enskildas skyldigheter och rättigheter på ett sådant sätt att besluten ska vara överklagbara. Det har därför inte införts några bestämmelser i som särskilt reglerar frågan om överklagande av beslut i åtgärdsprogram.33 Detta innebär att åtgärdsprogrammen inte får bli så detaljerade att de i praktiken innebär beslut mot enskilda verksamhetsutövare. I sammanhanget kan även nämnas grundlagsbestämmelsen i 12 kap. 2 § RF som anger att ingen myndighet, inte heller eller en kommuns beslutande organ, får bestämma hur en för- valtningsmyndighet i ett särskilt fall ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot en enskild eller mot en kommun eller som 2009/10:184 s. 48. 2009/10:184 s. 52. 2009/10:184 s. 54. rör tillämpningen av lag. En motsvarande bestämmelse finns för domstolar i 11 kap. 3 § RF enligt vilken ingen myndighet, inte heller , får bestämma hur en domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt ska tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Detta innebär således att de åtgärder som anges i åtgärdsprogrammet måste hållas på en relativt övergripande nivå. Myndigheter och kommuner kan för att genomföra åtgärder i åtgärdsprogrammen använda de verktyg som de redan förfogar över t.ex. genom MB. Det kan bl.a. handla om att utfärda föreskrifter, utöva tillsyn eller ansöka om omprövning. De åtgärder som kan bli följden av åtgärdsprogrammet för enskilda verksamhetsutövare, i form av försiktighetsmått och skyddsåtgärder, måste dock bedömas enligt de regler som gäller för just bedömningar i det enskilda fallet, t.ex. de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB. Åtgärdsprogrammen drar alltså upp riktlinjerna för de efterföljande besluten, men kan inte i detalj binda tillstånds- eller tillsynsmyndigheten när det gäller hur de tillämpar valda styrmedel i det enskilda fallet.34 Som nämnts inledningsvis ska utredningen föreslå de ändringar som krävs för att alla vattenanläggningar är utformade och bedrivs i enlighet med de krav som bl.a. innebär. Efter en genom- gång av kan utredningen konstatera att det finns en del oklarheter kring vad direktivet egentligen kräver av medlemsstaterna och i vilken mån dessa krav ska kanaliseras till en enskild verksamhetsutövare. Utredningens uppfattning är att RDV kräver av medlemsstaterna att de mål som fastställs med stöd av bestämmelserna i direktivet ska uppnås. Det är emellertid upp till medlemsstaterna själva att ange vilka mål som ska fastställas, den närmare innebörden av dessa och hur de ska uppnås. Detta ska självklart göras utifrån bestämmelserna i bilaga 34 , Vägledning om tillämpning av miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram för vatten inom tillsynsarbetet, , s. 14. V till RDV och med en eventuell tillämpning av undantagen. För det fall undantagen tillämpas ska detta särskilt motiveras. De miljö- kvalitetsnormer som fastställt ska således också följas. Utredningen har noterat att det förekommer viss diskussion om målet om god ytvattenstatus ska anses vara en resultatförpliktelse, där det resultat som måste uppnås är det viktigaste, eller ansträng- ningsförpliktelse, där vikten i stället läggs på ansträngningen att uppnå målen. I artikel 4.1 a) ii) anges att Vid genomförande av de åtgärdsprogram som anges i förvaltnings- planerna för avrinningsdistrikt ska medlemsstaterna när det gäller ytvatten skydda, förbättra och återställa alla ytvattenförekomster i syfte att uppnå en god ytvattenstatus år efter detta direktivets ikraftträdande (utredningens kursivering) Formuleringen i syfte att uppnå kan tolkas på så sätt att målet om god ytvattenstatus i RDV endast ska ses som en ansträngningsförpliktelse. Det