sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — NJA 1992 s. 491(): Innehavare av efternamnet yrkade förbud för en kvinna att använda namnet bland annat som artistnamn i sin näringsverksamhet. Tingsrätten fann att namnet, som bars av endast en släkt i landet, fick anses vara egenartat och biföll ansökningen. Rättens ordförande var skiljaktig och ansåg att namnet inte var egenartat i namnlagens mening, eftersom det till sin ordbildningstyp inte var ägnat att utmärka tillhörighet till en viss släkt. Hovrätten fastställde tingsrättens dom. HD fann att efternamnet otvivelaktigt var egen- artat, men att det på grund av sin enkla ordbildningstyp – den ljud- enliga utskriften av bokstaven L i svenska språket – inte kunde åtnjuta skydd enligt 20 § namnlagen. Ett justitieråd anmälde skiljaktig mening. NJA 1994 s. 461 (Ransed): Ett bokförlag hade gett ut en bok under författarpseudonymen . Boken skildrade hur författa- rinnan försökte bota sina ångestsymptom genom psykoterapi. En innehavare av efternamnet Ransed ansåg sin rätt till namnet kränkt och yrkade skadestånd. I målet stod klart att namnet var egenartat och att det obehörigen hade använts till nackdel för innehavaren, som till- dömdes skadestånd. Rättsfallen illustrerar de svårigheter som kan uppkomma när lag- stiftningens krav på egenart, obehörighet och nackdel ska tillämpas i praktiken. Det är också att märka att samtliga rättsfall gällde frågan om obehörigt användande av ett efternamn – eller ett med efternamnet lätt förväxlingsbart namn – enligt 20 § andra stycket namnlagen, dvs. Såvitt känt har det inte, vare sig enligt eller nuvarande namnlag, inträffat att någon fört talan enbart enligt lagrummets första stycke, dvs. med anledning av att en privatperson använt sig av någon annans egenartade efter- namn. Förklaringen torde vara att de materiella reglerna om skydd för efternamn har betydelse framför allt i kommersiella samman- hang. Mot den bakgrunden kan det finnas anledning överväga om ett materiellt efternamnsskydd alls är behövligt för fall som avser ett rent privat brukande och om det i sådana fall i stället är till- räckligt med det administrativa skydd mot registrering av förväx- lingsbara efternamn som finns enligt både namnrätten och känneteckensrätten. När det gäller användningen av efternamn i kommersiella samman- hang måste ett materiellt namnskydd naturligtvis vara kvar. Där- emot finns för de fallen anledning överväga om den nuvarande och ibland svårbestämbara indelningen i särpräglade och icke sär- präglade efternamn längre tjänar något syfte, eller om det är till- Särskilt skydd för efternamn räckligt med den avgränsning som ligger i att användningen måste vara dels otillbörlig, dels till nackdel för den som har förvärvat efternamnet. 10.2.2Ett materiellt skydd mot privat bruk av efternamn behövs inte Regler som ger bäraren av ett efternamn möjlighet att ta till rätts- liga åtgärder mot att någon annan använder namnet – också när det sker inom ramen för ett rent privat bruk – har inte någon lång tradition i den svenska lagstiftningen. När sådana regler infördes genom namnlag var motivet att den som hade ett ovanligt efternamn inte ska behöva tåla att någon utomstående skall ge sig sken av att vara befryndad med honom samt bärarens behov av att genom namnet själv individualiseras (se prop. 1963:37 s. 118). Individens, familjens och släktens genom namnet markerade särart ansågs alltså utgöra ett så viktigt intresse att det måste upprätt- hållas med hjälp av en förstärkt skyddslagstiftning. Flera omständigheter talar för att ett så omfattande materiellt rättsskydd för efternamn, som används uteslutande i privata sammanhang, är motiverat. 