sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Det kan dessutom omfatta talan om enskilt anspråk om betalnings- skyldighet som åklagaren är skyldig att föra för målsägandens räkning, särskild rättsverkan och företagsbot. Har målsäganden förklarat sig ha för avsikt att föra skadeståndstalan avseende annat än betalningsskyldighet får strafföreläggande inte utfärdas (48 kap. 5 § RB). Strafföreläggandet utfärdas i form av ett elektroniskt dokument eller tecknas på ett formulär som fastställs av . I praktiken för åklagaren in uppgifterna om strafföreläggandet i 4 Strafföreläggande i bötesmål – en sammanställning av tillämpade påföljder, RättsPM 2012:7, Utvecklingscentrum , (ersätter tidigare RÅPM 2003:2 och RättsPM 2006:23). Om före- läggandet ska godkännas vid ett sammanträffande rapporteras det till () när det godkänts och om förelägg- andet utfärdas för att godkännas rapporteras det genast till RPS som skickar ut ett skriftligt besked med strafföre- läggandets innehåll till den misstänkte. Tillsammans med strafföre- läggandet ska upplysningar lämnas om hur föreläggandet kan god- kännas och om att åtal kan väckas om godkännande inte sker inom angiven tid. Godkännande sker genom att den misstänkte under- tecknar en förklaring att han eller hon erkänner gärningen och godtar det straff och den särskilda rättsverkan samt det enskilda anspråk som upptagits i föreläggandet. Ett godkännande måste alltså för att vara giltigt avse samtliga i strafföreläggandet upptagna delar. Godkännandet ska lämnas till den åklagarkammare som utfärdat föreläggandet (5 § ÅFS 2005:26). Betalning kan i vissa fall också räknas som ett godkännande. Om godkännande inte sker ska åtal normalt väckas. Godkännande som sker efter det att åklagaren ut- färdat eller ansökt om stämning saknar verkan. Vid föreläggande av bötesstraff är bestämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket 2 tillämplig. Det finns alltså möjlighet att utfärda ett strafföreläggande avseende böter vid återfall i brott. Enligt motiven kan dock det förhållandet att den misstänkte har dömts för brott vara ett skäl mot att utfärda strafföreläggande som talar för att en domstolsprövning bör ske (NJA II 1982 s. 397). Ett godkänt strafföreläggande gäller, enligt 48 kap. 3 § andra stycket RB, som lagakraftvunnen dom. Den som förelagts ett straff kan efter godkännande inte angripa föreläggandet på annat sätt än genom extraordinära rättsmedel. Om den misstänkte inte accep- terar föreläggandet i dess helhet dvs. även eventuellt skadestånds- ansvar, förordnande om särskild rättsverkan och företagsbot så är godkännandet inte giltigt. Normalt sett följs ett föreläggande som inte har godkänts av att åklagaren beslutar om åtal och domstolsprövning. För att åklagaren ska kunna ompröva sitt beslut att det finns förutsättningar för allmänt åtal krävs att det framkommit nya relevanta uppgifter. En ny rättslig analys eller en ny analys av bevisläget anses inte utgöra en sådan ny omständighet.5 Det innebär att åklagaren i princip alltid väcker talan vid domstol om strafföreläggandet inte godkänns. 5 JO-beslut , diarienr 852-2006. I begreppet lagföring ingår åklagarens beslut om åtal och strafföre- läggande, men även beslut om åtalsunderlåtelse, dvs. att en brotts- utredning avslutats utan påföljd. meddelades strafföreläggande i drygt 50 000 fall. Det motsvarar av samtliga åklagarbeslut om lagföring. Andelen är oförändrad innan. Vad gäller brott med enbart böter i straffskalan så meddelades strafföreläggande i knappt 13 000 fall . väcktes åtal för sådana brott i drygt 15 000 fall medan åtalsunderlåtelse meddelades i knappt 1 600 fall. I ungefär 3 200 fall beslutade åklagare att inte väcka åtal. Tabell 10.1 Fördelning av samtliga beslut i åtalsfrågan 2009–2011, per ärendetyp och typ av beslut (Källa: årsredovisning 2011, tabell 3) Ett brottmål ska, som tidigare nämnts, som huvudregel avgöras efter huvudförhandling. Utan sådan förhandling får tingsrätten avgöra ett mål på annat sätt