sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — sou 2013 17 d3 SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar på uppdrag av . Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Orderfax: Ordertel: E-post: Internet: Svara på remiss – hur och varför. Statsrådsberedningen (SB PM 2003:2, reviderad ) – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som ska svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på Textbearbetning och layout har utförts av , FA/kommittéservice. 13Förslag till lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och 18Förslag till lag om ändring i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig 24Förslag till förordning om ändring i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, 25 Förslag till förordning om ändring i förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. ... 161 26Förslag till förordning om ändring i förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga 4.4Andra regler som ger domaren självständigt inflytande 5.5Det bör inte införas en särskild reglering om att rätten 6.6Bör det införas en bestämmelse om målsägandes eller 9.5.2Avgörande efter huvudförhandling inom 9.5.3Avgörande efter huvudförhandling gemensamt 11.7.2Vårt uppdrag och övergripande överväganden om åtgärder för att minska inställda 12.551 kap. 23 a § RB om begränsning av hovrättens 12.7.3Ändrade förutsättningar för att avgöra mål på 12.8.2Hänvisning till muntlig bevisning enligt 12.8.3Möjligheten att hänvisa till ljud- och Handläggningen av enskilda anspråk och stödet åt målsäganden 19.4Förslaget till lag om ändring i mönsterskyddslagen 19.5Förslaget till lag om ändring i skattebrottslagen 19.6Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen 19.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1065) om 19.8Förslaget till lag om ändring i bötesverkställighetslagen 19.9Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om 19.13Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförordningens och 19.18Förslaget till lag om ändring i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig 19.22Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa 19.24Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till 19.25Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, 19.1Förslaget till lag om ändring i 3 b § Tingsrätten ska vid huvudförhandling i brottmål bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Om en av nämndemännen får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och två nämndemän. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare vid huvudförhandlingen, om det inte finns anledning att döma till 2.villkorlig dom i förening med samhällstjänst om det i domslutet ska anges , 3.skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § , 4.skyddstillsyn i förening med samhällstjänst eller kontraktsvård om det i domslutet ska anges , eller Vad som anges i andra stycket gäller också om det inte finns anledning att 1.förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff med mer än , eller 2.bestämma påföljden till fängelse och förverka villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff med en strafftid som sammantaget överstiger . Med de påföljder som anges i andra stycket 1–5 ska likställas förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 . Om det finns skäl för det med hänsyn till målets omfattning eller beskaffen- het får rätten vid huvudförhandlingen bestå av tre lagfarna domare. Om en domare får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten ändå domför. Om det finns skäl för det, får antalet lagfarna domare utökas med en utöver vad som följer av första stycket. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän. Om någon eller några av ledamöterna får förhinder sedan huvudförhandlingen har påbörjats gäller första stycket andra meningen i fråga om domförhet. Bestämmelsen, som reglerar tingsrättens domförhet vid huvudför- handling, ändras. Motiven har närmare behandlats i avsnitt 13.7.2. Bestämmelsen är fakultativ och innebär att tingsrätten fortfarande i alla brottmål är domför i en sammansättning bestående av en lagfaren domare och nämndemän. Ändringen i första stycket är enbart språklig. Bestämmelsen i andra stycket innebär att rättens sammansättning görs beroende av vilka påföljd som aktualiseras i målet. Regleringen innebär en utvidgning av möjligheten att låta rätten bestå av en lag- faren domare, till att även omfatta mål i vilka det finns anledning att döma till annan påföljd än böter. I stycket anges de begränsningar i fråga om påföljd som ska gälla. Eftersom åklagarens påföljdsyrkande är avgörande för hur sträng påföljd rätten kan döma till (se 30 kap. 3 a § RB) behöver domstolen inte längre göras en prognos i påföljds- frågan för att