sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — 12.2.7Integritetskränkande inslag bör tillmätas större betydelse vid stöld och skadegörelse Utredningens förslag: De omständigheter som särskilt ska be- aktas vid bedömningen av om stöld eller skadegörelse ska be- dömas som grovt brott kompletteras så att vissa integritetskrän- kande inslag får större genomslag. Utredningens bedömning: När det gäller övriga förmögen- hetsbrott, där det redan anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid gradindelningen bör inga förändringar göras. Skälen för utredningens förslag och bedömning När det gäller fysiska integritetskränkningar som exempelvis till- grepp av saker ur de kläder som någon bär på sig eller ur någons hand får dessa redan tillräckligt genomslag i rättspraxis. Däremot saknas en konsekvent tillämpning när det gäller tillgrepp som sker i brottsoffrets omedelbara närhet. Det förefaller oklart var gränsen går för den fredade zon inom vilken ett tillgrepp inte bara uppfattas som en kränkning av brottsoffrets äganderätt utan också av hans eller hennes personliga integritet. En förklaring till att rättspraxis i dessa avseenden framstår som splittrad kan vara att omständighe- terna i de enskilda fallen skiljer sig åt i fler avseenden än vad som framgår av domskälen. Det kan emellertid också vara så att rekvi- sitet sak som någon bar på sig betraktas tämligen snävt. En jäm- förelse kan bl.a. göras med hur en kroppsvisitation, som anses utgöra ett typiskt ingrepp i den enskildes fysiska integritet, defini- eras i 28 kap. 11 § RB. Med kroppsvisitation avses en undersökning Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. För att markera att rekvisitet i straffbestämmelsen om grov stöld inte bara tar sikte på sådana tillgrepp där brottsoffrets kropps- liga integritet kränks utan även då tillgreppet avsett något som befunnit sig under hans eller hennes omedelbara fysiska kontroll bör rekvisitet ändras till sak som någon bar på sig eller hade med sig. Avsikten med ändringen är att tillgrepp av väskor och lik- nande som brottsoffret t.ex. har ställt vid sina fötter eller lagt på sätet bredvid sig, eller på hatthyllan ovanför sig, som utgångspunkt ska bedömas som grova. Detsamma bör gälla exempelvis stöld av en handväska i en rullator som någon skjuter framför sig eller sitter på eller ur en handväska eller ett klädesplagg som ägaren hängt på den stol där han eller hon sitter. Har stöldobjektet däremot befun- nit sig längre bort från brottsoffret, t.ex. en handväska som lämnats i en kundvagn medan dess ägare befinner sig en bit bort eller före- mål i en jacka som lämnats i en obevakad garderob, kan det inte anses ha befunnit sig under brottsoffrets omedelbara fysiska kon- troll. När det gäller integritetskränkningar i form av inbrott i brotts- offrets bostad får även dessa genomslag i rättspraxis, åtminstone när det är fråga om en mer varaktig bostad. Enligt förarbetena bör även fritidsbostäder normalt räknas dit, men där varierar praxis. Intrång i mer tillfälliga bostäder, som ett hotellrum eller en båthytt, anses som regel inte utgöra en så allvarlig integritetskränkning att stölden bedöms som grov. Det kan ifrågasättas om inte även sådana tillgrepp som utgångspunkt bör bedömas som grova, om brotts- offret inte har haft något alternativ till att förvara det stulna där. Samhällsförändringarna har lett till att många har tillgång till flera boenden och att dessa i lika stor utsträckning betraktas som hem. Som tidigare nämnts kan även en husbil uppfattas som ett tillfälligt hem. Det som av många ses som en del av den fredade sfären har därmed utvidgats. Detta har dock inte fullt ut fått genomslag i domstolarnas bedömning av hur bl.a. inbrott bör rubriceras. Brottsoffret förvarar i regel värdesaker i sin tillfälliga bostad och befinner han eller hon sig på resa kan ett tillgrepp för- sätta brottsoffret i en mycket utsatt position. Den plats där brotts- offret har sin dygnsvila torde