sou · H1B319 · 2013-03-21 00:00:00 — Tillträdesförbuden fördelas enligt följande: fotboll 75 stycken, ishockey 15 stycken och ett förbud gäller både fotboll och ishockey. registrerade nio brottsmiss- tankar avseende överträdelse av tillträdesförbud. Av dessa ledde fyra till lagföring (åtal eller strafföreläggande). I tre fall pågår fort- farande förundersökningen och i två fall lades förundersökningen ner. I motsats till tillträdesförbud – som beslutas av åklagare – är arrangörsavstängningen en åtgärd som arrangören/klubben vidtar för att freda sin anläggning. Den har således inte samma civil- rättsliga status som ett tillträdesförbud. Detta innebär att arrangör- en/klubben har ett helt annat spelutrymme att införa respektive upphäva en arrangörsavstängning. Arrangörsavstängning är det- samma som att portförbjuda någon att bevista ett idrottsarrange- mang på den egna arenan (en arrangörsavstängning kan också utformas så att den även gäller på andra arenor). Instrumentet arrangörsavstängning tillämpas relativt sparsamt i i jämförelse med t.ex. i . Tyvärr finns det inte någon sammanställd statistik över antalet arrangörsavstängda i de olika klubbarna i , men det är min bestämda uppfattning att detta instrument används mer frekvent och mer flexibelt i än i . Arrangörsrätten utgår från ordningslagens bestämmelser samt i vissa fall från bestämmelser i berört specialidrottsförbunds tävlings- bestämmelser/regelverk. Denna rättighet är mycket vid och ger klubbarna möjlighet att portförbjuda en person från ett arrange- mang näst intill obegränsat. Det enda som motverkar detta är klubbarnas eget sunda förnuft samt de regler/lagar som finns avse- ende olaga diskriminering samt i förekommande fall de regler som specialidrottsförbundet (SF) har skrivit in i regelverket inom respek- tive område. Som utgångspunkt gäller att en person inte får port- förbjudas med hänsyn till personens ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung, trosbekännelse eller sexuella läggning (se BrB 16 kap. 9 § 3–4 st.) samt att saklig grund krävs för arrangörsav- stängningen. Arrangörsrätten har funnits sedan såväl ordningsstadgans till- komst som som ordningslagen har funnits. Att klubbarna inte har haft möjlighet års tillkomst av lagen om tillträdesförbud att ålägga personer en portning är ett argument som inte är med sanningen överensstämmande. Detta argument har sitt ursprung i att klubbarna ansett att rättssamhället inte stött klubbarna i deras sätt att arbeta mot ordningsstörare genom att överträdelser av en arrangörsavstängning enligt arrangörsrätten ska vara helt straffbefriade. Genom den praxis som domstolarna rättat sig efter har så blivit fallet. Det innebär att en person som av en klubb blivit portad att besöka arenan (dvs. arrangörsavstängd), och som helt sonika struntat i detta och gått på matchen i varje fall inte gjort sig skyldig till något brott. Inte heller har klubben (dvs. arrangören) haft några rättigheter/möjligheter att kasta ut veder- börande enbart av den anledningen att han är belagd med en arrangörsavstängning. För att detta ska vara möjligt krävs att veder- börande gör sig skyldig till någon form av ordningsstörning och på den grunden kan avvisas/avlägsnas av ordningsvakt eller polis. Förvisso har arrangören, dock inte ordningsvakten oavsett han är anställd av arrangören, rätt att avvisa personer som är belagda med arrangörsavstängning. Om personen i fråga inte låter sig avvisas finns inget ytterligare medel för att få vederbörande att lämna arrangemanget. Annorlunda uttryckt innebär detta att arrangörsavstängningar för personer som bryter mot portningen är relativt verkningslösa. Har någon väl tagit sig in är möjligheterna att avvisa ytterst begränsade. Arrangörsrätten ger klubbarna en mycket vid möjlighet att, för vilken anledning som klubben anser ska räcka, belägga någon person eller personer med arrangörsavstängning. Däremot gäller att klubbarna inte kan begära hjälp från polismyndighet (och/eller