skulle innebära att så länge en medlemsstat anstränger sig i tillräcklig mån för att uppnå god ytvattenstatus skulle det inte före- ligga någon överträdelse av direktivet. En medlemsstat skulle inte vara skyldig att uppnå god status inom den föreskrivna tidsperioden. Frågan om det föreligger en överträdelse eller inte skulle således inte avgöras om miljömålen uppnås eller inte inom den utsatta tiden. I stället skulle frågan om fördragsbrott föreligger bedömas utifrån om det har antagits ett åtgärdsprogram som är tillräckligt för att på objektiva grunder säkerställa att ett miljömål uppnås inom den angivna tiden.35 Det har å andra sidan framförts att målet ska anses vara en resultatförpliktelse. Med ett sådant synsätt skulle medlemsstaterna vara bundna av de mål som följer av direktivet, dvs. att god ytvatten- status ska uppnås till den förutsatt att inget av undantagen är tillämpliga. Regeringen menar att direktivets bestämmelser om icke- försämring och att nå målen är bindande för medlemsstaterna. Om målen inte vore bindande skulle det, enligt regeringen, inte finnas behov av bl.a. de undantag som artikeln anger i fråga om tidsfrister 35 Bjällås, , Vilka krav ställer ramdirektivet för vatten på vattenkraften?, , s. 15. Rapporten är utförd på uppdrag av . som kan förlängas i syfte att stegvis nå målen och om mindre stränga miljömål.36 Det slutliga ställningstagandet beträffande miljömålens inne- börd i detta avseende kan endast ges av . Vid avsaknad av något domstolsavgörande anser utredningen att det är rimligt att utgå från regeringens ställningstagande, dvs. att det är fråga om en resultatförpliktelse. Vad som utgör en miljökvalitetsnorm för vatten som t.ex. god ekologisk status är ännu inte mer preciserat än vad som framgår av bedömningsgrunderna i bilaga V till RDV och utvecklingen av dessa i de svenska myndighetsföreskrifterna. Den konkreta innebörden av en miljökvalitetsnorm för vatten och vilka faktiska krav på miljön som uppställer är emellertid, enligt utredningen, inte helt klart och det är bl.a. detta som skapar tillämpningsproblem. En jämförelse kan göras med miljökvalitetsnormerna för luft som är gränsvärdesnormer och som anger exakta föroreningsnivåer av vissa ämnen som inte får överskridas. Som exempel kan nämnas 14 § luftkvalitetsförordningen (2010:477) där miljökvalitetsnormen är formulerad enligt följande: För att skydda människors hälsa får kolmonoxid inte förekomma i utomhusluft med per kubikmeter luft som högsta Innebörden av denna miljökvalitetsnorm är mycket mer konkret än t.ex. miljökvalitetsnormen god ekologisk status. är det lättare för tillstånds- och tillsynsmyndigheten att, när det gäller den nämnda miljökvalitetsnormen för luft, med tillämpning av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB avgöra vilka försiktig- hetsmått och skyddsåtgärder som bör övervägas vid en enskild prövning. När det gäller miljökvalitetsnormerna för vatten har åtgärdsprogrammen en viktig roll att spela i detta avseende. Enligt utredningens mening bör därför fokus läggas på åtgärdsprogrammens funktion och genomslag. Beträffande tillämpningen av undantagen samt möjligheten att förklara vattenförekomster som KMV och KV vill utredningen understryka vikten av ytterligare vägledning. Med det system har valt blir tillämpningen av dessa instrument helt upp till vattenmyndigheterna att bedöma. Prövningen av undantagen liksom utpekandet av KMV och KV görs av dessa myndigheter 2009/10:184 s. 41 f. utan någon möjlighet till överprövning. Tillämpningen av bestäm- melserna har dock stor betydelse för vilka krav på åtgärder som sedan kommer att ställas på de verksamheter