1) En persons efternamn ger inte i samma grad som tidigare uttryck för gemenskapen inom en familj eller en släkt. Detta beror till en del på den allmänna samhällsutvecklingen, som bland annat gjort det allt vanligare att framför allt kvinnor behåller sina efter- namn i parbildningar och att familjemedlemmarna därför har olika efternamn. Men det beror också på den ökade valfrihet som infördes genom namnlag – och genom de ytterligare lättnader som infördes – i fråga om de familjerättsliga namnförvärven. är det vanligt att efternamn förs utanför den ursprungliga släktkretsen och även att de förs in i en ny familjebildning utan att det finns något blodsband till den ur- sprungliga kretsen av bärare. Exempelvis kan en frånskild man behålla ett genom äktenskapet förvärvat efternamn som härrör från den tidigare hustruns släkt och därefter med en annan kvinna få barn, som enligt vanliga familjerättsliga regler förvärvar mannens namn utan att alltså kunna härleda något som helst släktskap till den släkt som namnet kommer från. En god del av kritiken mot namnlag gick i själva verket ut på att den alltför lite till- godosåg behovet av namnstabilitet och kontinuitet i namnskicket Särskilt skydd för efternamn och att den därigenom riskerade att försämra familje- och släkt- samhörigheten. Kritikerna var upprörda över att de nya reglerna luckrade upp den gemenskap som efternamnet enligt dem borde ge uttryck för och att samhörigheten med gångna generationer här- igenom gick förlorad. Av den sortens kritik finns inte mycket kvar i dagens samhälle. I allt väsentligt råder enighet om värdet av att människor själva tillåts välja sina efternamn, även när det innebär att medlemmar i samma familj eller släkt får olika namn. Ett uttryck för tidens anda är att enligt sina direktiv ska undersöka möjligheten till en ännu större individuell valfrihet. Dessa nya och mer liberala värderingar till trots har det legala hindret mot att använda sig av någon annans namn förblivit lika starkt som när det infördes namnlag. 2)Reglerna om administrativt namnskydd i 13 § namnlagen för- hindrar i en rad hänseenden att någon tar en annans namn som efternamn. Reglerna förhindrar visserligen inte att någon för privat bruk på annat sätt än som efternamn använder någon annans efter- namn, men de kan sägas ge ett grundskydd mot obehörigt använ- dande av sådana efternamn som redan finns. Även om det materi- ella namnskyddet slopas när det gäller privat bruk, kommer alltså skyddet mot att någon annan tar ett likadant eller snarlikt efter- namn att finnas kvar. 3)Såvitt känt saknas det från den rättsliga praktiken exempel på att en namnbärare i rättslig ordning protesterat mot att någon annan använt namnet i rent privata sammanhang. De prejudikat som finns från handlar alla om obehörigt använ- dande av annans efternamn i näringsverksamhet. Förhållandet är i sig ett tecken på att det materiella namnskyddet har sin egentliga betydelse i rent kommersiella sammanhang. Vid närmare eftertanke är detta knappast förvånande. Det uteslutande privata användandet torde väsentligen avse två situationer. För det första fall där någon i bekantskapskretsen kallar sig vid någon annans efternamn. Om detta inte sker i ett sammanhang som har kommersiell anstrykning –såsom när namnet används som artistnamn eller som författar- pseudonym – utan just inom en begränsad familje- eller umgänges- krets torde det höra till sällsyntheterna att den som med rätta bär namnet drabbas av någon beaktansvärd skada. Och om använ- dandet av någon annans namn sker i chikanöst syfte i medierna eller på Internet kan reglerna om straff och skadestånd för förtal aktualiseras. Det andra fallet avser den ganska ovanliga situationen Särskilt skydd för efternamn att ett efternamn används efter det att namnmyndigheten godkänt namnet på felaktiga grunder, i detta fall utan att beakta att namnet kan förväxlas med ett befintligt efternamn. I sådana fall har dock namnbäraren möjlighet att göra invändning enligt 41 § andra stycket namnlagen samt även att överklaga PRV:s godkännande enligt 42 §. 