sou · H0B393 · 2013-01-01 00:00:00 — Hänvisning till ljud- och bildupptagningar i hovrätten I avsnitt 3.4.2 framhåller utredningen att hänvisning i hovrätten till ljud- och bildupptagningar från tingsrättsförhören bör användas i större utsträckning. Hänvisning till ljud- och bildupptagningar innebär en effek- tivare och smidigare hovrättsprocess. Genom att använda hänvis- ning till alla eller några av ljud- och bildupptagningarna i omfatt- ande mål, främst brottmål med många professionella aktörer, kom- mer planering och utsättning av sådana huvudförhandlingar att förenklas och antalet huvudförhandlingsdagar minska. I en del mål har åklagare och ombud, som själva som deltagit i tingsrätten, en tillräckligt klar bild av bevisningens innehåll att någon nämnvärd genomgång av ljud- och bildupptagningarna inte behövs. I de mål det behövs en genomgång av upptagningarna kan det gå snabbare än vid en regelrätt uppspelning inför sittande rätt. Användning av hänvisning innebär därför effektivitetsvinster i form av frigjord tid för åklagare och advokater som kan utföra annat arbete. Statens kostnader för advokater och andra biträden kommer därmed att minska. Här finns alltså en besparingspoten- tial, men någon närmare beräkning är mycket svårt att göra. Motiven för utredningens bedömning att hänvisning ska användas mer är inte heller ekonomiska. För att stärka prejudikatunderlaget föreslår utredningen i avsnitt 3.4.1 dels att hovrätten ska kunna hänskjuta en prejudikatfråga till , dels att ska kunna pröva en pre- judikatfråga direkt utan att först meddela prövningstillstånd i hov- rätten. Förslagen bidrar till att öka Högsta domstolens prejudikat- underlag. Detta stärker Högsta domstolens prejudikatbildande roll och har betydelse för rättsutvecklingen. Förslagen innebär inga kostnadsökningar för staten. Några andra konsekvenser av det slag som anges i förordningarna bedöms inte följa med de förslag och bedömningar som utred- ningen gjort. Den föreslagna regleringen överensstämmer med de skyldigheter som följer av anslutning till Europeiska unionen. 7.1Förslaget till lag om ändring i 1 kap. 3 a § Vid huvudförhandling i tvistemål gäller följande, om annat inte är föreskrivet. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare om 1.parterna samtycker till det och rätten anser det tillräckligt, 2.målet är av enkel beskaffenhet, eller 3.huvudförhandlingen hålls i förenklad form. I annat fall än som avses i andra stycket ska rätten bestå av två lagfarna domare, om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. Består rätten av flera lagfarna domare och inträffar förfall för en av dem sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätten ändå dom- för. Paragrafen innehåller bestämmelser om tingsrättens domförhet vid huvudförhandling i tvistemål. Ändringarna i bestämmelsen behand- las i avsnitt 3.3. I andra stycket regleras under vilka förutsättningar som tings- rätten är domför med en ensam domare. Stycket motsvarar andra och tredje styckena i nuvarande lydelse av paragrafen och innebär ingen förändring i sak i förhållande till gällande rätt. Mål av enkel beskaffenhet ska således bedömas som tidigare (se bl.a. prop. 1988/89:95 s. 75, RH 1986:81 I och II, RH 1999:54 och RH 2009:50). Avsikten är alltså inte att det ska ske någon överströmning av mål som enligt nuvarande ordning kan avgöras av en domare till mål som bör avgöras av två domare Bestämmelsen i tredje stycket reglerar vad som gäller om målet inte kan avgöras av en ensam domare. Då ska rätten bestå av två lagfarna domare om inte målet med hänsyn till sin omfattning eller beskaffenhet bör prövas av tre lagfarna domare. Med denna reglering finns det inte någon huvudregel i fråga om tingsrättens sammansättning. Sammansättningen ska avgöras efter vad som krävs i det enskilda målet. Det är målets omfattning och beskaffenhet som ska beaktas vid bedömningen om det ska vara två eller tre domare. Det som kan få betydelse är bl.a. beräknad tids- åtgång