än genom dom liksom meddela fri- avgöra ett brottmål i sak utan huvudförhandling. Det avser mål i vilket det inte finns anledning att döma en vuxen person till annan påföljd än böter. Ändringen var ett led i EME-reformen.6 Rätten får utan huvudförhandling avgöra ett brottmål genom att meddela dom i mål där det inte finns anledning att döma till någon annan påföljd än böter, om inte huvudförhandling begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet (45 kap. 10 a § punkten 3 RB). I mål mot den som inte fyllt ska rätten hålla huvudförhandling även om påföljden ska bestämmas till böter (27 § LUL). En förutsättning för att avgöra ett mål utan huvudförhandling är alltså att den påföljd som aktualiseras i det enskilda fallet är böter. Det är inte något hinder att fängelse ingår i straffskalan för brottet. Ytterligare förutsättningar är att huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs av utredningsskäl. Av andra stycket i 45 kap. 10 a § RB följer att den tilltalade innan målet avgörs ska informeras om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till sådan förhandling. I normal- fallet lämnas den informationen i samband med att stämning utfärdas. Parterna ska vidare, om de inte redan kan anses ha slutfört sin talan, ges tillfälle till detta innan målet avgörs. I normalfallet kan åklagaren anses ha slutfört sin talan genom åtalet om den tilltalade till rätten inte kommer in med några synpunkter eller t.ex. uppgifter om nya inkomstförhållanden. Om det efter att parten har slutfört sin talan men innan tingsrätten har avgjort målet till- kommer ytterligare åtal, får handläggningen återupptas och frågan om målet kan avgöras utan huvudförhandling prövas på nytt. Ett skäl till att huvudförhandling kan behövas i målet anges i motiven vara att det finns muntlig bevisning. Att det finns muntlig 6 En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol, prop. 2004/05:131, avsnitt 9.2, s. 24 och 250 ff. Regeringens förslag i aktuell del byggde i allt väsentligt rättegångsutrednings slutbetänkande (SOU 2001:103 s. 159–164). bevisning anses inte hindra att rätten avgör ett mål utan huvud- förhandling men det torde vara ovanligt att det sker. Den praxis som utvecklats kring möjligheten att avgöra mål i den tilltalades utevaro har ansetts kunna ge viss vägledning vid bedömningen om målet kan avgöras på handlingarna.7 Muntlig bevisning kan även tas upp utom huvudförhandling i syfte att målet därefter ska kunna avgöras på handlingarna (36 kap. 19 § RB). Den möjligheten bör enligt motiven användas med försiktighet (prop. 2004/05:131 s. 152 ff.). Att den tilltalade förnekar gärningen utesluter inte att målet avgörs utan huvudförhandling. I motiven anges som exempel att förnekade mål om rattfylleri och narkotikabrott skulle kunna avgöras utan huvudförhandling, om det finns rapporter från alkohol- utandningsprov respektive narkotikaanalys.8 Huvudförhandling kan också behövas om den tilltalade inte kan förväntas föra fram sina synpunkter eller åberopa bevisning lika väl i skrift som vid en muntlig förhandling. Vid avgörande av mål utan huvudförhandling består tingsrätten av en lagfaren domare (1 kap. 3 § RB). Bevisprövningen vid ett sådant avgörande sker med utgångspunkt i vad handlingarna inne- håller och vad som i övrigt förekommit i målet (30 kap. 2 § andra stycket RB). Det är i normalfallet fråga om uppgifter ur förunder- sökningen. Domen kan överklagas. För att hovrätten ska pröva en dom genom vilken den tilltalade dömts till böter krävs prövnings- tillstånd (49 kap. 13 § RB). har i en promemoria lämnat rekom- mendationer för åklagarens handläggning av mål som kan avgöras utan huvudförhandling i tingsrätt.9 Det är vår erfarenhet att rekommendationerna också har fått genomslag i praktiken. Enligt dessa bör åklagaren i stämningsansökan ange om domstolen kan avgöra målet på handlingarna och i sådana fall även lämna ett konkret påföljdsförslag samt ange de särskilda omständigheter som domstolen bör ta hänsyn till vid påföljdsbedömningen. 