4) Namnlagen är ett komplext regelverk. Vid dess tillkomst togs hänsyn till en rad delvis motstridande synpunkter. Namnlagsutred- ningens förslag blev under såväl propositionsarbetet som riksdags- behandlingen föremål för åtskilliga jämkningar och tillägg, som minskar lagens överblickbarhet och gör den i flera avseenden svår att förstå och tillämpa. Resultatet blev en komplicerad och inte helt konsekvent kompromiss mellan olika rättspolitiska hänsyns- taganden (, Namnrätt, 3 uppl. 1991 s. 8). Det är därför angeläget att de möjligheter som erbjuder sig till förenklingar av regelsystemet tas till vara. En sådan möjlighet är att slopa det materiella skyddet för efternamn vad gäller allt utom kommersiell användning av namnet. Härigenom kan också de komplicerande och svårbestämbara undantag från användarförbudet vilka fick sin slutliga utformning under riksdagsbehandlingen utgå. Det behöver alltså inte längre i lagen särskilt anges att ett efternamn får använ- das om någon eller en släkt av ålder eller annars enligt ortens sed har burit namnet som tillnamn. Genomgången av argument visar att det i namnlagen inte behövs något materiellt skydd mot användning av efternamn annat än i kommersiella sammanhang. Kommittén anser därför att bestäm- melsen i 20 § första stycket inte bör föras över till en ny lag om personnamn. 10.2.3Reglerna om materiellt skydd mot kommersiell användning av efternamn kan förenklas I 20 § andra stycket föreskrivs att ingen obehörigen, till nackdel för den som förvärvat ett egenartat efternamn, i näringsverksamhet får använda en firma, ett varumärke eller ett annat kännetecken som lätt kan förväxlas med namnet. Med firma likställs beteckning för stiftelse, ideell förening eller därmed jämförlig sammanslutning. Det är alltså här fråga om ett skydd mot att någon annans efter- namn exploateras i kommersiellt syfte. Ett materiellt namnskydd av Särskilt skydd för efternamn detta slag har sitt självklara berättigande. Motsvarande bestäm- melser återfinns i varumärkeslagen och firmalagen. Som kommittén tidigare framhållit bör de vanligaste efter- namnen inte längre åtnjuta något administrativt namnskydd utan fritt kunna antas av envar som nytt efternamn. När det blir så enkelt för obesläktade personer att anta och använda sig av de vanligaste efternamnen är det knappast meningsfullt att heller i övrigt inskränka rätten att använda sig av dessa namn. Det materi- ella skyddet mot att ett efternamn används i näringsverksamhet bör därför – liksom – bara gälla sådana namn som också åtnjuter ett administrativt skydd enligt 13 § namnlagen. Det kan vidare sättas i fråga om kravet att namnet måste vara egenartat för att komma i åtnjutande av skydd har någon betydelse vid sidan om de begränsningar som ligger redan i att namnet inte får användas obehörigen och inte heller till nackdel för den som lag- ligen bär namnet. Det synes vara svårt att ens konstruera exempel där användandet av ett icke egenartat efternamn, dvs. ett efternamn som är så vanligt att det enligt definitionen i 20 § tredje stycket namnlagen inte är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt, leder till nackdel för den som bär namnet. Om kravet på att namnet ska vara egenartat inte har någon självständig rättslig betydelse kan det slopas, vilket skulle innebära en välbehövlig för- enkling av den materiella skyddsregleringen i namnlagen. Därmed skulle rättstillämpningen också befrias från de invecklade och ganska åldersstigna förarbetsuttalandena om vad som menas med att ett namn är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt. Det egentliga och enda berättigade motivet för det materiella namnskyddet är att den som har rätt till namnet kan lida skada av att någon annan använder sig av namnet. Skadeprövningen bör alltså vara det avgörande momentet i en tvist som avser frågan om någon utomstående har rätt att använda namnet eller inte. Det nu- varande kravet att namnet dessutom måste vara egenartat för att få skydd bör inte närmast uppfattas som en omständighet av själv- ständig betydelse utan som ett sätt att redan före skadeprövningen fastställa att en talan är ogrundad. Tanken kan alltså sägas vara att man i förekommande fall snabbt ska kunna konstatera