bedöma om målet kan avgöras av en lagfaren domare. Tillsammans med den begränsning som följer av 30 kap. 3 a § RB innebär bestämmelsen att åklagarens påföljdsyrkande är styrande för hur rätten kan vara sammansatt. Brottets straffskala eller om fråga om företagsbot ska prövas i målet, ska sakna betydelse för rättens domförhet. Det innebär att en lagfaren domare kan avgöra fråga om företagsbot om åtalet kan prövas av en domare ensam. Tredje och fjärde stycket, som är nya, reglerar den yttre gränsen för vilken påföljd som kan aktualiseras vid sammanträffande av brott. I tredje stycket första punkten regleras att en återstående strafftid kan förverkas med högst när målet avgörs av en lagfaren domare. Punkten avser mål i vilka det kan vara aktuellt att med tillämpning av 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB låta en tidigare ut- dömd påföljd omfatta ny brottslighet. I tredje stycket andra punkten ställs det upp en begränsning om det är aktuellt att döma till fängelse och förverka villkorligt medgiven frihet. Målet kan då inte avgöras med en sammansättning med en lagfaren domare om den sammanlagda strafftiden (det nya fängelsestraffet och den villkor- ligt medgivna frihet som förverkas) skulle överstiga . Fjärde stycket, som är nytt, likställer förordnanden enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB med de påföljder som anges i andra stycket. Ett nytt femte stycke införs i paragrafen. Av bestämmelsen fram- går att tingsrätten om det finns skäl för det med hänsyn till målets omfattning eller beskaffenhet kan ha en alternativ sammansättning vid huvudförhandlingen med tre lagfarna domare. Om rätten ska bestå av tre lagfarna domare avgörs i det enskilda fallet av den som är ansvarig för målet. Det är framförallt i mer omfattande mål och i mål med svårare juridiska överväganden som det kan vara ändamåls- enligt att enbart lagfarna domare ingår i rätten. Det kan t.ex. vara fråga om mål avseende ekonomisk brottslighet, miljöbrott, brott som rör tekniskt komplicerade förhållanden och immaterialrättsliga brott. Ett annat exempel är mål i vilka flera lagfarna domare bör sätta sig in i målet och dela på arbetet med domskrivning. Även risken för hot eller behovet av skyddsinsatser i vissa mål kan vägas in vid bedömningen av hur rätten bör vara sammansatt. Av andra meningen i samma stycke framgår att rätten är domför med två ledamöter om någon domare får förhinder sedan huvudförhandlingen påbörjats. Sjätte stycket motsvarar det tidigare tredje stycket och är oför- ändrat. 4 § Hovrätten är domför med tre lagfarna domare. I mål som överklagats från tingsrätt ska dock minst fyra lagfarna domare delta när hovrätten avgör målet, om tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Om en av de lagfarna domarna får förhinder sedan huvudförhandling har påbörjats, är rätten ändå domför. Flera än fem lagfarna domare får inte delta i hovrätten. Vid behandling av frågor om prövningstillstånd ska hovrätten bestå av tre lagfarna domare. Ett prövningstillstånd som inte är begränsat enligt 49 kap. 14 a § första stycket får dock meddelas av en lagfaren domare, om frågan är enkel. Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse eller efter det att ett överklagande har förfallit vid sammanträde som avses i 50 kap. 10 § eller 51 kap. 10 § är hovrätten domför med en lagfaren domare. Detsamma gäller vid beslut om undanröjande av tingsrättens avgörande sedan käromålet åter- kallats. Åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får utföras av en lagfaren domare i hovrätten eller, om de inte är av sådant slag att de bör förbehållas lagfarna domare, av en annan tjänsteman i hovrätten som har tillräcklig kun- skap och erfarenhet. Regeringen meddelar närmare föreskrifter om detta. Bestämmelserna i 4 kap. 13 § gäller även för andra tjänstemän än domare när de utför åtgärder enligt fjärde stycket. Ändringarna i såväl första som nuvarande andra stycket (tidigare tredje stycket) är språkliga. Det tidigare andra stycket i paragrafen, om hovrättens samman- sättning i brottmål, är borttaget. Motiven har närmare behandlats i avsnitt 13.8.1. Ändringen innebär att hovrätten i brottmål är domför med tre lagfarna domare om inte tingsrätten i det mål som överkla- gats har bestått av tre lagfarna domare. I sådant fall följer av första stycket att minst fyra lagfarna domare ska delta när hovrätten avgör målet. Ändringen av hänvisningen i femte stycket, som motsvarar para- grafens tidigare sjätte stycke, är en följdändring av att det tidigare andra stycket tas bort. 3 § Vid förhandling inom stängda dörrar får efter medgivande av rättens ordförande tjänsteman vid domstolen eller den som för sin utbildning tjänst- gör vid denna vara närvarande. Om det finns särskilda skäl för