som påverkar vatten- förekomsten i fråga samt möjligheter att uppnå RDV:s miljömål. Hur miljökvalitetsnormerna ska nås Inledningsvis vill utredningen framhålla att direktivet inte ställer några uttryckliga krav på anläggningars utformning eller andra försiktighetsmått och skyddsåtgärder som ska vidtas. Direktivet ställer krav på att medlemsstaterna ska se till att vattenförekomster klassificeras och att det uppnås viss status eller potential i dessa. Vilka åtgärder som krävs för att uppnå denna status eller potential ska anges i åtgärdsprogram. I vilken mån skyldigheten att vidta dessa åtgärder ska kanaliseras till den aktör som utför den påverkande åtgärden eller verksamheten reglerar inte direktivet. Enligt MB ska miljökvalitetsnormerna för vatten och åtgärds- programmen, som bestämts till följd av skyldigheterna enligt RDV, beaktas vid tillståndsprövning och tillsyn. Detta följer bl.a. av 5 kap. 3 och 8 §§ samt 6 kap. 7 andra stycket 2 och 19 §§ MB, praxis och förarbetsuttalanden. Utredningen bedömer att lagregleringen i detta avseende är tillräcklig, se avsnitt 5.1.6. Det kan dock i sammanhanget noteras att t.ex. art- och områdesskyddsbestämmelserna kräver dispens respektive tillstånd för en verksamhet eller åtgärd som kan komma att påverka det skyddade området eller arten. Någon motsvarande bestämmelse finns inte för verksamheter och åtgärder som kan komma att påverka att en miljökvalitetsnorm inte följs. Många av de vattenverksamheter som bedrivs i de svenska vatten- dragen, t.ex. i anslutning till vattenkraftverk och dammar grundas på tillstånd eller rättigheter som omfattas av rättskraft enligt 24 kap. 1 § MB. Detta innebär att de är skyddade mot ytterligare krav i form av t.ex. försiktighetsmått och skyddsåtgärder. Har verksamhetsutövaren ett tillstånd eller en rättighet som omfattas av rättskraft kan således verksamheten inte med dagens regler i MB begränsas för att en miljökvalitetsnorm ska kunna följas. Bestämmelserna om tillsyns- föreläggande är uttryckligen begränsade av ett tillstånds rättskraft, se 26 kap. 9 § tredje stycket MB. En ändring av tillståndet eller rättigheten för att t.ex. kunna kräva av verksamhetsutövaren att anlägga och bekosta ett omlöp kräver med dagens regler i MB att tillståndet blir föremål för en omprövning enligt 24 kap. 5 § MB. Omprövning är ett för myndigheterna resurs- krävande förfarande där det saknas drivkraft för verksamhetsutövaren att tillhandahålla nödvändiga underlag och bidra till att tillståndet moderniseras.37 Omprövning har på grund av bl.a. bristande resurser inte kommit i fråga i så stor utsträckning. Utredningen föreslår att äldre tillstånd och rättigheter ska kunna bli föremål för en ny prövning enligt MB, se kapitel 7. Prövningen ska enligt förslaget ske som om det vore en helt ny anläggning och verksamhet. Utredningen bedömer att förslaget om ny prövning ger bättre förutsättningar för att miljökvalitetsnormerna för vatten ska kunna få genomslag. Åtgärder för att följa en miljökvalitetsnorm kan även aktuali- seras i de fall verksamhetsutövaren själv ansöker om tillstånd för ändring t.ex. effektivisering av anläggningen. Såsom praxis har kommit att utvecklas beträffande vattenverksamhet har dock prövningen begränsats till den sökta ändringen, se avsnitt 9.2.5. Det innebär i sin tur att miljökvalitetsnormerna endast har kunnat beaktas beträffande ändringen och att hela verksamhetens påverkan på möjligheten att följa en norm inte har blivit föremål för prövning. Utredningen föreslår i avsnitt 9.4 att huvudregeln för prövningens omfattning även vid ändring av en vattenverksamhet ska vara att hela verksamheten prövas. Utredningen