ordningsvakt) för det fall en person trotsar detta förbud och ändå tar sig in på arenan. Detta under förutsättning att han löst biljett och gjort entré på rätt sätt; plankar man in kan man avlägsnas av den anledningen. Det är omöjligt att sammanställa en uttömmande uppräkning över vad som kan rendera i en arrangörsavstängning. Det beror på att det är klubbarna ensamma som bestämmer vad som ska vara en handling som grund för arrangörsavstängning samt naturligtvis de eventuella regler utfärdade av SF som klubben har att rätta sig efter. Nedanstående är således en uppräkning som på intet sätt ska ses som uttömmande. Misskötsamhet på läktaren genom att skrika för högt Misskötsamhet på läktaren genom att göra obscena gester Misskötsamhet genom att tala illa om klubben offentligt Misskötsamhet genom att på olika sätt inte följa de uppmaningar som klubbens säkerhetspersonal ger Misskötsamhet genom att kasta in saker på planen Misskötsamhet genom att tända illegal pyroteknik Misskötsamhet genom att bete sig illa mot annan publik Misskötsamhet genom att idka våld inne på arenan eller i arenans närhet Misskötsamhet genom att skrika nedlåtande saker till egna laget, motståndarlaget eller annan funktionär (som exempelvis domaren) Misskötsamhet genom att på andra sätt bete sig på ett sätt på läktaren eller i arenan, eller i arenans närhet som inte överens- stämmer med klubbens vilja hur en supporter ska uppträda i samband med klubbens matcher Misskötsamhet genom att tränga sig in på arenan utan att lösa entré till arrangemanget Misskötsamhet i samband med av klubben eller supporter- föreningen arrangerad bortaresa Övriga förseelser/handlanden som klubben inte anser att man vill bli förknippade med Det kan noteras att den sista punkten i princip täcker in allt som inte finns med i övriga punkter. Detta tydliggör att en klubb med stöd av arrangörsrätten har rätt att i vilka fall som helst i princip ålägga en person arrangörsavstängning till klubbens arrangemang. Det enda krav som behöver uppfyllas är att det finns sakliga skäl för en arrangörsavstängning. Det kan finnas skäl att gå in på klubbarnas ansvar för att tillämpa arrangörsrätten på ett sätt som är försvarligt ur rättssäkerhetssyn- punkt. , chefsjurist på och tillika ordförande i , har skrivit en bok – Idrottens bestraffningsregler och föreningsrätt – i vilken det framgår vad som krävs för att beslutet ska vara fattat på rätt sätt. går exempelvis att klubben måste delge beslutet före det att det ska tillämpas och att personen som arrangörsavstängningen gäller ska få tillfälle att yttra sig före det att beslutet är tänkt att gälla. Vidare uppställs att ingen kan åläggas avstängning för en och samma förseelse. Detta innebär att ingen avstängning utifrån arrangörsrätten kan förlängas, såvida inga andra förseelser inträffar som personen ifråga är avstängd. Några livstidsavstäng- ningar har aldrig funnits och inte heller tillämpats, då sådana skulle anses strida mot gällande regler. Jag tycker mig kunna notera att inte helt lyckats svara upp emot högt ställda krav avseende rättssäkerheten som bör kopplas till arrangörsavstängningar. Kollektiva bestraffningar, sköns- mässiga beslut och i vissa fall beslut som mer handlat om personliga skäl än vad som faktiskt har hänt, har varit om inte vanliga så i vart fall förekommande. Det kan finnas anledning att misstänka att rätts- samhället haft detta i åtanke när man funnit att det inte är ett brott att trotsa en arrangörsavstängning baserad på arrangörsrätten. Lag- stiftaren ansåg bl.a. därför att det fanns ett behov av att skapa för- utsättningar för att på något sätt få möjligheten att fatta ett beslut som ställer stora krav på rättssäkerhet samt är straffsanktionerat vid överträdelse. Detta torde vara en orsak till att lagen om till- trädesförbud ursprungligen tillkom. Av (SvFF) tävlingsbestämmelser 2013 (TB) framgår följande: SvFF, SDF (specialdistriktsförbunden) och förening har rätt att på sakliga grunder förbjuda