7Fitger, m.fl., a.a., kommentaren till 45 kap. 10 a §. 2004/05:131 s. 251. 9En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol. Den nya lagstiftningen och några rekommendationer om tillämpningen, Rätts-PM 2008:10. enligt promemorian naturligt att åklagaren anger ett påföljdsförslag och det anges att förslaget bör vara så precist att det anger antalet dagsböter och hur stort dagsbotsbelopp som ska fastställas eller penningböternas storlek. Vidare betonas i promemorian betydelsen av att polisledda för- undersökningar håller tillräckligt hög kvalitet. Åklagaren rekom- menderas att kvalitetssäkra förundersökningsprotokollen. Det ska åstadkommas genom en kontinuerlig kvalitetssäkring av avrappor- teringen och återkoppling från den polisiära förundersöknings- ledaren eller åklagaren. I promemorian lyfts fram att polisen bör säkerställa att uppgifterna i primärrapporten, brottsanmälan och eventuella förhör eller liknande, är fullständiga och korrekta. Dess- utom bör den misstänktes inställning och grunden för gärnings- påståendet och eventuellt enskilt anspråk vara utförligt och nog- grant redovisat. Behovet av att det skriftliga materialet, särskilt bevisningen, håller hög kvalitet och att det finns en fullständig dagsbotsuppgift så att målet kan avgöras utan huvudförhandling betonas. Domstolsstatistiken ingår i officiella statistik. Den visar att andelen brottmål i tingsrätt som avgjorts efter huvudförhand- ling har sjunkit i förhållande till 2008. Det beror sannolikt till stor del på EMR-reformen. I jämförelse med 2008 sjönk andelen brottmål som avgjordes efter huvudförhandling från till 2010. har låtit utvärdera EMR-reformen för att få en bild av dess konsekvenser för de allmänna domstolarna. Utvärde- ringen, Resursfördelningen efter EMR, rapportserie 2010:3, grundas på uppgifter från domstolarna till och tillgänglig domstols- statistik. har bedömt att en av de förändringar som haft störst betydelse från resurssynpunkt varit att fler brottmål avgörs utan huvudförhandling i tingsrätt. Utvärderingen visar att förändringen har lett till vissa resursbesparingar i tingsrätten. När det gäller brottmålen framgår av utvärderingen att antalet avgjorda brottmål med ensam domare i tingsrätt nästan fördubblades jämfört med . Av rapporten framgår vidare att antalet avgjorda brottmål med huvud- förhandling minskade med . Slutsatsen kan därför dras att införandet av möjligheten att avgöra vissa brottmål utan huvudförhandling har lett till att det stora flertalet notariebrottmål sedan reformen avgörs av en ensam domare och utan huvudförhandling.10 Tabell 10.2 Antal avgjorda brottmål med ensam domare, tingsrätt Tabell 10.3 Antal avgjorda mål med huvudförhandling, tingsrätt 1 Målkategorier i tingsrätt: Övriga tvistemål, FT-mål och fastighetsmål (Källa: , Resursfördelningen efter EMR, 2010:3) Uppgifter ur domstolarnas verksamhetsstöd visar att drygt 12 300 bötesmål11 avgjordes av tingsrätt . Året därpå avgjordes drygt 11 000 bötesmål. av bötesmålen avgjordes utan huvudförhandling. 10Med notariebrottmål avses brottmål som tingsnotarie kan förordnas att på eget ansvar handlägga. Det är fråga om mål om brott för vilket inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse och det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot. 11Med bötesmål avses här mål för vilket inte är föreskrivet annan påföljd än böter. 