att ett namn inte är egenartat och att en skadeprövning av det skälet inte behöver göras. Verkligheten torde emellertid se annorlunda ut. I fall då någon driver en rättslig process om namnintrång handlar det mestadels om namn som utan vidare kan konstateras vara egenartade – i andra Särskilt skydd för efternamn fall saknas anledning att alls inleda en process – varför man ändå inte slipper från att göra en skadeprövning. Förhållandet bekräftas av de fyra praxisavgöranden som förekommit sedan ikraftträdandet av namnlag. I samtliga dessa fall har det stått klart att de berörda efternamnen (Wänerskog, Gullmarstrand, och ) varit i lagens mening egenartade. Frånsett det särpräglade fallet , där namnet bedömdes vara av alltför enkel ordbildningstyp, har den centrala frågan i stället varit huruvida namnintrånget orsakat bäraren någon skada. Om man slopar kravet på egenart kan det naturligtvis undan- tagsvis inträffa att den som bär ett vanligt, icke egenartat efternamn av någon anledning beslutar sig för att väcka talan om namnintrång. Saken innebär emellertid knappast någon stor förlust utom för namnbäraren själv, som på grund av avsaknaden av påvisbara skada är dömd att förlora sin sak i rättstvisten. Kommitténs bedömning är alltså att det utan olägenhet går att väsentligt förenkla namnlagen och underlätta dess tillämpning genom att utmönstra kravet på att ett efternamn måste vara egen- artat för att kunna komma i åtnjutande av ett materiellt rättsskydd. Det bör understrykas att någon saklig ändring av rättsläget inte är avsedd och heller inte är att förvänta, utom såtillvida att det inte längre ska gå att ogilla en talan om namnintrång redan på den grun- den att namnet inte är egenartat. Genom att slopa namnlagens nuvarande krav på att ett efter- namn kan vara skyddat bara om det är egenartat åstadkoms även en ökad rättslikhet med norsk och dansk lag på området. Varken i den norska eller i den danska namnlagen görs nämligen någon åtskill- nad mellan efternamn som har ett särskilt skydd och övriga efter- namn. Några olägenheter med denna enhetliga ordning i grann- länderna har inte framkommit såvitt kommittén kunnat utröna. En ytterligare förenkling som bör ifrågakomma är att slopa kravet på att namnet lätt ska kunna förväxlas, i linje med den bedömning som kommittén gjort när det gäller likhetsprövning av nybildade efternamn som förvärvas efter ansökan och prövning i administrativ ordning (kapitel 8.3). Avsikten med förändringen har i det fallet angetts vara att bana väg för en mer enhetlig och förutsebar bedömning från de rättsliga instanserna och att tydliggöra att den språkliga likheten mellan namnen ska stå i centrum för bedöm- ningen av förväxlingsrisken. Avsikten är däremot inte att åstad- komma någon stor saklig förändring av rådande rättsläge. Särskilt skydd för efternamn Det är en väsentlig fördel om kravet på förväxlingsbarhet i fråga om det materiella namnskyddet motsvarar det som gäller för det administrativa skyddet för efternamn. Några vägande skäl som talar mot att åstadkomma en sådan rättslikhet kan kommittén för sin del inte finna. I sammanhanget bör påpekas att betydelseskillnaden mellan förväxlingsbar och lätt förväxlingsbar i praktiken torde vara mycket liten och att det såvitt känt inte har förekommit något rättsligt avgörande rörande materiellt rättsskydd där två till stav- ningen olika namn väl befunnits vara förväxlingsbara men inte lätt förväxlingsbara. De klart vanligaste situationerna är i själva verket de där namnen är identiska eller där förväxlingsrisken av annan anledning är uppenbar eller åtminstone lätt konstaterbar. Motsvarande ändringar bör därför göras i de nu aktuella bestäm- melserna om materiellt rättsskydd, vilket innebär att det kvalifice- rande kravet på att ett namn, näringskännetecken, allmänt känt konstnärsnamn eller liknande namn ska vara lätt förväxlingsbart med det befintliga efternamnet slopas. 