personer som fyllt tillträde till sin matcharena. Förbudet kan avse om högst . Den anmälde ska ges tillfälle att yttra sig före beslutet. Beslutet ska avfattas skriftligen samt innehålla uppgift om att beslutet får överklagas. (TB 3 kap. 25 § 4 st.) Det går inte att utläsa ur bestämmelsen att den tar sikte på att möj- liggöra att framtida ordningsstörningar vid matcharrangemang förhindras. I stället handlar det om en möjlighet för en arrangör att förbjuda personer att besöka en matcharena utifrån sakliga grunder under förutsättning att personen fyllt . Sakliga skäl torde inte vara att någon utgör en risk för arrangemanget utifrån en helhets- bedömning (vare sig bedömningen eller den påstådda risken torde vara sakligt skäl). Det sakliga skälet utgörs snarare av en aktivitet eller ett beteende/uppförande. Vad som ytterligare talar för denna tolkning är att en arrangörsavstängning, till skillnad från tillträdes- förbud, är att anse som en bestraffningsåtgärd. Det kan tilläggas att aktuell regel är införd i SvFF:s TB 3 kapitel som rör just Bestraff- ning. Om en risk för framtida ordningsstörning vägs in som ett sakligt skäl innebär detta således att vi kan tillåta oss att bestraffa någon utifrån en förmodad framtida gärning. Detta skulle enligt min mening vara i högsta grad olämpligt och ur ett rättssäkerhets- perspektiv förkastligt. Annorlunda ter det sig om vi talar om instru- mentet tillträdesförbud som tillkommit genom lagen om tillträdes- förbud. Här är det själva risken att begå brott under idrottsarrange- manget som är grundkriteriet, dvs. det handlar i juridisk mening inte om en bestraffning. Det bör nämnas att motsvarande åldersgräns inte förekommer inom ishockeyn. När det gäller frågan att skapa ett nationellt register för personer med besöksförbud föreslog jag i delbetänkandet att ett sådant register skulle omfatta såväl arrangörsavstängningar som tillträdes- förbud. Det var också det beslut Datainspektionen fattade när fick sitt tillstånd att upprätta ett register för sina hemmamatcher. Datainspektionen (DI) har i sitt remissvar på mitt delbetänk- ande anmält tveksamhet kring att låta arrangörsavstängningar ingå i ett nationellt register. Jag har förståelse för den aspekten. Jag gläds åt att DI i princip är positiv till uppbyggandet av ett register. Det borde innebära att en islossning är möjlig i denna fråga. Jag noterar att polisens kraftsamling för att driva frågor kring tillträdesförbud bar god frukt, inte minst i åren 2011–2012. Tyvärr finns vissa tecken till minskade resurs- insatser främst vad avser utredningsarbetet. Oron för minskad ambitionsnivå avser främst . Jag vill uppmana att vidmakthålla de mycket framgångsrika sats- ningar som gjorts . Kunskapsnivån om tillträdesförbudslagen bör ökas hos såväl polis som åklagare. Det sparsamma nyttjandet av arrangörsavstängningar bör enligt min mening ifrågasättas. Jag kan inte frigöra mig från intrycket att vissa klubbar avstår från att använda detta instrument för att und- vika konflikter med sina mera stökiga supportrar. Detta är som jag ser det en felsyn. I till exempel används detta vapen betydligt mera frekvent och flexibelt och det är något vi bör ta efter. Man har där också insett att en arrangörsavstängning kan utfärdas för en längre eller och att denna variations- möjlighet kan användas i ett strategiskt syfte. Jag anser att det bör tas fram statistik över antalet arrangörs- avstängda med uppgift om avstängningens längd och vilka kriterier som olika klubbar använder sig av. I takt med att lagstiftningen kring tillträdesförbudet vässas bör klubbarna analysera hur arrangörsavstängningar kan lindras eller upphävas om den felande personen visar vilja till en bättre attityd. I min värld bör sålunda tillträdesförbud gälla tiden ut enligt ett strikt regelsystem medan instrumentet arrangörsavstängning mera flexibelt nyttjas för förstagångsförbrytare, yngre personer som tillfälligt tappar omdömet. Många arrangörer/klubbar bör ägna betydligt