för huvudförhandlingen, bevisningens omfattning och karak- tär samt svårighetsgraden på rättsfrågorna. Om en huvudförhand- ling beräknas pågå är det en omständighet som kan tala för att det krävs tre domare. Detsamma gäller förekomsten av mycket omfattande bevisning eller komplicerad bevisning. Mycket intrikata rättsfrågor och betydelsefulla prejudikatfrågor är andra exempel. Tredomarsammansättningen ska alltså förbehållas de verkligt omfattande eller komplicerade målen. Denna exemplifiering är givetvis inte uttömmande. Rätten ska göra en samlad bedömning av målets omfattning och beskaffenhet i varje enskilt fall. Det är rätten som avgör antalet ledamöter i den juristkollegiala sammansättningen. Parternas synpunkter ska inhämtas, exempelvis genom att parterna anmodas ange vilka skäl som talar för tre eller två domare. Ett naturligt tillfälle – liksom för frågan om det räcker med en domare – är vid det sammanträde för muntlig förberedelse då huvudförhandlingen bokas och planeras. De skäl som parterna anfört i fråga om sammansättningen har naturligtvis ofta betydelse för bedömningen men någon vetorätt föreligger inte. Parterna kan ha processtaktiska och andra skäl för att välja en mindre eller större sammansättning, varför endast den sakliga tyngden av deras skäl bör få inverka på rättens val av sammansättning. I fjärde stycket anges vad som gäller vid förfall för en domare vid en sammansättning om två eller tre domare. Rätten förblir då dom- för med en respektive två domare. I tingsrättsinstruktionen görs ändringar beträffande vilka kate- gorier av domare som ska kunna delta i kollegial sammansättning. En nyhet där är att varken fiskaler, notarier eller beredningsjurister ska kunna delta i tresitsmål. En assessor får delta som tredje leda- mot. Det hittillsvarande behovet av mindre erfarna domare i tre- sitsar kommer därmed att upphöra till förmån för en generellt sett starkare sammansättning. Vid behov ska den som har varit ordi- narie domare få tjänstgöra som ordförande i tresits. I tvådomarmålen ska ordföranden vara ordinarie domare i tings- rätten eller av regeringen anställd eller chefsråd- man i tingsrätten. Om det behövs får hovrätten förordna en ordi- narie domare i hovrätten eller i en annan tingsrätt eller den som har varit ordinarie domare att tjänstgöra som ordförande. Den andra ledamoten ska vara eller ha varit ordinarie domare, vara eller ha varit av regeringen anställd eller rådman, vara hyresråd, vara hovrättsassessor eller kammarrättsassessor, ha tjänst- gjort som adjungerad ledamot i hovrätt eller kammarrätt och bedömts vara lämplig att anställas som assessor, eller vara tingsfiskal. Den andra ledamoten kan alltså inte vara en notarie eller en beredningsjurist. 6 kap. 6 a § Det som iakttas vid syn får dokumenteras genom en ljud- och bild- upptagning. I tingsrätt ska det som iakttas vid syn på stället dokumenteras genom en ljud- och bildupptagning, om det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen innehåller bestämmelser om dokumentation av syn. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.1.1. Paragrafen innehåller ett nytt andra stycke. Där har införts en bestämmelse som innebär att en tingsrätt som huvudregel ska doku- mentera vad som iakttas vid syn på stället genom en ljud- och bild- upptagning. Den motsvarar därmed vad som gäller beträffande dokumentation av förhör som lämnas i bevissyfte i tingsrätt (6 kap. 6 §). Rätten bör i normalfallet kunna utgå från att dokumentation vid syn på stället ska ske genom en ljud- och bildupptagning. Exempel på särskilda skäl som kan göra att synen inte ska doku- menteras på detta sätt är om tekniken inte fungerar eller inte finns tillgänglig. Rätten bör i sådana situationer ändå kunna genomföra synen och dokumentera sina iakttagelser genom anteckningar i protokollet eller på annat lämpligt sätt. 35 kap. 13 § Vid huvudförhandlingen ska de bevis som har tagits upp utom huvudförhandlingen tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse att så sker och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I tvistemål där förlikning om saken är tillåten får dock beviset tas upp på nytt endast om någon av parterna begär det. Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp inför rätta, läggas fram genom en ljud- och bildupptagning får beviset tas upp på nytt endast om ytter- ligare frågor behöver ställas. Har tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp bevisning, behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner att det är av betydelse att så sker. Kan ett muntligt bevis läggas fram i hovrätten genom en ljud- och bildupptagning av för- höret vid tingsrätten får beviset tas upp på nytt endast om ytter- ligare frågor behöver ställas. Ett bevis som avses i detta stycke får tas upp på nytt även utan begäran av part. I får de bevis som har tagits upp av lägre rätt tas upp på nytt endast om det finns synnerliga skäl. Om ett bevis inte tas upp på nytt ska det läggas fram på lämpligt sätt. Bestämmelsen reglerar under vilka förutsättningar som ett tidigare upptaget bevis ska tas upp på nytt vid en huvudförhandling och hur rätten ska förfara när beviset inte tas upp på nytt. Första stycket avser bevis som tagits upp utom huvudförhandling, andra stycket mål som överklagats till hovrätten och tredje stycket processen i . Fjärde stycket reglerar vad som gäller om ett bevis inte tas upp på nytt. Ändringarna i paragrafen behandlas i avsnitt 3.2.4. I första stycket regleras den situationen att bevis har tagits upp utom huvudförhandlingen. Av första meningen följer att beviset ska tas upp på nytt om rätten finner att det är av betydelse att så sker. Härmed är endast avsett en språklig ändring i förtydligande syfte. När det särskilt gäller muntliga bevis har i tredje meningen ett tillägg gjorts för sådana bevis som kan läggas fram genom en ljud- och bildupptagning. Tillägget innebär att bevisningen i sådant fall får tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas till den som redan har hörts. Nytt förhör skulle kunna bli aktuellt om det efter bevisupptagningen har tillkommit någon ny omständighet eller någon ny bevisning från motparten, som har betydelse för det redan upptagna förhöret. Det skulle också kunna bli aktuellt om det uppstår oklarheter om vad ett vittne menat med sin utsaga (jfr prop. 2004/05:131) Till ledning för den nya bestämmelsens tillämp- ning kan tjäna de uttalanden om förutsättningarna för tilläggs- förhör som framgår av bilagan till protokoll från presidentmötet i (bilaga 3 i Del 2). Bestämmelsen gäller vid vittnesförhör (36 kap. 19 § RB), vid förhör med part och med målsägande som inte för talan (37 kap. 3 § RB) samt vid förhör med sakkunnig (40 kap. 11 § RB). Den gäller också i samband med en inställd förhandling (43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § RB) och när rätten tagit upp bevis under förundersök- ning i brottmål (23 kap. 13 § RB) eller till framtida säkerhet (23 kap. 15 § RB). Den gäller även i fråga om huvudförhandling i hovrätten och . I andra och fjärde styckena har endast språkliga ändringar gjorts. 36 kap. 16 § Ett vittne ska lämna sin berättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. Vid ett vittnesförhör får det som vittnet har berättat in- för rätta eller inför åklagare eller polismyndighet läggas fram endast när vittnets berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som har hörts inför rätta och har det förra förhöret dokumen- terats genom en ljud- och bildupptagning, ska dock förhöret in- ledas med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämp- ligt. Paragrafen innehåller regler om formerna för att lägga fram vittnes- bevisning. Genom hänvisningar gäller bestämmelserna vid förhör med part eller målsägande som inte för talan samt vid förhör med sakkunnig (37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Ändringarna i para- grafen har behandlats i avsnitt 3.2.4. I första stycket har endast gjorts en språklig