10.3.1Strafföreläggande ska utfärdas oberoende av den misstänktes inställning Förslag: Strafföreläggande ska, oberoende av den misstänktes inställning, utfärdas om det finns förutsättningar för allmänt åtal och inte särskilda skäl mot det. Särskilda skäl mot att utfärda strafföreläggande kan vara att den misstänkte är , att fråga är om en svårbedömd rättsfråga eller att det inte är uppenbart att brottet inte är preskriberat. Enligt gällande rätt får åklagare enligt 48 kap. 1 § RB ta upp fråga om ansvar för brott genom strafföreläggande. Bestämmelsen är fakultativ. Det innebär att åklagaren har möjlighet att välja mellan att utfärda strafföreläggande och väcka åtal. Enligt 1 § strafföre- läggandekungörelsen (1970:60) bör strafföreläggande utfärdas om det finns förutsättningar för det. Strafföreläggande får emellertid inte utfärdas om det inte finns förutsättningar för allmänt åtal, om i föreläggandet inte tas upp alla brott av den misstänkte som åklagaren känner till eller om mål- säganden förklarat att han eller hon avser föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betalnings- skyldighet (48 kap. 5 § RB). Den grundläggande förutsättningen för lagföring genom strafföre- läggande är att det finns förutsättningar för allmänt åtal (första om- satsen i 48 kap. 5 § RB). Det finns alltså inte något formellt krav på att den misstänkte ska ha erkänt brottet för att ett strafföre- läggande ska kunna utfärdas. Om saken är tveksam bör åklagaren enligt Processlagberedningen inte utfärda strafföreläggande i för- hoppning att den misstänkte ska godkänna detta (NJA II 1943 s. 604). kommentar till (s. 721) anges att fall som med hänsyn till utredningen eller rättstillämpningen framstår som svårbedömda inte bör undandras rättens prövning. För att strafföreläggande ska utfärdas bör det enligt motiven inte heller finnas minsta osäkerhet i skuldfrågan, brotten ska relativt sett framstå som mindre allvarliga och det får inte råda någon tveksamhet kring påföljdsvalet. Om personutredning behövs för att bedöma påföljden ska saken prövas av domstol (prop. 1996/97:8 s. 14 ff.). Strafföreläggande bör dessutom inte användas om rätts- frågan är svårbedömd eller om det inte är uppenbart att brottet inte är preskriberat.12 Enligt bör åklagaren i regel väcka åtal även om den misstänktes skuld verkar vara klar, om denne under polisförhöret har förnekat gärningen eller att handlandet varit brottsligt.13 Vidare har () i ett särpräglat fall hävdat att det måste krävas att den misstänkte i huvudsak har vitsordat de faktiska omständigheter som konstituerar brottet för att strafföreläggande ska kunna utfärdas (JO 1981/82 s. 98). I ett senare uttalande har JO snarare tagit utgångspunkten att strafföreläggande inte bör användas om det finns något osäkerhetsmoment beträffande ut- gången i själva skuldfrågan (JO 1990/91 s. 61). Exempelvis bör ett allmänt påstående av en misstänkt att han eller hon inte kört för fort med motorfordon inte innebära ett hinder att utfärda strafföre- läggande i fall påståendet inte bedöms kunna vinna framgång. Det synes dock finnas en fast och stadgad praxis rörande t.ex. brottet vårdslöshet i trafik som antyder att strafförelägganden kan utfärdas även i andra fall. Vi föreslår inte någon ändring i det att strafföreläggande inte får utfärdas om i föreläggandet inte tas upp alla brott av den miss- tänkte som åklagaren känner till eller om målsäganden förklarat att han eller hon avser att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet som avser annat än betalningsskyldighet. Den misstänkte bör dock enligt vår uppfattning i mål om bötesbrott ges inflytande över formen för sakens prövning även om gärningen är förnekad. Han eller hon kan ha ett berättigat intresse av att undvika en offentlig rättegång och allmänintresset av att dessa mål prövas i domstol är inte så starkt att det utesluter användning av strafföre- läggande. Om den åtalade inte vill delta i en rättegång torde i realiteten målet inte tillföras någon ytterligare utredning. Det kan antas att många sådana mål avgörs antingen efter handläggning vid huvudförhandling i den tilltalades utevaro eller utan huvudförhand- ling. Det bör därför införas en presumtion för att strafföreläggande ska utfärdas oberoende av den misstänktes inställning, så länge det finns tillräckliga skäl för åtal. En ordning där den misstänkte ges möjlighet att acceptera ett strafföreläggande motiveras av samma praktiska och processekono- miska skäl som tidigare framhållits för att åklagare ska få utfärda strafföreläggande i större utsträckning. Den tilltalade får direkt 12Fitger m.fl., a.a., kommentaren till 48 kap. 5 §. 