bedömer att detta förslag ger bättre förutsättningar för att miljökvalitetsnormerna för vatten ska kunna få genomslag. Som nämnts ovan anger miljökvalitetsnormerna vilken kvalitet på miljön som ska utgöra utgångspunkt vid bl.a. tillståndsprövning och tillsyn. Vilka krav som, för att uppnå denna kvalitet på miljön, kan ställas på en enskild verksamhetsutövare avgörs dock genom tillämpning av de materiella reglerna i MB, såsom de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB.38 Mot bakgrund av att det är svårt att veta vilka konkreta åtgärder som krävs för att miljökvalitetsnormerna för vatten ska uppnås är det svårt att avgöra om tillämpningen av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB är tillräckliga. Utredningen bedömer dock att den nuvarande regleringen i detta avseende i de 37SOU 2011:86 s. 226. 2009/10:184 s. 48. flesta fall torde vara tillräcklig och väl speglar det ansvar enskilda verksamhetsutövare rimligen bör åläggas när det gäller miljökvalitets- normerna för vatten. Detta överensstämmer även med regeringens uttalande att det, för att följa miljökvalitetsnormer som inte är gränsvärdesnormer, räcker med att kunna tillämpa de grundläggande hänsynsreglerna i 2 kap. MB.39 Vid bedömningen av vad som kan krävas i form av åtgärder från enskilda verksamhetsutövare torde viss ledning kunna hämtas i övriga EU-rättsliga bestämmelser, såsom principen om att förorenaren ska betala. Denna princip, är i likhet med annan EU-lagstiftning förenad med en skälighetsavvägning. Utan att ha gått riktigt på djupet bedömer utredningen att den rimlighetsavvägning som ska göras med stöd av 2 kap. 7 § samt 24 kap. 5 § sista stycket MB inte kan kritiseras i det här avseendet. Bestämmelserna utgör i sig inget hinder mot att uppnå de krav som följer av RDV, detta ansvar åvilar staten, utan medför endast att orimliga krav inte ska kunna ställas på berörda verksamhetsutövare. anger som nämnts bestämmelserna i 2 kap. 7 § andra och tredje stycket MB beträffande gränsvärdesnormer att de krav som behövs kan ställas. Detta innebär att det beträffande dessa normer går att frångå den rimlighetsavvägning som ska göras. En möjlig politisk lösning skulle kunna vara att låta miljökvalitets- normerna för vatten, trots att de inte utgör gränsvärdesnormer, omfattas av 2 kap. 7 § andra och tredje stycket MB. Om detta skulle övervägas måste följande beaktas. En sådan ordning skulle innebära att ett betydligt större ansvar för uppfyllandet av miljökvalitetsnormerna för vatten åläggs enskilda verksamhetsutövare och att kravet på rimlighet kan frångås. När det gäller miljökvalitetsnormer för vatten är det mycket svårare än när det gäller gränsvärdesnormer att på förhand förutspå vilken typ och hur långtgående åtgärder som kan bli aktuella för den enskilda verksamhetsutövaren och således om det är skäligt att vältra över det ansvaret. Detta utgör, enligt utredningen, ett starkt skäl för att inte låta miljökvalitetsnormerna för vatten omfattas av 2 kap. 7 § andra och tredje stycket MB. Utredningen bedömer dock att denna fråga kräver överväganden av politisk karaktär och därför lämpligen bör utredas inom ramen för Miljömålsberedningen (M 2010:04). 