mer tid till att diskutera mot vilken målgrupp arrangörs- avstängningen bör riktas. måste man ha i åtanke att möjligheterna att civil- rättsligt via arrangörsavstängning avvisa någon som i lönndom tagit sig in på arenan är begränsade. Jag vill också påpeka att som saklig grund för arrangörsav- stängning kan anföras gärningar begångna av individer såväl inom som utom riket. (Utslag från , där en huligan stängdes av för incident som ägt rum i en dansk fotbollsmatch). Detta är värt att ha i åtanke då vi diskuterar huliganism över (kapitel 20 Arenasäkerhet m.m.). Jag anser vidare att man från utomstående håll måste utbilda klubb- arna i de reella förutsättningarna att nyttja instrumentet arrangörs- avstängning. Och att polisen måste bli varse faran att söka till- trädesförbud för förseelser som inte är kopplade till befarad aktivitet kring arenan. Speciellt gäller detta när ansökan sker, klubbarna ovetande. Vid nästa översyn av idrottens regelverk bör man se över de brister som följer av att tillträdesförbud inte gäller matcher som är arrangerade utanför SvFF:s regi och inte heller inom lägre divi- sioner och vid träningsmatcher. Inom ishockeyn pågår ett sådant arbete. Till arrangörsavstängningen bör i förekommande fall kopplas olika former av varningsinstrument. Sådana tillämpas av olika klubbar i form av att utfärda gult kort (t.ex. , IFK och ) eller genom att genomföra föräldra- samtal (t.ex. ). Också andra varianter finns med liknande bevekelsegrunder. I kapitel 16 Förebyggande insatser (som ett sär- skilt delavsnitt) redovisas ett exempel på hur en klubb kan arbeta med dessa frågor. Jag delar inte tankarna bakom det beslut som tagits att införa en åldersgräns för personer som kan åläggas en arrangörsavstängning i fotboll (nytt i SvFF:s tävlingsregler 2013). Enligt min mening bör detta instrument kunna nyttjas av arrangören för att i görligaste mån undvika att unga individer trampar snett tidigt i sin supporterkarriär. Kombinationsmöjligheterna med olika former av varnings- signaler är här en omvittnad framgångsfaktor och detta sätt att arbeta vilar enligt min mening på solid polisiär erfarenhetsgrund. Referenser att en sådan åldersgräns finns för tillträdesförbud saknar relevans då arrangörsavstängningar vilar på civilrättslig grund. Ett tillträdesförbud är en del av den offentliga rätten (straffrätten) t.ex. genom notering i belastningsregistret då tillträdesförbudet med- delas. Överträdelser av tillträdesförbudet kan också bestraffas av domstolar, vilket innebär att strängare regler jämfört med arrangörs- avstängningar gällande ålder ter sig lämpligt. Jag föreslår att de centrala organisationerna inom fotboll och ishockey upprättar en frivillig manual för att på ett mera aktivt och förebyggande sätt nyttja arrangörsavstängningar med tillhörande varningssystem. Tillträdesförbud är det offentliga instrumentet och arrangörs- avstängning det privata instrumentet för att uttrycka sig lite till- spetsat. I den gamla Upplandslagen stadgades Land skola med lag byggas och ej med våldsgärningar. Formuleringen kom senare att nyttjas av kung i hans valspråk Land ska med lag byggas. Detta legalistiska anslag (tillträdesförbudet) låter sig väl förenas med ett utrymme för kreativitet (arrangörsavstängning). Kanske kan här gamla sentens – inskriptionen över ingången till aulan i – få ställas mot den gamla Upplands- lagen: Tänka fritt är stort; men tänka rätt är större! Jag övergår nu till några frågor av speciell karaktär jag valt att beröra i slutbetänkandet. För att få arbeta vid en högriskmatch måste ordningsvakterna ha en särskild arenautbildning. På mindre orter förekommer få hög- riskmatcher och intresset för att gå denna utbildning är därför begränsat hos ordningsvakterna. En lösning är att låna in ordnings- vakter från andra orter vid dessa matcher. Jag föreslog därför i del- betänkandet att ordningsvakter med denna särskilda utbildning i ökad utsträckning borde ges riksförordnande. Det finns möjlighet att