13Ekelöf m.fl., Rättegång, femte häftet, s. 288. kännedom om den samlade reaktionen på brottet och parterna kan slippa en ibland tidskrävande och kostsam inställelse vid domstol. 1996/97:8 s. 12 ff. betonades att strafföreläggandet är en snabb och effektiv form att fastställa straff. Förutom att systemet innebär en effektivare användning av resurserna så har det fördelar genom att avgörandet kommer snabbt både i ansvarsdelen och i skadeståndsfrågan. Vidare innebär det att den misstänkte får ta ställning till det förelagda straffet och i förekommande fall till yrkat skadestånd och därigenom själv bedöma dess proportion i relation till gärningen. Flera offentliga försvarare har till oss uppgett att många miss- tänkta som i förhör förnekat en gärning, skulle godta ansvar för brott om de kände till vilken påföljd som kunde bli aktuell. Advokaterna har menat att det gäller såväl vid lindrigare som allvarligare brottslighet. Det finns skäl att anta att ett strafföre- läggande i många fall skulle godkännas om den misstänkte gavs möjlighet att välja ett sådant alternativ i stället för en domstols- prövning. Detta gäller även när han eller hon förnekat gärningen under utredningen. Ett förnekande kan ha sin grund i många olika orsaker. Vårt förslag bygger på grundtanken att den som misstänks för brott inför rättegången ska informeras om den påföljd som åklagaren anser ska följa på brottet och i vissa fall ges möjlighet att acceptera ansvar för brott. Det är en handlingsfrihet som enligt vår mening inte enbart ska ges till den som erkänt gärningen eller vitsordat de faktiska omständigheterna under utredningen. En vuxen person bör oberoende av sin inställning i skuldfrågan alltså få möjlighet att ta ställning till ett strafföreläggande. Särskild försiktighet kan emellertid vara påkallad när det gäller unga lagöverträdare. Det är angeläget att en ung person förstår innebörden av ett erkännande och inte upplever möjligheten att acceptera ett strafföreläggande som en påtryckning. Endast i undan- tagsfall bör därför ett strafföreläggande utfärdas om den misstänkte är och har nekat till gärningen. Åklagaren bör även ha kvar möjligheten att väcka åtal i stället för att utfärda strafföreläggande om särskilda skäl talar mot det. När det är fråga om en svårbedömd rättsfråga eller tveksamt om brottet är preskriberat bör åklagaren även kunna avstå från att utfärda strafföreläggande.14 Det ligger i linje med åklaga- 14 Jämför med Fitger a.a., m.fl., kommentaren till 58 kap. 4 och 5§§ och m.fl., Rätte- gång femte häftet, 8 uppl., s. 287 f. rens möjlighet att disponera över processen att han eller hon kan besluta om saken bör prövas av domstol. Motsvarande resonemang gäller också om åklagaren är skyldig att föra målsägandens talan enligt 22 kap. 2 § RB och det enskilda anspråket exempelvis kan föranleda jämkning, riktar sig mot flera personer eller avser ett stort belopp (jfr rättspromemoria Skadestånd, 2013:1 s. 36 f). Ytterligare ett särskilt skäl mot att åklagaren tar upp ansvars- frågan genom strafföreläggande kan vara att en ordningsbot har utfärdats men inte godkänts. I en sådan situation kan det finnas anledning för åklagaren att i stället direkt väcka talan vid rätten. När det gäller påföljdsfrågan är det vår utgångspunkt att åklaga- ren ska framställa ett påföljdsyrkande i alla mål. De allra flesta fall som blir föremål för strafföreläggande torde vara rutinartade mål om lindrigare brott inom områden med en välutvecklad påföljds- praxis. De frågor åklagaren har att ta ställning till är om han eller hon anser att påföljden bör vara böter och böternas storlek. Åklagaren kan i dessa mål förhållandevis enkelt bedöma de frågor om straffmätning som då kan komma i fråga. I ett fåtal fall kan fast påföljdspraxis saknas. Det gäller exempelvis vid narkotikabrott avseende nya substanser, om en gärning har kriminaliserats eller viss specialstraffrätt. De olägenheter som följer