också i de flesta fall vara en plats som denne förknippar med viss trygghet och där denne har en berätti- gad förväntning på att få vara ifred, också om vistelsen är kortvarig. Även om ett tillgrepp som skett efter intrång i någons tillfälliga Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott boende inte kan sägas innebära samma integritetskränkning som intrång i en permanentbostad bör det kunna bedömas som grovt i vissa fall. För att markera detta bör rekvisitet intrång i bostad kompletteras med rekvisitet eller annat liknande boende. Att det ska vara fråga om ett liknande boende markerar att skyddet inte omfattar alla lokaler där vem som helst kan övernatta, exempelvis öppna jakt- och fiskestugor som delas av andra, utan endast boen- den som har hemkaraktär eller som präglas av avskildhet och där ett intrång utgör en kränkning av den boendes privata sfär. En tum- regel kan vara att en plats där man övernattar och som man själv har nyckel till och kan låsa om sig bör omfattas. Den integritetskränkning som en skadegörelse kan innebära för brottsoffret kan tillmätas betydelse inom ramen för bedömningen av om skadan är synnerligen kännbar. Enligt för- arbetena tar detta dock framför allt sikte på en ekonomisk bedöm- ning av skadans omfattning, låt vara utifrån målsägandens perspek- tiv. Vissa fall av skadegörelse kan emellertid vara särskilt inriktade på att orsaka brottsoffret annat än ekonomiskt lidande. Det kan vara fråga om att en före detta partner förstör något för den andre, t.ex. en för ägaren värdefull frimärkssamling eller möbel eller något annat som gärningsmannen vet är av särskilt affektionsvärde för brottsoffret. Det kan också vara fråga om att tillvägagångssättet vid gärningen i sig innebär en integritetskränkning, t.ex. därför att den föregåtts av ett olovligt intrång i brottsoffrets bostad. Om skade- görelsen på detta sätt innebär en särskild integritetskränkning bör brottet kunna bedömas som grovt även om skadan i ekonomiskt hänseende inte kan sägas vara betydande. För att dessa omständig- heter ska få ökat genomslag i rättstillämpningen bör i bestämmel- sen införas ett rekvisit som anger att det särskilt ska beaktas om gärningen har varit av särskilt hänsynslös art. Även rekvisitet inneburit synnerlig fara för någons liv eller hälsa kan sägas beakta integritetskränkande inslag. Enligt utred- ningens mening bör sådan fara tillmätas större betydelse vid grad- indelningen av brottet. Det bör vara tillräckligt att det varit fråga om betydande fara. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Grovt rån och grov utpressning I bestämmelsen om grovt rån anges som försvårande omständig- heter att våldet varit livsfarligt, medfört svår kroppsskada eller all- varlig sjukdom eller att gärningsmannen visat synnerlig råhet eller på ett hänsynslöst sätt utnyttjat den rånades skyddslösa eller utsatta ställning. Dessa kriterier anses omfatta även integritetskrän- kande inslag. Omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedöm- ningen av om utpressning ska bedömas som grov är om gärningen har innefattat våld eller hot av allvarligt slag eller om gärningsman- nen har visat särskild hänsynslöshet. De uppräknade omständighe- terna är de som är av störst betydelse i sammanhanget. Mot bakgrund av den översyn av straffskalorna för bl.a. rån, grovt rån och grov utpressning som utredningen om översyn av straffskalorna för vissa allvarliga våldsbrott (dir. 2013:30) ska göra och de överväganden i fråga om försvårande kriterier för brott som är vanligt förekommande inom organiserad brottslighet som utred- ningen om skärpta straffrättsliga åtgärder mot organiserad brotts- lighet (dir. 2013:19) ska göra, finns det inte anledning att i detta sammanhang överväga vilka omständigheter som särskilt bör beak- tas vid bedömningen av om brotten i fråga ska anses som grova. 