det, får rätten tillåta även annan att närvara vid sådan förhandling. En målsägande som inte för talan i målet får närvara vid en huvudför- handling som hålls inom stängda dörrar om särskilda skäl inte talar mot det. Av 10 kap. 3 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) framgår i vilken utsträckning målsägandens rätt att närvara vid förhandlingen får begränsas på grund av sekretess. Ändringarna i första stycket är språkliga. I det nya andra stycket regleras målsägandens rätt att närvara vid en huvudförhandling som hålls inom stängda dörrar när han eller hon inte för talan i målet. En målsägande som för talan har en ovill- korlig rätt att närvara såvida inte det som behandlas inom stängda dörrar saknar betydelse för hans eller hennes talan. Motiven till be- stämmelsen har behandlats i avsnitt 6.4.2. Målsägandens rätt att när- vara vid huvudförhandlingen oberoende av om den hålls inom stängda dörrar regleras i 46 kap. 8 § RB (se författningskommentaren till ändringen i den paragrafen). Av första meningen i andra stycket framgår att en målsägande som inte för talan som huvudregel har rätt att närvara även när för- handlingen hålls inom stängda dörrar. Det måste finnas konkreta skäl som medför att det finns anledning att inte låta målsäganden närvara. Ett exempel kan vara att det som ska avhandlas inom stängda dörrar inte kan sägas beröra målsäganden, t.ex. ett åtal som inte har direkt samband med åtalet mot målsäganden. Det kan också röra sig om situationer då det finns en beaktansvärd risk för att måls- ägandens kommande förhörsuppgifter skulle kunna påverkas om han eller hon närvarar (se författningskommentaren till 46 kap. 8 § RB). Den vanligaste orsaken till att inte låta målsäganden närvara när huvudförhandlingen hålls inom stängda dörrar bör vara det finns ett starkt sekretessintresse. I andra styckets andra mening finns en hänvisning till den nya kollisionsbestämmelsen i 10 kap. 3 a § OSL. Av den bestämmelsen framgår att målsäganden inte har rätt att närvara om det står klart att det intresse som sekretessen ska skydda har företräde framför måls- ägandens intresse av att ta del av uppgifterna. 14 § Fullmakt medför behörighet för ombudet att å partens vägnar angå- ende saken 1.väcka talan samt påkalla åtgärd, även om åtgärden ankommer å annan myndighet än rätten; 2.mottaga delgivning av inlagor och andra handlingar, dock ej föreläg- gande för parten att infinna sig personligen; 3.företaga alla handlingar för utförande av partens talan samt avge svaromål å alla mot parten framställda yrkanden; 4.avstå från yrkande, som framställts av parten, och medgiva motpar- tens yrkande; 6.söka verkställighet av rättens dom; samt 7.uppbära parten tillerkänd ersättning för rättegångskostnad. Ett ombud får inte på grund av en fullmakt, som avser rättegång i allmän- het, väcka talan eller motta stämning angående en sak om vilken förlikning inte är tillåten. Detsamma gäller att ta emot allmänt åtal. Om en fullmakt avser endast en viss domstol, har ombudet vid den dom- stolen samma behörighet som sägs i första stycket. Ombudet får även anmäla missnöje mot ett beslut som meddelas av domstolen. Om en fullmakt gäller endast för ett visst rättegångstillfälle, har ombudet vid det rättegångstillfället samma behörighet som sägs i första stycket 2–5. Ombudet får även anmäla missnöje mot ett beslut som då meddelas. I paragrafens andra stycke har ett tillägg av redaktionell karaktär gjorts genom att det har lagts till att vad som gäller för stämning i indispositiva mål även gäller att ta emot allmänt åtal. Det är en följd- ändring i anledning av vårt förslag att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänna åtal. Den andra ändringen i stycket är språklig. 7 § En domstol behåller sin behörighet att handlägga ett mål även om något förhållande som har grundat behörigheten ändras efter det att allmänt åtal eller stämning delgetts den misstänkte. Har allmänt åtal väckts vid en viss tingsrätt, får denna på åklagarens be- gäran överlämna målet till en annan tingsrätt, om den är behörig och särskil- da skäl föreligger. Står den tilltalade redan under åtal vid den andra tings- rätten, ska sådant överlämnande ske, om det inte är olämpligt. De beslut som fattats före överlämnandet ska gälla, om inte den domstol dit målet överlämnats bestämmer annat. Andra stycket gäller i tillämpliga delar också när flera mål om allmänt åtal mot den tilltalade är anhängiga vid olika hovrätter. I första stycket har gjorts en följdändring i anledning av att stämnings- institutet avskaffas vid allmänna åtal (se avsnitt 8.1 för våra över- väganden i denna fråga). I övrigt har ändringar av språklig karaktär gjorts i andra stycket. Ändringen i första stycket innebär att den avgörande tidpunkten för om rätten är behörig att handlägga ett allmänt åtal är förhållan- dena då den tilltalade delgavs åklagarens åtal. Av 45 kap. 1 och 9 §§ RB framgår att åtalet ska ges in till rätten i samband med att det sänds eller överlämnas till den tilltalade. 