med att det saknas prejudicerande avgöranden från kan emellertid inte frita åklagaren från ansvaret att ange ett yrkande om påföljd som den tilltalade kan ta ställning till. Överväganden om straffmätning och påföljdsval bör därför enligt vår mening i regel inte utgöra särskilda skäl mot att utfärda ett strafföreläggande. Förslag: Åklagare ska kunna väcka åtal genom att ge in ett strafföreläggande som inte har godkänts till rätten. Strafföre- läggande som ges in till rätten ska vara undertecknat av åklagaren. I strafföreläggandet ska åklagaren ange uppgift om de bevis som, om åtal väcks, åberopas till stöd för åtalet och talan om enskilt anspråk enligt 22 kap. och vad som ska styrkas med varje bevis de omständigheter som gör domstolen behörig, om inte behörigheten framgår på annat sätt, åklagarens önskemål om hur målet ska handläggas om åtal väcks och om den misstänkte har varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott som omfattas av strafföreläggandet och tiden för frihetsberövandet. Om ett strafföreläggande utfärdats till godkännande ska den misstänkte i det skriftliga beskedet med straff- föreläggandets innehåll och vissa upplysningar, även ges tillfälle att skriftligen svara på åtalet, ange bevisuppgift och slutföra talan om föreläggandet inte godkänns. Information ska också lämnas om rätten till huvudförhandling och att målet kan komma att avgöras utan en sådan förhandling. Eventuellt svar ska lämnas till åklagaren och biläggas strafföreläggandet när åtalet väcks. Strafföreläggande som ges in till rätten ska delges den misstänkte. Åtal kan väckas genom att strafföreläggande ges in till rätten Enligt dagens bestämmelser väcks som huvudregel allmänt åtal genom att åklagaren ger in stämningsansökan till rätten, 45 kap. 1 § RB. I praktiken innebär det att åklagaren, när tiden för god- kännande av strafföreläggande har gått ut eller den misstänkte har motsatt sig det, fattar beslut om åtal och upprättar en stämnings- ansökan med det innehåll som framgår av 45 kap. 4 § RB. ren återupptar alltså beredningen av ärendet. Stämningsansökan skickas sedan in till rätten.15 Det finns också en möjlighet för åklagaren att på uppdrag av rätten utfärda stämning (45 kap. 1 § andra stycket och 45 kap. 16 § RB). I sådant fall förelägger åklagaren den tilltalade att hos rätten svara på åtalet och vid behov ange bevisuppgift. Om det är lämpligt kallar åklagaren till huvudförhandling. En enkätundersökning som genomfört avseende handlägg- ningen av s.k. mängdbrottmål visar att denna möjlighet i stort sett inte utnyttjas.16 Vilka uppgifter som ska finnas i ett strafföreläggande framgår av 48 kap. 6 § RB. Enligt bestämmelsen ska föreläggandet innehålla uppgift om åklagaren och den misstänkte samt om brottet. För brottet ska anges tid och plats samt övriga omständigheter som kännetecknar det, men även de bestämmelser som ska tillämpas när det gäller brottet. Det straff och den särskilda rättsverkan som den misstänkte föreläggs ska också anges, liksom enskilt anspråk som föreläggs den misstänkte med uppgift om målsäganden och de omständigheter som anspråket grundar sig på. Enligt vår uppfattning bör förenklingar kunna göras i hur mål om allmänt åtal inleds. Vi föreslår i avsnitt 8.1.4 att utfärdande av stämning ska avskaffas i mål om allmänt åtal och att åklagare som huvudregel ska förelägga den tilltalade att svara till rätten på åtalet, avsnitt 8.3.3. För att ytterligare effektivisera processen ska allmänt åtal, enligt vår mening, kunna väckas genom att ett strafföreläggande som inte godkänts ges in till rätten. Strafföreläggandet behöver då inte omvandlas till en stämningsansökan eller en särskild åtalsskrift. Åtal anses med dagens regler väckt när stämningsansökan kom in till rätten (45 kap. 1 § RB). Enligt vår mening kan ett strafföre- läggande fylla samma funktion som ett åtal, när stämning har av- skaffats. Vi föreslår därför att talan ska anses väckt genom att strafföreläggande som inte godkänts ges in till rätten.