hos ansöka om ett sådant förordnande. Förordnandet kan gälla för en enskild match eller eller . Detta är reglerat i RPS föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter, 2012:17 – FAP 692-1. En fråga som uppkommit är om man vid högriskmatcher får använda ordningsvakter som inte har den särskilda arenautbild- ningen, när man har tillräckligt antal utbildade ordningsvakter enligt villkoren. Detta är enligt besked från RPS inte tillåtet. Ur säker- hetssynpunkt anser jag detta vara olyckligt. Det finns många ordningsvakter som har arbetat på en arena och kan reglerna, men som inte får lov att arbeta vid högriskmatcher om de inte har genomgått den särskilda arenautbildningen. Dessa skulle utgöra ett värdefullt tillskott utöver antalet stipulerade ordningsvakter enligt polisvillkoren. Från främst och dess supporterförening är önske- mål uttryckt att jag ska agera för att ordningsvakter ska kunna få sin klubbtillhörighet utmärkt på uniformen. Från RPS har jag inhämtat att detta inte bör tillåtas, eftersom ordningsvakter som arbetar är en resurs som polisen ibland av taktiska skäl måste disponera om. Man menar från polisens sida att ordningsvakter, precis som polisen, ska vara neutrala i sin klädsel. Detta är huvud- motivet bakom beslutet att införa en tvingande uniform. Förfråg- ningar till andra klubbar har inte givit vid handen att önskemålen från har något starkare stöd och jag har svårt att se att denna fråga bör kopplas till mitt arbete kring säkerhetsfrågor. Jag avser inte att ta något initiativ i detta ärende. Det finns naturligtvis alltid legala frågor möjliga att utreda och analysera utöver de som togs upp i delbetänkandet. Jag vill här ange att i arbetet med delbetänkandet framfördes önskemål om legala förändringar på så vitt skilda områden som sekretesslagstiftning till ytterligare regleringar vad avser begreppet ohörsamhet mot ord- ningsmakten. I arbetet med slutbetänkandet har förslag framförts till mig avseende bl.a. ytterligare skärpningar av lagen om tillträdes- förbud. Det berör bl.a. önskemål från polisiära kretsar att införa en möjlighet att kalla någon till förhör med vite. Vidare har vissa inom polisen menat att den särskilda reglering om vem som får anmäla en fråga om tillträdesförbud till åklagare bör tas bort. Jag har förståelse för många av dessa synpunkter men menar att lagändringar måste ske med urskiljning och med viss automatisk tröghet. Min grunduppfattning är att nu handlar det i första hand om att genomföra de förändringar jag föreslagit i mitt delbetänkande. Annat får tills vidare anstå. Däremot finns anled- ning för aktörerna att vässa rutiner kring gällande lagkomplex för att öka effektiviteten. Detta kan även gälla regeringens rätt att utfärda förordningsändringar inom ramen för den lagstiftning riks- dagen beslutat om. Ett sådant område kan vara regleringsbrev till polis och åklagare avseende de punkter jag tar upp i mina betänk- anden. Från polishåll har vidare önskemål uttryckts om förbättrade legala förutsättningar att arbeta mera preventivt och brottsföre- byggande mot pyroteknik. Jag utgår från att denna fråga kommer att prövas i det strategiarbete polisen inlett i kampen mot illegal pyroteknik (se kapitel 20.14 Pyroteknik). 9 Erfarenheter från andra länder Idrottshuliganism är en universell företeelse. Generella erfarenheter från andra länder redovisas, t.ex. balansen mellan repressiva och proaktiva insatser. Skillnader mot det svenska systemet lyfts fram. Tänkbara lösningar att ta till sig presenteras, t.ex. det engelska stewardsystemet. Rådande megatrender inom internationell supporterutveckling beskrivs. Enligt direktiven ska jag något beröra och analysera hur det brotts- förebyggande arbetet i samband med idrottsarrangemang är organiserat och utformat i övriga nordiska länder. Jag har valt att vidga detta perspektiv till ytterligare några länder. För att lösa uppgiften har jag gjort studiebesök i och . Dessa länder har valts på inrådan av personer med