10.2.4Konstnärsnamn eller liknande namn, m.m. Om möjligheten att föra talan om namnintrång begränsas till fall där namnet används i näringsverksamhet, skulle det bli helt fritt att använda någon annans efternamn som konstnärsnamn eller som pseudonym, signatur eller liknande kännetecken. En sådan ordning är inte rimlig, särskilt som användningen av efternamnet i dessa fall ofta har ett kommersiellt syfte. I en bestämmelse motsvarande 20 § bör det därför anges att inte heller konstnärsnamn eller liknande namn, som kan förväxlas med ett befintligt efternamn, får användas obehörigen om det är till nackdel för den som bär namnet. Därmed kan också det så kallade passivitetsskyddet (som finns i nuvarande 21 §) kvarstå i huvudsak oförändrat. Det skyddet innebär som nämnts att ett konstnärsnamn eller liknande namn som blivit all- mänt känt, som namnet lätt kan förväxlas med ett äldre egenartat efternamn, får användas utan hinder av 20 § såvida inte den namnberättigade inom rimlig tid har inskridit mot använd- ningen. I konsekvens med de föreslagna ändringarna i den inledande bestämmelsen, som ska motsvara nuvarande 20 § namnlagen, bör i de följande bestämmelserna orden egenartat och lätt utgå; även vissa andra smärre justeringar är erforderliga. Särskilt skydd för efternamn Enligt den tidigare varumärkeslagen, samt även enligt äldre regle- ring i firmalagen, fick ett varumärke eller en firma inte registreras om det innehöll något som var ägnat att uppfattas som någon annans släktnamn, såvida inte namnet uppenbarligen avsåg någon avliden person. I samband med den översyn av varu- märkeslagen och firmalagen som företog (se Ny varumärkeslag och ändringar i firmalagen, SOU 2001:26 s. 320 f.) uppmärksammades att det finns EU-rättsliga regler som har betydelse för i vilken utsträckning ett efternamn kan utgöra hinder mot varumärkesregistrering. Med beaktande av dessa regler drogs slutsatsen att en förutsättning för att äldre rättigheter, exempel- vis rätten till efternamn, ska kunna utgöra grund för att hindra eller upphäva en varumärkesregistrering, är att rättigheten även kan läggas till grund för att hindra en obehörig användning av sådana märken. I propositionen till ny varumärkeslag (prop. 2009/10:225 s. 194 f.) tog regeringen fasta på att bestämmelserna i artikel 4.4 c i varumärkesdirektivet och artikel 53.2 i varumärkesförordningen medför att rätten till bland annat ett namn ska utgöra hinder mot att en registrering består endast för det fall att denna rätt kan läggas till grund för ett förbud eller en rättsföljd med motsvarande verkan. Efter en genomgång av bestämmelserna i namnlagen om skyd- det för egenartade efternamn konstaterade regeringen, i likhet med , att det för de egenartade efternamnen finns bestämmelser, 20 § andra stycket namnlagen, som innebär att användningen av ett varumärke som innehåller ett egenartat efter- namn kan förbjudas. Något motsvarande skydd finns inte i namn- lagen när det gäller andra efternamn som inte är egenartade. Mot denna bakgrund ansåg regeringen det nödvändigt att anpassa de varumärkesrättsliga reglerna (och reglerna i firmalagen) om hinder mot registrering på grund av rätten till namn. Hinder mot registre- ring av ett varumärke (eller firma) föreligger därför enligt nya varu- märkeslagen (och firmalagen) endast i förhållande till efternamn som är egenartade. Innebörden av begreppet egenartat efternamn förutsätts bli tolkade på samma sätt som i namnlagen. Bestämmelserna ändrades även på så sätt att det numera krävs att användningen av varumärket är till nackdel för bäraren av rätten till namnet, vilket motsvarar skrivningen i 20 § andra stycket namn- lagen. Särskilt skydd för efternamn Liksom i den tidigare varumärkeslagen är bestämmelsen i den nya lagen utformad så att ett varumärke inte får registreras om det innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som någon annans egenartade efternamn. Genom att behålla rekvisitet ägnat att uppfattas som har man velat tydliggöra att undantag även i fortsättningen alltid kan göras för bland annat namn med så