11 a § Finner rätten i samband med att en ansökan ges in att rätten saknar behörighet att ta upp målet eller att i annan ordning pröva ansökan men att en annan domstol skulle vara behörig, ska ansökan lämnas över till den dom- stolen, om sökanden inte har något att invända mot detta och det inte heller finns något annat skäl mot att ansökan överlämnas. Ansökan ska anses ha kommit in till den senare domstolen som den kom in till den domstol som först tog emot ansökan. Om rätten i samband med att ett allmänt åtal ges in finner att rätten sak- nar behörighet att pröva åtalet men att annan domstol skulle vara behörig, gäller om åtalet och övriga yrkanden som framställs i samband med detta vad som är föreskrivet i första stycket om ansökan. I sådant fall ska rätten höra om åkla- garen har något att invända mot att åtalet överlämnas till den behöriga dom- stolen. Den tilltalade ska underrättas om att åtalet överlämnats till annan domstol om det inte är uppenbart obehövligt. Ett nytt andra stycke införs i paragrafen. Det är en följd av vårt förslag att stämningsinstitutet ska avskaffas vid allmänna åtal. Frå- gan har behandlats i avsnitt 8.1. I första stycket regleras att en domstol som finner sig vara obe- hörig under vissa förutsättningar kan överlämna en ansökan till en behörig domstol. Ett allmänt åtal ska enligt vårt förslag inte väckas genom en stämningsansökan utan genom att åklagaren ger in åtalet till rätten (se kommentaren till 45 kap. 1 § RB). Av det nya andra stycket framgår att första stycket ska tillämpas även vid allmänna åtal. Vad som anges i första stycket om ansökan ska i sådana fall i stället gälla åtalet och övriga yrkanden som framställs i samband med detta. Med det senare avses främst enskilda anspråk som väcks i samband med åtalet. Även om rätten inte ska pröva om stämning ska utfärdas är det naturligt att det sker en viss kontroll av att domstolen är behörigt forum i samband med att målet läggs upp. Om det då framgår att talan väckts vid fel domstol kan åtalet överlämnas till behörig dom- stol om åklagaren inte har något att invända mot det. Om åtalet läm- nas över till annan domstol ska den tilltalade enligt andra stycket som huvudregel underrättas. Han eller hon har ju redan uppmanats att svara till den domstol som åtalet getts in till. Den tilltalade be- höver inte underrättas om det är uppenbart obehövligt. Ett exempel på när så kan vara fallet är om den tilltalade inte har kunnat delges åklagarens föreläggande. Bestämmelsen i första stycket kommer fortsättningsvis gälla för ansökan om stämning vid enskilda åtal. Dessutom kommer den att gälla vid allmänna åtal i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål. För dessa mål föreslår vi att allmänt åtal även fortsättningsvis ska väckas genom ansökan om stämning (se författningskommentaren till de nya bestämmelserna i 7 a kap. 1–4 §§ lagen med föreskrifter på tryck- frihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden). Första styckets bestämmelser kommer även att gälla när talan väcks på annat sätt än genom ansökan om stämning, t.ex. ansökan om undanröjande av påföljd eller omvandling av livstidsstraff. 8 § Målsäganden må ej väcka åtal för brott, som hör under allmänt åtal, med mindre han angivit brottet och åklagaren beslutat, att åtal ej skall äga rum. Utan hinder av vad i första stycket sägs må målsägande väcka talan om ansvar för falskt eller obefogat åtal, falsk angivelse eller annan osann till- vitelse angående brott. Målsägande är den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. Paragrafen är ändrad på så sätt att det nuvarande andra stycket, som reglerar målsägandens rätt att biträda åtalet och att överklaga i an- svarsfrågan till högre rätt, har tagits bort. Bestämmelser som gäller överklagande har tagits in i den nya 8 a § i detta kapitel (se vidare kommentaren till den paragrafen). Ändringen som innebär att måls- äganden inte ska kunna biträda åtalet har behandlats i avsnitt 6.3. Att målsäganden inte kan biträda åtalet innebär att åklagaren ensam ansvarar för att föra ansvarstalan när allmänt åtal har väckts. Det rätten ska ta ställning till är åklagarens åtal och dennes yrkande om påföljd och särskild rättsverkan av brott. Målsäganden kan när åklagaren väckt åtal inte justera åklagarens gärningsbeskrivning. Måls- äganden kan inte heller föra talan i påföljdsfrågan eller om särskild rättsverkan av brott i ett mål där åklagaren väckt åtal. Målsägandens möjligheter att väcka enskilt åtal eller att överta ett åtal som åklagaren har lagt ned påverkas inte. Att målsäganden inte kan biträda åtalet påverkar inte dennes möjligheter att framställa enskilda anspråk i anledning av det brott som åtalet gäller. Att rätten att biträda åtalet tas bort påverkar inte heller målsägandens rätt att begära överprövning av en åklagares be- slut som målsäganden är missnöjd med. Det kan t.ex. gälla ett beslut att inte väcka åtal eller hur åklagaren utformat åtalet eller rubricerat den brottsliga gärningen. 