stor erfarenhet av att bekämpa idrottsrelaterat våld. Intressant är att de valt delvis olika bekämpningsstrategier. Förenklat uttryckt har gett åtgärderna en mer repressiv inriktning medan satsat på mera förebyggande insatser. I vissa andra fall har jag nöjt mig med att inhämta nationell information via aktörer som polis, forskare och idrottsrepresentanter. Sammanfattningsvis kan konstateras att huliganism inom främst fotboll är ett universellt problem. Ofta – men långtifrån alltid – kan det i numera kopplas till klubbfotboll snarare än till lands- kamper. De europeiska huliganproblemen synes vara större i östra och södra , mycket beroende på annorlunda strukturer i samhället och en mindre utvecklad bekämpningsförmåga hos polis, arenaägare och klubbar. Störst lärdomar för svensk räkning kan som framgår av det följande hämtas från inkluderande . I ett utomeuropeiskt perspektiv är problemen med huliganism stora i . Fotbollshuliganism anses ursprung- ligen kunna härledas till . Mer som ett kuriosum kan hänvisas till det så kallade fotbollskriget mellan och 1969 som pågick . Det förekom redan tidigare djupa motsättningar mellan de två länderna och när besegrade i en avgörande kvalmatch inför fot- blev motsättningarna akuta och gränsstriderna utvecklades till ett öppet krig. Slutligt fredsavtal träffades först ! Ett annat exempel kan hämtas från i och mötet mellan al–Masry och al–. När slutsignalen gått stormade supportrar till hemmalaget planen och i åtföljande tumult miste 74 människor livet och hundratals skadades. ställde in resten av säsongen och inget mästarlag korades i . TV-bilder avslöjade att säkerhetsstyrkor under upploppen inte ingrep för att stoppa våldet, vilket har fått hård kritik. Inom ishockeyn – som internationellt sett är en betydligt mindre sport – kan noteras att huliganism sällan förekommer i som får betecknas som sportens födelsekontinent. I övrigt kan konstateras att jämfört med fotbollen har ishockeyn även i övrigt en betydligt bättre situation. I bilaga 4 i delbetänkandet Mindre våld för pengarna finns en forsk- nings- och kunskapsinventering om idrottsvåldets karaktär, för- fattad av forskaren vid , Aage Radmann. Nedan- stående redovisning av situationen är dels hämtad från denna bilaga, dels ett sammandrag av de enkätsvar jag via de centrala strukturerna fått från de berörda länderna. Fotbollsvåldet kom relativt sent till . , som räknas som fotbollens svarta årtionde i , var det de så kallade Roligans som karaktäriserade dansk supporterkultur och det var också denna grupp av landslagssupportrar som 1986 blev de första som bildade en officiell supporterförening. Roligans stod för de godmodiga danska supportrarna. Det var först som den danska supporterkulturen fick mera våldsamma inslag Dessa var huvudsakligen koncentrerade till de fyra storklubbarna , , Aarhus GF och . I samband med detta införde polisen också begreppet högriskmatcher. Dessutom övergick man till att särskilja de olika supportergrupperna, att ha olika in- och utsläpp för fansen och man började med kroppsvisitation. På klubbnivå blev den första supporterföreningen (1990). Denna följdes av Bröndby Support 1993 och från och med denna tidpunkt har också fenomenet huliganism varit ett flitigt återkommande tema i dansk press. hade de tre klubbarna Frem, och problem med våldsbenägna supportrar. I Frem hade man en kärna om cirka 40 personer som också hade en uttalad nynazistisk approach. Medan man i brukar datera den moderna huliganismens födelse till anser man i att den kan dateras dels till , dels till . brakade två konstellationer ihop med ultras under och efter en match med brutna näsor, inkastade föremål och sönderbrända stolsitsar som resultat. I samband med det ökade bråket började polisen och klubbarna att arbeta mera aktivt och preventivt med säkerhetsarbetet. När det sedan blev ett allvarligt bråk mellan samma lags supportrar valde några av bråkstakarna att gå ut offentligt och pro- klamera att de var huliganer.