sou · H1B359 · 2013-08-30 00:00:00 — En sådan bestämmelse skulle inte skapa den kongruens mellan minerallagens bestämmelser och motsvarande bestämmelser i lagen om vissa torvfyndigheter och lagen om kontinentalsockeln som eftersträvas. 35 A. prop. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? Tillämparen och framtida lagstiftare på området bör dock vara uppmärksamma på hur omprövningsinstitutet förhåller sig till ersättningsfrågan. 6.4.3Omprövning av vattenverksamhet enligt 24 kap. 5 § Som nämnts inledningsvis utgör den rätt till ersättning som kopplats till omprövningen av tillstånd till vattenverksamhet en avvikelse från ersättningsrätten vid omprövning på grund av hälso- skydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl i övrigt. I fråga om omprövningsbestämmelsernas utformning har dessa tillstånd behandlats på samma sätt som tillstånd till miljöfarlig verksamhet. Tillstånd till vattenverksamhet omfattas alltså i samma utsträckning som tillstånd till miljöfarlig verksamhet av 24 kap. 5 § . Men till skillnad från vad som gäller vid omprövning vid miljöfarlig verksamhet lämnas ersättning under vissa förutsättningar. Enligt 30 kap. 20 och 22 §§ ska ersättning lämnas om en omprövning av ett tillstånd till vattenverksamhet skett med stöd av 24 kap. 5 § eller 7 kap. 13 och 14 §§ lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet och för tillståndshavaren medfört en förlust av vatten eller fallhöjd eller inskränkning i rätten att reglera vattnets fallhöjd. Liksom tidigare bortses i denna granskning från de skäl för omprövning som inte omfattas av 2 kap. 15 § tredje stycket.36 I fråga om skälen för omprövning i 7 kap. 13 och 14 §§ lagen med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet skiljer sig dessa från skälen för omprövning i de lagar som redovisats ovan under 6.4.1 och som i huvudsak har karaktären av skyddslagstiftning. Möjligen är de intressen bestämmelserna ska skydda närmast att jämföra med de hänsyn som ligger bakom t.ex. bestämmelserna om inrättande av naturreservat eller biotopskyddsområde och som i huvudsak har karaktären av bevarandelagstiftning. Hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetshänsynen kan inte sägas göra sig lika starkt gällande i dessa fall och utifrån det perspektivet framstår en rätt till ersättning inte som helt främmande. När det däremot gäller de skäl för omprövning som anges i 24 kap. 5 § får de sägas göra sig gällande med samma styrka som vid viss miljöfarlig verksamhet. 36 Se avsnitt 4.3.2.3. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? kan vara mycket omfattande och ha stor påverkan på miljön. Sett ur ett miljöskyddsperspektiv bör vissa vattenverksamheter därför vara minst lika riskabla som vissa tillståndspliktiga miljöfarliga verksamheter. De skäl som i miljöbalkspropositionen anfördes för att samordna bestämmelserna om omprövning av vattenverksamhet och miljöfarlig verksamhet tyder närmast på att även lagstiftaren var av den uppfattningen.37 När det väl blir aktuellt att ompröva ett tillstånd med stöd av bestämmelserna i 24 kap. 5 § måste det allmänna intresset av åtgärden alltså göra sig lika starkt gällande oavsett om det är fråga om en miljöfarlig verksamhet eller en vattenverksamhet. Skulle det ha varit lagstiftarens uppfattning att det allmänna intressets vikt i typfallet är lättare vid vattenverksamhet än vid miljöfarlig verksamhet borde förutsättningarna för att ompröva en vattenverksamhet ha utformats på ett annat sätt. Det går således inte att argumentera för att en ersättningsrätt skulle vara nödvändig på den grunden. En tänkbar förklaring till avvikelsen skulle kunna vara att något av de hänsyn som nämnts i avsnitt 4.4.2, dvs. samhällsekonomiska hänsyn eller svårigheter i genomförandet av bestämmelserna och liknande, med särskild styrka talar för att en rätt till ersättning bör finnas. Några uttalanden i den riktningen finns dock inte i motiven till . Till