2009/10:184 s. 43 ff. Mer konkreta åtgärder i åtgärdsprogrammen RDV anger att medlemsstaterna vid genomförandet av åtgärds- program bl.a. ska genomföra alla åtgärder som är nödvändiga för att förebygga en försämring av statusen i alla ytvattenförekomster samt vidta alla nödvändiga åtgärder för att skydda, förbättra och återställa alla ytvattenförekomster. De åtgärdsprogram upprättat och genomfört kan inte sägas uppfylla det kravet. Enligt utredningens bedömning behöver åtgärdsprogrammen bli mer konkreta. Detta behövs såväl för att definiera vad som utgör den miljökvalitetsnorm som fastställts för vattenförekomsten i fråga som för att vägleda tillämpande myndighet. Ett åtgärdsprogram kan dock inte bli så detaljerat i fråga om konkreta åtgärder för en viss verksamhet att det blir fråga om ett förvaltningsbeslut riktat mot en enskild eller ett beslut om hur en annan myndighet ska besluta i en enskild fråga, se ovan. Detta begränsar hur konkreta åtgärdsprogram kan bli och hur bundna de tillämpande myndigheterna kan tillåtas vara. Om bestämmelserna om åtgärdsprogrammens funktion och innehåll bör ändras kan inte lösas inom ramen för denna utredning. Finns intresse av att låta programmen bli mer detaljerade i fråga om vilka åtgärder som krävs i förhållande till en enskild verksamhet och att tillämpande myndigheter ska vara bundna av vad som anges i programmet krävs, enligt utredningens bedömning, att en över- klagandemöjlighet införs respektive att grundlagen ändras. Bestäm- melserna om åtgärdsprogram berör även andra miljökvalitetsnormer vilka utredningen inte har haft möjlighet att studera närmare. Det bör därför utredas i särskild ordning. Däremot bedömer utredningen att dagens åtgärdsprogram kan och bör bli avsevärt mer konkreta till dess innehåll utan att ovanstående bestämmelser överträds. Att som i nuvarande åtgärdsprogram ange åtgärder som är mer av kartläggande och undersökande natur är inte i överensstämmelse med RDV och inte tillräckligt för att möjliggöra att de fastställda miljökvalitetsnormerna nås. Detta är även ett förhållande som Kommissionen uppmärksammat i en rapport till Europa- parlamentet och Rådet. I rapporten anges att de svenska åtgärdspro- grammen måste bli mer tydliga avseende vilka åtgärder som är Detta för att åtgärdsprogrammet ska kunna bli ett transparent planeringsverktyg som visar hur miljömålen ska uppnås.40 Som nämnts tidigare finns ingen materiell regel i balken som anger att miljökvalitetsnormer ska få ett direkt genomslag. Normerna ska i stället beaktas vid tillståndsprövning eller tillsynsutövning för en enskild verksamhet. Vid tillståndsprövning enligt MB behandlas den verksamhet som för tillfället är föremål för prövning. Det innebär att bl.a. försiktighetsmått och skyddsåtgärder prövas för den enskilda verksamheten utifrån den påverkan som endast den verksamheten svarar för. I vissa fall härrör påverkan på vatten- förekomster från flera verksamheter. Möjligheten att följa en miljö- kvalitetsnorm i en vattenförekomst är då beroende av att åtgärder som berör flera verksamheter vidtas. Det förutsätter i sin tur att ansvaret för vidtagande av åtgärder fördelas mellan de aktörer som bidrar till att inte följs. Som berörts ovan ska åtgärdsprogrammen utgöra det verktyg som anger nödvändiga åtgärder för att miljökvalitetsnormerna ska följas. Det är också det dokument som ska användas för att ange vad som påverkar möjligheten att följa en fastställd miljökvalitets- norm och i vilken utsträckning denna påverkan sker. Det svenska regelverket saknar förutsättningar för att uppnå en mer sammanhållen prövning av ett helt vattendrag och de verksamheter som påverkar vattendragets status. Bestämmelsen i 16 kap. 8 § MB innehåller förvisso en möjlighet för prövnings- myndigheten att föreskriva om villkor som omfattar två eller flera verksamheter. Verksamhetsutövare kan t.ex. komma överens om att försiktighetsmått vidtas av ena företaget för att båda verksam- heterna ska kunna bedrivas utan att miljökvalitetsnormer överträds eller för att man på annat sätt ska kunna nå fördelar för människors hälsa eller miljön.41 Som framgår av bestämmelsens ordalydelse bygger detta dock på att verksamheternas utövare kommer överens. 