ändring. Andra stycket andra meningen avser situationer när ett vittne som ska höras vid huvudförhandlingen har hörts inför rätta tidigare och förhöret har dokumenterats genom en ljud- och bildupptag- ning. Bestämmelsen har ändrats så att förhöret i dessa fall inleds med en uppspelning av upptagningen, om det inte är olämpligt. Oavsett om sådant förhör hålls i tingsrätt eller i hovrätt ska för- höret som utgångspunkt hållas som ett tilläggsförhör. Exempel på när ett sådant förfarande kan vara olämpligt är när det tidigare förhöret helt förlorat sin aktualitet. Ett typexempel kan vara att en tilltalad som helt förnekat närvaro på en brottsplats numera vidgår närvaro men har andra invändningar mot åtalet. Ett annat exempel är när upptagningen av någon anledning inte finns tillgänglig vid huvudförhandlingen och värdet av en uppspelning inte står i proportion till de olägenheter som ett uppskjutande av huvudförhandlingen skulle innebära (jfr prop. 2004/05:131 s. 237). I fall när det finns grundad anledning att tro att en förhörsperson kommer att ändra sina uppgifter på grund av påtryckningar kan det dock inte anses olämpligt att inleda förhöret med en uppspelning. Bestämmelsen gäller när förhör tas upp på nytt med ett vittne som tidigare hörts utom huvudförhandling (35 kap. 13 § första stycket RB) eller när förhöret tas upp på nytt vid en ny huvud- förhandling (43 kap. 13 a § och 46 kap. 13 a § RB). Den gäller även vid huvudförhandling i hovrätt och (50 kap. 17 § första stycket, 51 kap. 17 § första stycket och 55 kap. 15 § RB). 36 kap. 19 § Förhör med ett vittne får hållas utom huvudförhandling, 1.om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, 2.om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kost- nader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till be- tydelsen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen, 3.om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvud- förhandling, eller 4.om vittnet inställt sig till en huvudförhandling som ställs in och det inte är olämpligt. Paragrafen innehåller bestämmelser om vittnesförhör som tas upp utom huvudförhandling. Genom hänvisningar gäller bestämmel- serna även förhör med parter, målsägande som inte för talan och sakkunniga (37 kap. 3 § och 40 kap. 11 § RB). Ändringarna i para- grafen har behandlats i avsnitt 3.2.4. I första ledet, punkterna 1–3, har endast har endast språkliga änd- ringar gjorts. Fjärde punkten är ny. Den innebär en utvidgning av rättens möj- ligheter att ta upp vittnesförhör utom huvudförhandling. Bestäm- melsen är tillämplig i situationer när det föreligger hinder mot huvudförhandlingen och denna ställs in (43 kap. 3 § andra stycket och 46 kap. 6 § andra stycket RB). Rätten kan då ta upp vittnes- förhör, partsförhör, förhör med målsägande som inte för talan och förhör med sakkunniga. Avsikten är naturligtvis inte att den nya regeln ska inskränka domstolens nuvarande möjligheter att genom- föra huvudförhandlingen och avgöra målet i den tilltalades utevaro. Exempel på situationer när det kan vara olämpligt att ta upp förhöret i samband med den inställda förhandlingen är om rätten redan vid det tillfället gör bedömningen att ljud- och bildupptag- ningen av förhöret helt kommer att förlora sin aktualitet och ett helt nytt förhör kommer att krävas vid huvudförhandlingen (jfr kommentaren till 36 kap. 16 § RB). Parternas – och i förekommande fall försvararnas och biträdenas – synpunkter på handläggningsfrågan bör inhämtas. Det är dock rätten som avgör om bevisupptagning ska ske i anslutning till den inställda förhandlingen. Om den tilltalade inte är närvarande bör dennes försvarare, om en sådan är förordnad, normalt vara närvarande. Finns inte försvarare är det fråga om mål som kan avgöras i den tilltalades utevaro, varvid bevisupptagning utom huvudförhandling inte är aktuellt. Formellt krävs inte att den tilltalade är delgiven kallelse till förhandlingen för att bevisupp- tagning ska få ske. Inte heller krävs