8 a § Om ett av åklagaren väckt åtal för brott som rör målsäganden ogillats helt eller delvis får målsäganden överklaga till högre rätt och yrka bifall till åtalet. Om tingsrättens dom i ett fall som avses i första stycket även överklagas av åklagaren i samma del förfaller målsägandens överklagande. Om åklagaren därefter återkallar sitt överklagande ska handläggningen av målsägandens över- klagande återupptas om målsäganden begär det inom den tid som anges i tredje stycket. Om åklagaren återkallar sitt överklagande i ett fall som avses i andra stycket ska rätten underrätta målsäganden om detta om det inte är uppenbart att det är obehövligt. Målsäganden ska anmäla att han eller hon begär att handlägg- ningen av dennes överklagande ska återupptas senast efter att åkla- garen återkallat sitt överklagande. Paragrafen är ny. Den reglerar målsägandens rätt att överklaga i skuldfrågan i ett mål där åklagaren väckt åtal och förfarandet i högre rätt i anledning av ett sådant överklagande. Bestämmelsen och motiven för denna har behandlats i avsnitt 6.9. Av första stycket framgår att en målsägande har rätt att överklaga i skuldfrågan genom att yrka bifall till ett åtal som ogillats helt eller delvis. Motsatsvis innebär det att målsäganden inte kan överklaga enbart i fråga om påföljd. Målsägandens rätt att överklaga är inte beroende av om åklagaren gör det. Däremot framgår det av andra stycket att målsägandens överklagande inte ska prövas i högre rätt om åklagaren överklagar beträffande samma gärning som målsägan- den. Om åklagaren inte överklagar handläggs målsägandens över- klagande i ansvarsdelen, med undantag för de förändringar av för- farandet i hovrätt som vi föreslår, på samma sätt som ett brottmål handläggs i en sådan situation. I andra stycket regleras förfarandet om åklagaren överklagar i samma del som målsäganden. Med det avses att åklagaren också yrkar bifall till åtalet beträffande den gärning som underrätten ogillat. I sådana fall ska målsägandens överklagande förklaras vara förfallet. Det innebär att målsägandens överklagande inte ska handläggas vidare. Regleringen innebär att den högre rätten alltid ska registrera att ett överklagande från målsäganden har kommit in. Några andra hand- läggningsåtgärder behöver normalt inte vidtas förrän det är klart om åklagaren väljer att överklaga. Om så är fallet kan i regel inte avgöras förrän överklagandetiden, inklusive tiden för anslutnings- överklagande, har löpt ut. I andra ledet av andra stycket framgår vidare att målsäganden kan begära att handläggningen av hans eller hennes överklagande ska återupptas om åklagaren återkallar sitt överklagande. Om det sker inom den tid som anges i tredje stycket ska handläggningen av målsägandens överklagande återupptas. Det innebär att hovrätten eller får ta ställning till om prövningstillstånd ska meddelas i anledning av målsägandens överklagande. Av tredje stycket framgår att rätten som huvudregel ska under- rätta en målsägande som överklagat i samma del som åklagaren om att åklagaren återkallat sitt överklagande. Att det kan komma att ske kan rätten ange i samband med att målsäganden underrättas om ett beslut om att överklagandet förefaller. Ett exempel på en situation när det kan vara uppenbart obehövligt att underrätta målsäganden är att denne redan gjort klart att han eller hon inte begär att handlägg- ningen ska återupptas. Målsäganden ska anmäla att han eller hon begär att handlägg- ningen ska återupptas senast efter att åklagaren återkallat sin talan. Tiden räknas alltså från den tidpunkt då åklagaren åter- kallade sitt överklagande och inte när målsäganden fick kännedom om åklagarens beslut (jfr 20 kap. 9 § andra stycket RB). 3 c § Den som har åtalats för brott för vilket åklagaren har yrkat strängare påföljd än böter har rätt till kostnadsfri rådgivning enligt denna balk. Kost- nadsfri rådgivning i målet får lämnas av advokat i . Om det finns sär- skilda skäl kan rådgivningen förlängas till sammanlagt högst . Paragrafen är ny. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 3.4. Bestäm- melsen innebär att en ny form av rättsskydd införs för misstänkt i brottmål så att den som åtalas för brott får rätt till kostnadsfri råd- givning av advokat i högst om strängare påföljd än böter kan komma i fråga.