403rd WFD implementation report, , (SE) (SWD(2012)379 Volume 26. 41Bengtsson m.fl., (. 2013, Zeteo) kommentaren till 16 kap. 8 §. Utredningens förslag om ny prövning i kapitel 7 möjliggör dock vattendragsvisa prövningar i större utsträckning. 5.2Fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet Fågeldirektivet innehåller regler till skydd för samtliga naturligt förekommande och vilt levande fågelarter inom EU. Skyddet gäller för såväl fåglarna som deras ägg, reden och boplatser. Art- och habitatdirektivet kompletterar fågeldirektivet och omfattar både djur och växter. Medlemsländerna ska enligt direktivet vidta åtgärder för att bibehålla eller återuppbygga en god bevarande- status i fråga om naturliga livsmiljöer för vilda levande djur och växter av gemenskapsintresse. Det innebär att förutsättningen för att djuren och växterna ska kunna bevaras i sina naturliga levnadsmiljöer ska upprätthållas. De två direktiven innebär således dels ett områdes- skydd, dels ett artskydd. Målet för dessa direktiv är framför allt att bibehålla eller återställa vad som kallas en gynnsam bevarandestatus för vissa livsmiljötyper, djurarter och växtarter. Det europeiska 2000 har tillkommit med stöd av fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet. Natura 2000-områden är områden som behövs för att särskilt listade arter och livsmiljöer som är ovanliga eller hotade i ett EU-perspektiv långsiktigt ska kunna finnas kvar inom EU. åtaganden enligt fågel- samt art- och habitatdirektiven har genomförts huvudsakligen genom att direktivens artiklar har införlivats i 7 och 8 kap. MB samt förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt MB m.m. och artskyddsförordningen (2007:845). Regeringen har enligt 7 kap. 27 § MB en skyldighet att föra en för- teckning över naturområden som bör beredas skydd eller har beretts skydd som särskilda skyddsområde eller bevarandeområde enligt fågeldirektivet respektive art- och habitatdirektivet. Dessa områden utgör s.k. I finns drygt 3 500 Natura 2000-områden.42 Områdena kan vara utpekade för att skydda såväl hotade arter som naturtyper. För att upprätthålla det skydd som fågeldirektivet och art- och habitatdirektivet anger krävs enligt 7 kap. 28 a § MB tillstånd för att bedriva verksamheter eller vidta åtgärder i ett naturområde som har pekats ut som särskilt skyddsområde eller särskilt bevarandeområde. Detta oavsett om tillstånd krävs för åtgärden i fråga enligt andra bestämmelser i balken såsom t.ex. 11 kap. För att tillståndsplikten ska aktualiseras krävs dock att verksamheten eller åtgärderna i fråga kan påverka miljön i området på ett betydande sätt. fann t.ex. i avgörandet MÖD 2009:1 att myggbekämpning genom besprutning från en helikopter inte skulle påverka miljön i det berörda Natura 2000-området på ett sådant sätt att tillstånd krävdes. har uttalat vilka krav som ska ställas vid en sådan tillståndsprövning.43 För att tillståndsplikt ska föreligga krävs även att verksamheten eller åtgärderna kan påverka miljön i området. Det innebär att även om verksamheten eller åtgärden vidtas utanför det utpekade området aktualiseras en tillståndsprövning om miljön i området påverkas på ett betydande sätt.44 Genom att vidta skyddsåtgärder eller försiktighetsmått kan man undvika en tillståndsprövning. Verksamhetsutövaren kan således genom sådana åtgärder undvika att den sökta verksamheten riskerar att påverka miljön på ett betydande sätt. 42www.naturvardsverket.se (Vår Natur, Skyddad natur, Natura- 2000). 43Högsta domstolens beslut i mål T 3158-12. 2000/01:111 s. 40.