att denne är delgiven stämning, även om det anses lämpligt. Ställningstagandet bör styras av insikten om att en förhörspersons minnesbild normalt förbleknar med tiden och därför bör dokumenteras . Tillbörlig hänsyn ska tas till förhörspersonens intresse av att få lämna sin utsaga som planerat och slippa upprepade inställ- elser. Bevisningen tas i dessa fall upp av ensamdomare. De nämnde- män som i förekommande fall skulle deltagit i den inställda för- handlingen deltar alltså inte. Det är lämpligt men inte nödvändigt att det är ordföranden i den inställda huvudförhandlingen som leder bevisupptagningen. Bestämmelser om framläggande av bevis som tagits upp utom huvudförhandling finns i 35 kap. 13 § RB. Om beviset tas upp på nytt kommer det att ske i form av ett tilläggsförhör enligt 36 kap. 16 § RB. 42 kap. 16 § Rätten ska göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden och invändningar samt de omständigheter som dessa grundas på, om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Rätten får förelägga parterna att lämna underlag för sammanställningen. Parterna ska innan förberedelsen av målet avslutas beredas tillfälle att yttra sig över sammanställ- ningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om skriftliga sammanställningar av parternas ståndpunkter. Ändringarna i bestämmelsen behandlas i avsnitt 3.2.2. Praktiska exempel på sammanställningar finns i bi- laga 2 i Del 2. Bestämmelsen har skärpts och gjorts överensstämmande med bestämmelsen om tidsplan (42 kap. 6 § RB). Till skillnad från vad som gällt ska rätten göra en sammanställning om det inte på grund av målets beskaffenhet eller av något annat särskilt skäl är obehövligt. Det innebär att i de allra flesta fall ska en samman- ställning upprättas, dvs. även i mål som inte är alltför omfattande. Sammanställningen har betydelse för möjligheten att fixera processen och använda hänvisningsmetoden vid huvudförhandlingen och den är, rätt utnyttjad, till stor hjälp vid domskrivningen. Endast i mycket enkla mål tjänar en sammanställning inget syfte och kan då anses obehövlig. I övrigt har endast språkliga förändringar gjorts. 43 kap. 8 § Sedan parterna utvecklat sin talan, ska bevisningen läggas fram. Ska en part höras i bevissyfte, bör förhöret äga rum innan vittnes- bevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. Bevisningen får läggas fram genom hänvisningar till ljud- och bildupptagningar och andra handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Paragrafen reglerar ordningen för huvudförhandlingens genom- förande. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.2.3. Motsvarande änd- ringar har gjorts i 46 kap. 6 §. Se även 50 kap. 19 § och 51 kap. 19 §. I första och andra styckena har endast språkliga förändringar gjorts. I tredje stycket har den förtydligande ändringen gjorts att bevis- ningen kan läggas fram genom hänvisning, inte bara till skriftliga handlingar i målet, utan även till ljud- och bildupptagningar. Någon materiell ändring är inte avsedd. 43 kap. 13 § Vid fortsatt huvudförhandling ska handläggningen fortsätta där den slutade vid den tidigare förhandlingen. Paragrafen motsvarar tidigare 43 kap. 13 § första stycket och reg- lerar förfarandet vid en fortsatt huvudförhandling. Ändringen be- handlas i avsnitt 3.2.4 och innebär endast en språklig ändring samt den redaktionella förändringen att bestämmelserna i tidigare 13 § delats upp i två paragrafer. Bestämmelserna i tidigare andra stycket har förts över till den nya 13 a §. 43 kap. 13 a § Vid en ny huvudförhandling ska målet företas till fullständig hand- läggning. Bevis, som har tagits upp vid den tidigare handläggningen, ska tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse att så sker och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. I mål där förlikning om saken är tillåten får dock förnyad bevisupptag- ning ske endast om någon av parterna begär det. Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp vid den tidigare handläggningen, läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Om ett bevis inte tas upp på nytt, ska det läggas fram på lämp- ligt sätt. Paragrafen är ny och reglerar förfarandet vid ny huvudförhandling. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.2.4. Paragrafen motsvarar tidigare 43 kap. 13 § andra stycket. Av första stycket första till tredje meningarna framgår att vid en ny huvud- förhandling måste målet företas till fullständig handläggning. Bevis som tagits upp tidigare ska tas upp på nytt vid den nya huvudför- handlingen om rätten finner att det är av betydelse att så sker. I dis- positiva tvistemål får förnyad bevisupptagning ske endast om någon av parterna begär det. Här har endast språkliga ändringar gjorts. I fjärde meningen regleras genom en ny bestämmelse det fallet att ett förhör har dokumenterats genom en ljud- och bildupptag- ning. Om förhöret kan läggas fram genom en sådan upptagning får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Bestämmelsen överensstämmer med reglerna i 35 kap. 13 § första stycket om förhör som tagits upp utom huvudförhandlingen. Se i övrigt kommentaren till den bestämmelsen vad gäller frågan om ytterligare frågor behöver ställas. Om förhöret tas upp på nytt finns bestämmelser i 36 kap. 16 § som innebär att förhöret ofta kan hållas genom ett tilläggsförhör. Motsvarande bestämmelse har införts i 46 kap. 13 a §, se även kommentaren till den bestämmelsen. I andra stycket, som motsvaras av sista meningen i tidigare lyd- else, har endast en språklig förändring gjorts. 46 kap. 6 § Vid huvudförhandlingen ska åklagaren framställa sitt yrkande. Den tilltalade ska kort ange sin ståndpunkt och grunden för den. Åklag- aren ska därefter utveckla sin talan. Målsäganden och den tilltalade ska i den mån det behövs beredas tillfälle att utveckla sin talan. Därefter ska målsäganden och den tilltalade höras och annan bevisning läggas fram. Förhör med målsäganden och den tilltalade bör äga rum innan vittnesbevisning tas upp om den omständighet som förhöret gäller. Om huvudförhandling hålls trots att målsäganden eller den tilltalade inte är närvarande, ska rätten i den mån det behövs se till att det som han eller hon har anfört läggs fram ur hand- lingarna. Framställningar enligt första och tredje styckena samt framlägg- ande av bevisningen får ske genom hänvisningar till ljud- och bild- upptagningar och andra handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. Paragrafen innehåller bestämmelser om huvudförhandlingens yttre förlopp. Ändringen behandlas i avsnitt 3.2.3. I första till tredje styckena har endast språkliga ändringar gjorts. Fjärde stycket har ändrats på motsvarande sätt som de bestäm- melser för tvistemål som finns i 43 kap. 8 § (se kommentaren till den paragrafen). 46 kap. 13 § Vid fortsatt huvudförhandling ska handläggningen fortsätta där den slutade vid den tidigare förhandlingen. Paragrafen motsvarar tidigare 46 kap. 13 § första stycket och reg- lerar förfarandet vid en fortsatt huvudförhandling. Ändringen be- handlas i avsnitt 3.2.4 och innebär endast en språklig ändring samt den redaktionella förändringen att bestämmelserna i tidigare 13 § delats upp i två paragrafer. Bestämmelserna i tidigare andra stycket har förts över till den nya 13 a §. 46 kap. 13 a § Vid en ny huvudförhandling ska målet företas till fullständig hand- läggning. Bevis, som har tagits upp vid den tidigare handläggningen, ska tas upp på nytt, om rätten finner att det är av betydelse att så sker och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset. Kan ett muntligt bevis, som har tagits upp vid den tidigare handläggningen, läggas fram genom en ljud- och bildupptagning av förhöret, får beviset tas upp på nytt endast om ytterligare frågor behöver ställas. Om ett bevis inte tas upp på nytt, ska det läggas fram på lämp- ligt sätt. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om förfarandet vid en ny huvudförhandling. Ändringarna behandlas i avsnitt 3.2.4.