12.2.8En ny grad av olovligt förfogande Utredningens förslag: Olovligt förfogande ska indelas i två grader; brott av normalgraden och grovt brott. Det ska anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Skälen för utredningens förslag: Brottsstatistiken visar att antalet tillgrepp av fortskaffningsmedel fortsätter att minska. Som redovi- sats i avsnitt 4.3 anses detta i huvudsak bero på att den tekniska utvecklingen har gjort det svårare att tillgripa fordon. I stället har det blivit vanligare att hyra ett fordon utan att återlämna det eller att köpa ett fordon på avbetalning utan att fullfölja betalningen och inte heller lämna tillbaka fordonet. Ett sådant förfarande kan vara straffbart som bedrägeri, beroende på omständigheterna när hyres- avtalet träffas. Det kan dock vara svårt för åklagaren att bevisa att någon, redan när han eller hon tecknade avtal om att hyra ett fordon, hade för avsikt att tillägna sig det. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott bevisproblem finns vid avbetalningsköp. Om vilseledande inte kan styrkas är ansvar för bedrägeri uteslutet. Eftersom uthyraren eller försäljaren frivilligt har lämnat ut fordonet är det inte heller något tillgreppsbrott. I dessa fall kan förfarandet i stället vara straffbart som olovligt förfogande, som är subsidiärt till bedrägeri. Enligt brottsstatistiken tillhör olovligt förfogande de brott som ökat kraftigt . Biluthyrningsbranschen framhåller det som ett växande problem att allt fler hyrbilar försvinner utom- lands i nära anslutning till att avtalet har tecknats. Dessa påträffas också allt oftare i länder från vilka det är svårt att få tillbaka fordo- nen. Varje fordon representerar ett högt värde. När hyrbilar förs utomlands är brotten ofta noggrant planerade och involverar flera personer, ofta i olika länder. Den typen av organiserad brottslighet har företagen svårt att värja sig mot. Bestämmelsen om olovligt förfogande är inte heller utformad med tanke på förfaranden av detta slag. Brottet är, till skillnad från t.ex. tillgrepp av fortskaffningsmedel och olovligt brukande, inte grad- indelat. Straffskalan är också lägre än för dessa brott. Enligt utredningens mening bör det finnas utrymme för att bedöma vissa fall av olovligt förfogande som allvarligare. Utred- ningen anser därför att det bör införas en grov form av olovligt för- fogande och att det i bestämmelsen bör anges vilka omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Sådana omständigheter bör vara att brottet har avsett betydande värde, inneburit synnerligen kännbar skada eller varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Rekvisiten synnerligen kännbar skada respektive betydande värde bör tolkas på samma sätt som vid andra förmögenhetsbrott, t.ex. grov stöld. Med särskilt farlig art avses bl.a. att gärningen har utgjort ett led i en brottslighet som begåtts systematiskt eller att den har utförts inom ramen för organiserad brottslighet. Med särskild hänsynslöshet avses gärningar som riktar sig mot särskilt utsatta brottsoffer. Eftersom brottet delas in i två grader bör straffskalan anpassas så att den motsvarar straffskalan för bl.a. olovligt brukande. Utred- ningen återkommer till det i avsnitt 13.5. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott Utredningens bedömning: Det behövs inga ändringar i reg- lerna om vad som ska beaktas i mildrande riktning vid rubrice- ringen av förmögenhetsbrott. Skälen för utredningens bedömning Möjligheterna att beakta förmildrande omständigheter bör inte ändras De förmildrande omständigheter som kan föranleda att stöld, bedrägeri, förskingring eller skadegörelse bedöms som ringa har alla samma utformning. Det som ska beaktas i mildrande riktning är ett lågt värde och övriga omständigheter vid brottet. Det finns också ett antal ringa förmögenhetsbrott för vilka det inte har angetts några förmildrande omständigheter som särskilt ska beaktas vid gradindelningen. Även för dessa brott – tillgrepp av fortskaffningsmedel, utpressning, häleriförseelse och svindleri – har således domstolen möjlighet att beakta