detta kommer att möjligheterna att få ersättning vid omprövning av ett tillstånd till vattenverksamhet oavsiktligt utökades i och med införande. Den möjlighet som fanns i 15 kap. 3 § vattenlagen att ompröva ett tillstånd på grund av miljö- och hälsovårdsskäl bör inte ha omfattat samtliga de skäl för omprövning som anges i 24 kap. 5 § . Dessutom kan ersättning komma att utgå även då omprövningen beror av fel eller försummelse på verksamhetsutövarens sida.38 Sammanfattningsvis utgör alltså ersättningsrätten vid omprövning av vattenverksamhet av skäl som anges i 24 kap. 5 § en avvikelse från de gängse principer för rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar som framträder i svensk rätt i övrigt. Det bör därför övervägas om rätten till ersättning ska tas bort i dessa fall. En lagändring kräver en närmare granskning av de praktiska konsekvenserna av förslaget. 1997/98:45 del 2 s. 257 och avsnitt 4.3.2.3. 38Se avsnitt 4.3.2.3. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? pågår en översyn av omprövningsförfarandet för tillstånd till vattenverksamhet inom ramen för , M 2012:01. Granskningen görs lämpligen i samband med den översynen. Något förslag till ändring läggs därför inte fram . Vi konstaterar dock att ur vårt perspektiv är ett borttagande av rätten till ersättning motiverat. Bestämmelserna om omprövning av tillstånd av andra skäl än verksamhetsutövarens försumlighet i bilaga 2 överensstämmer, med ett undantag, med rådande principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Möjligheten att ompröva ett tillstånd är alltid knuten till betydande hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Skillnaden i tyngd mellan de hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl bestämmelserna avser att skydda har beaktats inom ramen för deras utformning och påverkat vilka rekvisit åtgärdens tillåtlighet kopplats till. I fråga om de lagar där det allmänna intresset av åtgärden gör sig starkare gällande är möjligheten att ompröva ett tillstånd större. Det framstå därför som naturligt att en rätt till ersättning inte finns i något av fallen. En mindre avvikelse utgörs av att 6 kap. 4 § minerallagen inte uppställer något krav på att de nya villkoren inte får medföra att verksamheten kan bedrivas eller avsevärt försvåras. Ett sådant krav borde göra sig gällande med samma styrka här som när tillstånd omprövas enligt lagen om kontinentalsockeln eller lagen om vissa torvfyndigheter. När prövningen sker enligt minerallagen återstår normalt mycket arbete innan man i detalj kan ange hur verksamheten ska bedrivas. Det behöver därför finnas en betydande flexibilitet i omprövningsinstitutet. En naturlig begränsning för vilka effekter villkorsändringarna får medföra bör ändå vara att dessa inte innebär att verksamheten kan bedrivas eller avsevärt försvåras. I annat fall skapas en möjlighet att kringgå den ersättningsrätt som är kopplad till en återkallelse av tillståndet. Bestämmelserna om ersättning vid omprövning enligt 24 kap. 5 § av tillstånd till vattenverksamhet överensstämmer inte med gällande principer för ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Finns det oklara och inkonsekventa ersättningsregler? Tillstånd till vattenverksamhet omfattas i samma utsträckning som miljöfarlig verksamhet av 24 kap. 5 § . När det väl blir aktuellt att ompröva ett tillstånd med stöd av bestämmelserna i 24 kap. 5 § måste det allmänna intresset av åtgärden alltså göra sig precis lika starkt gällande oavsett om det är fråga om en miljöfarlig verksamhet eller en vattenverksamhet. Men till skillnad från vad som gäller vid omprövning vid miljöfarlig verksamhet lämnas vid omprövning av tillstånd till vattenverksamhet ersättning under vissa förutsättningar. Det bör övervägas om rätten till ersättning ska tas bort i dessa fall. En närmare granskning av de praktiska konsekvenserna av detta görs lämpligen inom ramen för , M 2012:01. 7Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning Som har konstaterats i samband med diskussionerna om lagenlighetsprincipens räckvidd kan det i många fall vara svårt för den enskilde att skaffa sig kunskap om de krav som ställs i befintlig lagstiftning. Detta beror bland annat på att de bestämmelser och bemyndiganden som finns i lagen, framförallt och de underliggande förordningarna, är så generellt utformade att det är svårt att dra slutsatser kring hur en myndighet eller domstol kan komma att tolka dessa i ett enskilt fall. Det är viktigt att principen om lagenlighet inte utnyttjas för att kringgå rätten till ersättning.1 Proportionalitetsprincipen får anses sätta en gräns för vad som är möjligt att kräva av den enskilde i detta avseende. Ett annat problem som de generella bemyndigandena kan medföra är oklarheter kring vilket bemyndigande en myndighet bör stödja sina åtgärder på. Särskilt avgörande blir detta när åtgärder med stöd av det ena bemyndigandet medför en rätt till ersättning men åtgärder med stöd av det andra bemyndigandet inte gör det. Frågan uppkom delvis i mål MÖD 2007:51 där åtgärder hade vidtagits inom ett vattenskyddsområde med stöd av föreskrifter (SNFS 1997:2) om spridning av kemiska bekämpningsmedel och de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. . Klagandena ansåg att ingreppet gick utöver vad som följer av de allmänna hänsynsreglerna och att åtgärderna i stället borde ha vidtagits med stöd av kommunens före- 1 T.ex. genom att ingrepp mot en verksamhet sker med stöd av hänsynsregler i en situation där det mest proportionerliga hade varit att stödja ingreppet på föreskrifter enligt 7 kap. 5 eller 22 §§ . Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning skrifter avseende det aktuella vattenskyddsområdet. Föreskrifterna hade meddelats med stöd av 7 kap. 22 § till vilka åtgärder en rätt till ersättning är knuten, 31 kap. 4 § första stycket 5 . hänvisade till miljödomstolens bedömning, som innehöll ett konstaterande av att kommunens beslut var baserat på föreskrifter och de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. och att någon motsvarande bestämmelse om förbud mot spridning av bekämpningsmedel inte fanns i kommunens föreskrifter meddelade med stöd av 7 kap. 22 § . Frågan om kommunens beslut stött sig på rätt bemyndigande kom bl.a. av den anledningen aldrig att diskuteras. Frågan är icke desto mindre intressant. konstruktion bygger till stor del på delegation. Konstruktionen har delvis valts för att bibehålla flexibiliteten i systemet inom ett rättsområde som är tämligen föränderligt och delvis också för att i så stor utsträckning som möjligt möjliggöra en prövning anpassad efter förhållandena i det enskilda fallet. Genom uppbyggnad flyttas normgivningen och även rättstillämpningen i stor utsträckning från lagstiftaren och domstolen till framförallt myndigheter, länsstyrelser och kommuner. Även om dessa subjekt i många fall uppträder som den enskildes motpart medför delegationen naturligtvis också en skyldighet att ta hänsyn till den enskildes intressen och ett ansvar att beakta allmänna rättsprinciper om rättssäkerhet och förutsebarhet i normgivningen. För att systemet ska fungera måste en myndighet i princip ha möjligheten att utnyttja de bemyndiganden som står till buds på det sätt som myndigheten bedömer lämpligt. Det får härvid förutsättas att myndigheten inte utnyttjar bemyndigandena på ett illojalt sätt och i strid med lagstiftarens avsikter. Kan flera bemyndiganden användas till stöd för en viss åtgärd bör det bemyndigande som tydligast tar sikte på den aktuella situationen användas. Myndigheten får i förekommande fall beakta om situationen är sådan att lagstiftaren avsett att en rätt till ersättning ska finnas. En parallell kan dras till den situationen då själva bemyndigandet i och för sig är tämligen klart men olika åtgärder kan tillgripas för att nå samma resultat. Ett exempel på en sådan situation berörs i kommentaren till 14 kap. 3 § . Bestämmelsen föreskriver en rätt till ersättning om med stöd av 11 kap. 23 § har meddelat ett föreläggande som innebär att en utfart eller annan utgång ska ändras av trafiksäkerhetsskäl. Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning stöd av 11 kap. 23 § kan av trafiksäkerhetsskäl även förelägga en fastighetsägare att anordna stängsel. Vid ett sådant föreläggande lämnas dock ingen ersättning. I detta fall kan inte använda stängselskyldigheten för att reglera utfartsmöjligheterna från en tomt och på så sätt kringgå ersättningsskyldigheten.2 Som nämnts i tidigare avsnitt ska en myndighet som vidtar en åtgärd med stöd av ett bemyndigande alltid göra en intresseavvägning där den enskildes rätt till ersättning tas med i bedömningen. Valet av bemyndigande, i de fall det finns ett sådant val, får sägas vara en del av den proportionalitetsbedömningen. Frågan huruvida en myndighet, en länsstyrelse eller en kommun vid tillämpningen av bestämmelser har gått utöver sina bemyndiganden eller utnyttjat bemyndigandena på ett, i förhållande till lagstiftarens avsikter, illojalt sätt, får i förekommande fall prövas genom en ogiltighetstalan eller en skadeståndstalan.3 Med detta sagt är det naturligtvis önskvärt att så långt som möjligt undvika att en särskild situation regleras i flera parallella regelverk. Detta gäller särskilt när konsekvenserna av en åtgärd för den enskilde kan bli väldigt olika beroende på vilket regelverk man väljer att stödja ett ingrepp på. En sådan ordning gör det svårt för den enskilde att förutse konsekvenserna av ett visst handlande och det finns stor risk för att lika fall kommer att behandlas olika, något som i förlängningen inte bara strider mot rättssäkerheten utan även mot den grundlagsfästa likabehandlingsprincipen (1 kap. 9 § regeringsformen) Som redan påpekats är det svårt att undvika dessa situationer helt i ett system som bygger på delegation till ett stort antal myndigheter, kommuner och länsstyrelser. Naturligtvis måste den som ger bemyndigandena, framförallt och regeringen, i möjligaste mån utforma dessa så att ansvarsfördelningen blir tydlig. Den som meddelar föreskrifter med stöd av ett visst bemyndigande måste också noga beakta de bestämmelser som redan finns på det område som ska regleras och anpassa den egna regleringen därefter. Om situationen att det på grund av flera parallella regelverk skapas en osäkerhet kring om en åtgärd bör förenas med en rätt till ersättning eller inte ändå uppstår får det förutsättas att den rättas till så snart problemet uppmärksammas. Didón m.fl., (. 2012 Zeteo) kommentaren till 14 kap. 3 §. 3Se avsnitt 4.2.6 och jfr. B. , Ersättning vid offentliga ingrepp 2, Juridik 1991, s. 131 f. Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning Om vissa bemyndiganden leder till en betydande osäkerhet i tillämpningen får lagstiftaren ytterst överväga att återkalla bemyndigandet eller komplettera bestämmelserna för att tydliggöra vilket regelverk som har företräde i den ena eller den andra situationen. 7.2Särskilt om situationen i mål M 2007:51 Som nämnts ovan uppkom i mål M 2007:51 frågan om hur en kommun ska handla i det fall kommunen kan stödja ett ingripande på två olika regelverk och den enskildes rätt till ersättning blir beroende av vilket regelverk kommunen väljer. På grund av hur klaganden valde att föra sin talan kom frågan om det fanns en normkonflikt och hur den i så fall skulle lösas aldrig att prövas.4 Domen har ändå, med visst fog, på en del håll uppfattats som prejudicerande och innebärande att ersättningsrätten enligt 31 kap. 4 § första stycket 5 begränsats. Frågan om fallet belyser en normkonflikt som medför att en kommun kan kringgå rätten till ersättning enligt 31 kap. 4 § första stycket 5 vid vissa inskränkningar av markanvändningen inom ett vattenskyddsområde förtjänar därför att belysas särskilt inom ramen för detta avsnitt. Av 31 kap. 4 § första stycket 