kallad dubbelbetydelse (a. prop. s. 197). Det är här fråga om ord vars semantiska primärbetydelse är en annan än att vara namn. Vid tidigare tillämpning av rekvisitet har följande grupper av ord inte ansetts varit ägnade att uppfattas som efternamn: 1.vanliga ord i svenskan, i de andra nordiska språken och i de stora världsspråken; 2.ord som i första hand är förnamn; 3.namn på mytologiska gudar och gudinnor och liknande namn; 4.ord som främst uppfattas som geografiska namn; 5.namn som blivit inarbetade som varumärken; 6.namn som till sin bildning avviker i så hög grad från släktnamn här i landet att de inte uppfattas som sådana (SOU 2001:26 s. 318). Bedömningen av om ett varumärke innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som någon annans egenartade efternamn ska ske enligt varumärkeslagen när det gäller att avgöra om hinder mot registrering föreligger. Formellt har denna bedömning inte någon bäring på den prövning som företas enligt namnlagen av om ett efternamn är ägnat att utmärka tillhörigheten till en viss släkt och därmed är att betrakta som egenartat. Emellertid är såväl varu- märkeslagen som firmalagen att betrakta som subsidiära i för- hållande till namnlagen, vars reglering av namnskyddet är en förut- sättning för att ett efternamn ska kunna utgöra hinder för regi- strering enligt varumärkeslagen och firmalagen. Dessa lagar bör därför anpassas till de ändringar i det materiella namnskyddet som kommittén föreslår i den nya lagen om personnamn. Detta kan enkelt ske genom att i båda lagarna begreppet egenartade efter- namn ersätts med särskilt skyddade efternamn. Ändringen torde inte medföra några komplikationer, vare sig i förhållande till EU- rättsliga bestämmelser eller i övrigt. Särskilt skydd för efternamn 10.2.6Särreglerna om fastställelsetalan i 22 § namnlagen 22 § namnlagen innehåller bestämmelser om fastställelsetalan. Enligt dessa får talan om fastställelse huruvida en rätt till egenartat efter- namn består eller inte eller huruvida ett förfarande utgör intrång i en sådan rätt eller inte prövas av domstol, när det råder ovisshet om förhållandet och ovissheten är till nackdel för den som har väckt talan. Bestämmelsen, som infördes genom namnlag, utfor- mades efter mönster av en motsvarande bestämmelse i 44 § i då gällande varumärkeslag (1960:644). En liknande bestämmelse in- fördes senare i 23 § firmalagen (1974:156). innehåller allmänna bestämmelser om fast- ställelsetalan. I 13 kap. 2 § RB anges sålunda att talan om fast- ställelse huruvida visst rättsförhållande består eller icke består må upptagas till prövning, om ovisshet råder om rättsförhållandet och denna länder käranden till förfång. I förarbetena till namnlagen anfördes att det inom namnrätten föreföll som om två olika slags fastställelser kunde bli aktuella, dels om rätt till egenartat släkt- namn består eller inte, dels om visst förfarande utgör intrång i annans rätt till egenartat släktnamn eller inte (prop. 1963:37 s. 122). Med avseende på det sistnämnda fallet anfördes att sådan talan till synes inte skulle kunna föras med stöd av den allmänna bestäm- melsen i 13 kap. 2 § RB. När det gällde fastställelse av huruvida en rätt till ett egenartat släktnamn består eller inte består skulle talan visserligen kunna föras enligt allmänna regler, men det ansågs likväl praktiskt riktigt att reglera även det fallet namnlag, på motsvarande sätt som hade skett i varu- märkeslagen. Bakgrunden till att särregler om fastställelsetalan sålunda ansågs nödvändiga namnlag (och i de flesta immaterialrättslig lagarna) hade att göra med den dåtida bedömningen av begreppet rättsförhållande, som ansågs uteslutande kunna beteckna en rättslig relation mellan två avtalsparter. Något sådant rättsför- hållande ansågs generellt inte föreligga mellan innehavaren av en immateriell rättighet och den som gör intrång i rättigheten. Efterhand har begreppet rättsförhållande i 13 kap. 2 § RB kommit att utvidgas till att omfatta även så kallade orättshandlingar.