samtliga omständigheter vid brottet. Resultaten av utredningens praxisgenomgång tyder på att det i de flesta fall är enbart värdet som får betydelse för frågan om ett brott bedöms som ringa. Det är således sällan som andra omstän- digheter beaktas i mildrande riktning. Detta är naturligt, eftersom utredningen av mindre allvarliga brott som regel är mer summarisk och har fokus på värdet. Därför finns det oftast inte något underlag för att ta hänsyn till andra omständigheter. Om det vid rättegången kommer fram andra omständigheter av betydelse för rubriceringen har dock rätten alltid möjlighet att ta hänsyn till dessa. Eftersom alla omständigheter vid brottet får beaktas vid bedömningen av om ett förmögenhetsbrott är ringa behövs det inte något förtydligande av vilka förmildrande omständigheter som bör beaktas. I sammanhanget bör nämnas att förekomsten av sådana försvå- rande omständigheter som anges i de enskilda straffbestämmel- serna inte bara har betydelse för bedömningen av om ett brott ska rubriceras som grovt eller som brott av normalgraden. Om det i ett enskilt fall finns förmildrande omständigheter, t.ex. att ett tillgrepp avsett något av ringa värde, som det föreligger sådana omständigheter som anses vara försvårande för brottstypen i fråga, t.ex. att gärningsmannen vid tillgreppet har använt sig av ett särskilt Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott hjälpmedel, kan en sammanvägning av omständigheterna medföra att gärningen bedöms som brott av normalgraden. De försvårande kriterierna kan därför i viss mån ha betydelse även för gränsdrag- ningen mellan ringa brott och brott av normalgraden. Särskilt om gränsdragningen mellan snatteri och stöld Som framgått anser utredningen att dagens rättstillämpning i alltför stor utsträckning lutar sig mot en bedömning av den ekonomiska skadan. Detta gäller särskilt gränsdragningen mellan tillgreppsbrott av normalgraden och ringa brott. Det förefaller som om det i viss mån har fallit i glömska att snatteri är en privilegierad form av stöld och att det är normalgraden som ska bilda utgångspunkten när man bedömer ett tillgreppsbrott. Att ett tillgrepp avsett något av mindre värde är endast en om- ständighet som bör vägas samman med övriga omständigheter vid brottet. Det torde inte sällan finnas även försvårande omständigheter som alltså talar mot att brottet rubriceras som ringa. Förutom de fall där den tilltalade har använt sig av något sär- skilt hjälpmedel, t.ex. en medhavd sax för att klippa bort larm, förefaller dock försvårande omständigheter sällan lyftas fram vid den straffrättsliga bedömningen av exempelvis tillgrepp i butik. I många av de domar som utredningen har granskat står det klart att värdet av det tillgripna har legat precis under värdegränsen. Det kan dölja fall där den tilltalade har satt i system att tillgripa varor som ligger precis under den allmänt kända och strikt tilläm- pade värdegränsen, för att undgå att brotten ska rubriceras som stöld. Ett sådant förfaringssätt tyder på att brotten har föregåtts av viss planering, vilket talar mot att de bör bedömas som ringa. Lika- så har det varit vanligt med åtal mot flera personer för tillgrepp och plats. Det kan i och för sig ha varit fråga om tillfäl- ligheter. Det kan emellertid också ha varit på det sättet att de som åtalats för att vid samma tillfälle var för sig ha tillgripit olika saker i själva verket har deltagit vid utförandet av samma gärning som då borde ha bedömts som ett brott. Den ene kan t.ex. ha hållit vakt åt den andre eller distraherat kassapersonal eller i vart fall styrkt den andre i hans eller hennes uppsåt. Under sådana omständigheter som angetts nu bör brottet som utgångspunkt inte bedömas som ringa, även om värdet av det tillgripna är lågt. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott 12.2.10Åtalsprövningen vid olovligt brukande och olovligt förfogande Utredningens förslag: För olovligt brukande som är grovt och olovligt förfogande som är grovt ska det inte krävas någon åtalsprövning. Skälen för utredningens förslag: Vid vissa brott ska åklagaren, innan han eller hon väcker åtal, först pröva om det finns så starka allmänna eller enskilda intressen att åtal bör väckas. Sådana åtals- prövningsregler finns bl.a. för vissa förmögenhetsbrott (se t.ex. 8 kap. 13 § och 10 kap. 10 § BrB). I 10 kap. 10 § BrB föreskrivs att åtal för olovligt förfogande och olovligt brukande beträffande egen- dom som kommit i gärningsmannens besittning genom avtal om hyra eller avbetalningsköp får åtalas av åklagare endast om åtal av särskilda skäl är påkallat från allmän synpunkt. Presumtionen är således att åtal inte ska väckas om det inte är mycket speciella om- ständigheter. Därmed utreds normalt inte heller polisanmälningar som rör sådana brott. Vissa av reglerna om åtalsprövning, bl.a. den i 10 kap. 10 § BrB, har tillkommit för att hindra att rättsväsendets resurser tas i anspråk för fel ändamål. Redan vid tillkomst före- skrevs att särskild åtalsprövning skulle gälla för olovligt förfogande över gods som köpts på avbetalning. Lagstiftaren ville hindra att den som säljer gods på avbetalning ska kunna använda åklagaren som indrivningsorgan genom att hota med polisanmälan. utvidgades åtalsprövningsregeln till att omfatta även förhyrd egen- dom. Då konstaterades att straffbara förfaranden med förhyrd egendom hade ökat kraftigt och att det fanns anledning att befara att uthyraren kunde ha brustit i noggrannhet i sin kontroll av kun- den eller försummat att betinga sig säkerhet för sitt krav på att återfå egendomen. Frågan är om det, mot bakgrund av brotts- utvecklingen, finns anledning att på nytt överväga åtalsprövnings- regeln och dess omfattning. Med tanke på rättsväsendets problem med att klara av de brott som anmäls är det nödvändigt att ha åtalsbegränsningsregler. De ger förundersökningsledare och åklagare möjlighet att låta bli att utreda sådana gärningar som främst har sin grund i civilrättsliga förhållanden. Den som ingår ett avtal, och som genom att själv brista i kontroll av avtalskontrahenten tar en risk, bör också få stå Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott för den förlust det kan medföra. är dock risken för total- förlust betydligt större, eftersom det finns personer som sätter i system att hyra egendom och avyttra eller på annat sätt förskingra den. Utredningen föreslår därför att det ska införas en grov form av olovligt förfogande som tar sikte på bl.a. brott som begås systematiskt och som avser värdefull egendom. Mot den bakgrunden bör även åtalsprövningsregeln ändras så att åtalsprövningen inte omfattar de grova formerna av olovligt förfo- gande och olovligt brukande. För brott av normalgraden bör pre- sumtionen alltjämt vara att åtal inte ska väckas. 12.3Gemensam brottsbeteckning för olika grader av brott? Utredningens bedömning: Den nuvarande ordningen med gemensam brottsbeteckning för olika grader av brott medför att det i vissa fall inte framgår av brottsrubriceringen i domen för vilken grad av brottet som den tilltalade dömts. Även om det kan ha vissa nackdelar finns det inte skäl att ändra detta enbart när det gäller förmögenhetsbrotten. Skälen för utredningens bedömning: Det är bara en del av förmö- genhetsbrotten som har en separat brottsbeteckning för alla svår- hetsgrader av brotten. Denna inkonsekvens i systematiken har del- vis en historisk förklaring. När infördes ansågs det inte finnas adekvata brottsbeteckningar för alla svårhetsgrader av samtliga brott. Dessutom ansågs det för flera typer av brott vara olämpligt att i domslutet använda brottsbenämningen tillsammans med epiteten ringa eller grovt (prop. 1962:10, del B, s. 393 f.). Följden blev en kompromiss som innebar att grova brott fick en särskild brottsbeteckning endast när de reglerades i en egen para- graf. När någon döms för ett brott är det brottsbeteckningen, inte svårhetsgraden av brottet, som anges i domslutet. För brott