5 följer att fastighetsägare har rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras om beslutet gäller föreskrifter enligt 7 kap. 22 § om åtgärder och inskränkningar som rör vattenskyddsområde. Om en åtgärd inte är så ingripande att den når upp till kvalifikationskravet eller om de åtgärder som vidtas har stöd i något annat bemyndigande än 7 kap. 22 §, t.ex. hänsynsreglerna i 2 kap. , utgår ingen ersättning. I skyddsföreskrifter enligt 7 kap. 22 § kan förbud meddelas mot exempelvis hantering av petroleumprodukter och andra kemikalier, spridning av gödsel och bekämpningsmedel.5 Det är kommunen eller som bemyndigas att meddela föreskrifter enligt 7 kap. 22 §. 4Klaganden yrkade ersättning med stöd av 31 kap. 4 § alternativt 2 kap. 18 § regeringsformen och väckte talan i miljödomstolen. Möjligen hade resultatet blivit ett annat om klaganden överklagat kommunens beslut och fört en ogiltighetstalan. 1997/98:45 del 2 s. 94. Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning Hantering av bekämpningsmedel regleras också i 14 kap. och i förordningen (2006:1010) om växtskyddsmedel som meddelats med stöd av bl.a. 14 kap. 8 § . Enligt 41 § i förordningen bemyndigas att meddela föreskrifter om spridning av växtskyddsmedel, innefattande krav på tillstånd och anmälan för särskilda områden. Med stöd av detta bemyndigande har meddelat föreskrifter (SNFS 1997:2) om spridning av kemiska bekämpningsmedel.6 Enligt 14 § i dessa föreskrifter får bekämpningsmedel inte yrkesmässigt användas inom skyddsområde för vattentäkt utan tillstånd av kommunen. Den situation som gav upphov till ersättningstalan i mål M 2007:51 var följande. Med stöd av 14 § föreskrifter (SNFS 1997:2) tillämpade kommunen generell tillståndsplikt för spridning av kemiska bekämpningsmedel. Vid tillståndsprövningen fick klagandena vidkännas inskränkningar i rätten att sprida bekämpningsmedel inom vattenskyddsområdet. Dessa inskränkningar baserade sig enligt kommunen på de allmänna hänsynsreglerna, främst försiktighetsprincipen (2 kap. 3 § ) efter beaktande av skälighetsregeln (2 kap. 7 §), och gick således inte utöver det krav som redan följde av lag och som verksamhetsutövare är skyldiga att underkasta sig utan någon rätt till ersättning. Den intressanta frågan i målet är således om de inskränkningar klagandena fått vidkännas på grund av kommunens beslut ligger inom ramen för vad som kan krävas av en verksamhetsutövare med stöd av hänsynsreglerna. Denna fråga kom dock aldrig att prövas eftersom någon sådan talan inte fördes. Domstolarna konstaterade endast att någon rätt till ersättning inte finns för inskränkningar som meddelas med stöd av de allmänna hänsynsreglerna efter en prövning enligt 14 § föreskrifter (SNFS 1997:2). Den omständigheten att 14 § föreskrifter (SNFS 1997:2) om spridning av kemiska bekämpningsmedel föreskriver en generell tillståndsplikt för yrkesmässigt användande av bekämpningsmedel inom skyddsområde för vattentäkt kan inte i sig sägas stå i konflikt med det bemyndigande som i 7 kap. 22 § ges kommunen att meddela skyddsföreskrifter för ett vattenskyddsområde och den därtill knutna ersättningsrätten. I balken finns åtskilliga bestämmelser om tillståndsplikt och krav på godkännande eller dispens för vissa typer av verksamheter som även omfattar 6 Eg. med stöd av motsvarande bemyndigande i numera upphävda förordning (1985:836) om bekämpningsmedel och förordning (1985:835) om kemiska produkter. Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning verksamheter inom ett vattenskyddsområde och där det faktum att verksamheten bedrivs inom ett vattenskyddsområde kan komma att påverka tillåtlighetsbedömningen. Den fråga som i stället måste ställas är om det beslut om inskränkningar i rätten att använda bekämpningsmedel inom vattenskyddsområdet som kommunen fattade verkligen kan stödja sig enbart på hänsynsreglerna i 2 kap. , eller om beslutet är så pass ingripande att det går utöver vad som kan krävas av den enskilde enbart med stöd av dessa regler. Skulle en prövning ha lett fram till slutsatsen att åtgärden var så pass ingripande att den gick utöver vad som skäligen kan krävas av den enskilde enbart med stöd av hänsynsreglerna skulle kommunen i stället vara hänvisad till att meddela föreskrifter med stöd av 7 kap. 22 §, med en rätt till ersättning som följd. Slutsatsen är alltså att 14 § föreskrifter (SNFS 1997:2) om spridning av kemiska bekämpningsmedel, rätt tillämpade, inte inskränker rätten till ersättning enligt 31 kap. 4 § fösta stycket 5 . Utgången i mål M 2007:51 kan, i denna del, inte uppfattas på något annat sätt än som ett konstaterande av en av grundläggande principer; ingripanden som sker med stöd av hänsynsreglerna medför inte någon rätt till ersättning.7 Målet belyser ändå på ett bra sätt de svårigheter som kan uppkomma i tillämpningen. konstruktion ställer stora krav på tillsynsmyndigheterna i fråga om kunskap, tolkning och tillämpning av bestämmelserna i balken och underliggande förordningar och föreskrifter. Hur tillståndsmyndigheterna tolkar och tillämpar hänsynsreglerna och andra bestämmelser kan, som i förevarande fall, komma att påverka ersättningsrätten. Detta är något som inte går att undvika genom en ändring av balkens ersättningsbestämmelser. Frågan är i stället hur man i allmänhet åstadkommer en mer förutsägbar och enhetlig tolkning och tillämpning av balkens hänsynsregler m.fl. bestämmelser. En sådan översyn ligger dock utför utredningen uppdrag. 7 Se vidare avsnitten 4.3.2.2, 4.3.2.4 och 6.1. Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning 7.3Behovet av en översyn Av den genomgång av rätten till ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl som har gjorts är det tydligt att ersättningsrättens omfattning, i en inte obetydlig grad, i praktiken avgörs i tillämpningen. Till viss del beror detta på ersättningsbestämmelsernas utformning. Kvalifikationskravet i 31 kap. 4 § är inte helt lätt att tillämpa. Frågan om vad som är pågående markanvändning och om denna avsevärt har försvårats på grund av en åtgärd har diskuterats i flera lagstiftningsärenden beträffande markreglerande bestämmelser. Eftersom svaret måste relateras till den specifika verksamheten går det inte att ge någon generaldefinition av begreppet.8 I många fall tycks dock osäkerheten kring hur de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl ska tillämpas påverka den enskildes möjligheter till ersättning. Osäkerheten kring vilka bestämmelser som ska tillämpas i en viss situation och hur ingripande åtgärder som kan vidtas med stöd av ett visst bemyndigande skapar också osäkerhet kring vilka rådighetsinskränkningar som medför en rätt till ersättning. Ersättningsrätten vid rådighetsinskränkningar till följd av inrättandet av vattenskyddsområden tycks över lag vara förknippad med betydande tillämpningsproblem. Den situation som har beskrivits ovan är ett exempel. Ersättningsrätten är beroende av om en rådighetsinskränkning vidtas med stöd av föreskrifter meddelade enligt 7 kap. 22 § . I och dess underliggande förordningar och föreskrifter finns dock ett flertal bestämmelser som även de, under särskilda förhållanden, möjliggör rådighetsinskränkningar inom ett vattenskyddsområde. Det är svårt att avgöra i vilka situationer man ska stödja sitt ingripande på det ena eller det andra bemyndigandet. I fråga om vattenskyddsområden är det vår uppfattning att de ersättningsbestämmelser som finns är tillräckliga. Däremot finns det ett tydligt behov av klara riktlinjer för hur kommunerna ska förfara vid inrättandet av sådana områden, vilka åtgärder som ska regleras i föreskrifter enligt 7 kap. 22 §, och följaktligen medföra en rätt till ersättning, och hur sådana föreskrifter förhåller sig till bemyndiganden i övriga kapitel. 8 Kvalifikationskravet diskuteras under avsnitt 3.2.1. Generella bestämmelser och bemyndiganden och rätten till ersättning