med gemensam brottsbeteckning innebär det att det inte kan utläsas direkt av domslutet om rätten har bedömt brottet som grovt eller ringa på annat sätt än genom en hänvisning till ett visst lagrum. Även om det framgår av domskälen att ett visst brott har bedömts Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott som grovt eller ringa, är det inte alltid som andra än jurister uppfat- tar detta. Det är givetvis viktigt att både den som döms för ett brott och andra som tar del av domen uppfattar innehållet på rätt sätt. Det är pedagogiskt viktigt att den som döms för ett brott förstår brottets allvar. Att någon döms för ett grovt brott utan att detta framgår av rubriceringen är därför mindre lyckat. Det är även viktigt att måls- ägande, som långtifrån alltid har juridiskt biträde, förstår vilket brott den tilltalade har dömts för. Det finns en risk för att brottet uppfattas som mindre allvarligt än vad rätten faktiskt har menat när svårhetsgraden uttrycks endast genom en hänvisning till ett visst stycke i en paragraf. Det finns också en risk för att brottet övervärderas. Vid en vandelsprövning eller vid anställning, där beslutsfattaren tar del av ett utdrag ur belastningsregistret får han eller hon inte heller klart för sig om domen gäller ett grovt brott, ett ringa brott eller ett brott av nor- malgraden. Det finns då en risk för att beslutsfattaren uppfattar gärningen som mera klandervärd än vad rätten har avsett och att detta kommer att påverka t.ex. möjligheten till anställning eller att få tillstånd av visst slag. För att komma till rätta med detta problem skulle i princip krä- vas att man införde särskilda brottsbeteckningar för varje grad av de olika brotten. Detta är dock inte något som enbart berör förmö- genhetsbrotten. Frågan är generell både för många brottsbalksbrott och inom specialstraffrätten. Det kan tilläggas att det även inom samma grad av brotten kan rymmas gärningar av mycket varierande slag. Har den tilltalade dömts för ett icke gradindelat brott framgår det inte heller hur allvarligt brottet är. Även om man skulle över- väga att ändra brottsbeteckningarna för de gradindelade brotten skulle problemen alltså delvis kvarstå. Mot den nu angivna bak- grunden finns det inte skäl att för förmögenhetsbrotten införa separata lagrum och brottsbeteckningar för samtliga brott. Brottsrubricering och gradindelning av förmögenhetsbrott 12.4Ändrade brottsbeteckningar för ringa brott Utredningens förslag: Brottsbeteckningarna avseende stöld, bedrägeri, förskingring och skadegörelse som är ringa ändras, så att de betecknas som ringa sådana brott. Beteckningen åverkan behålls för sådan ringa skadegörelse som endast innebär en överträdelse av allemansrätten. Skälen för utredningens förslag: I motsats till många andra typer av brott har alla de centrala förmögenhetsbrotten – stöld, bedrä- geri, förskingring och skadegörelse – en särskild brottsbenämning på den ringa formen av brottet. Den ringa formen av stöld benämns snatteri, den ringa formen av bedrägeri benämns bedrägligt bete- ende, den ringa formen av förskingring benämns undandräkt och den ringa formen av skadegörelse kallas åverkan. Av dessa är det framför allt snatteri som är allmänt känt begrepp, medan de övriga benämningarna på ringa brott inte har en lika tydlig förankring i det allmänna medvetandet. Dessutom är benämningarna språkligt ålderdomliga, som de flesta smärre förmögenhetsbrott begås av ungdomar. Man kan naturligtvis ställa sig frågan om det spelar någon större roll hur ett brott benämns. Mot det kan sägas att det har ett peda- gogiskt värde att brottsbeteckningarna språkligt och i övrigt är rimligt anpassade till vår tid. En grundläggande förutsättning för att en straffbestämmelse ska ha den avhållande verkan som är tänkt är nämligen att gemene man förstår dess innebörd. Det är därför viktigare att allmänheten förstår vad som avses med brottsbenäm- ningen än att det finns särskilda benämningar på de ringa brotten.