sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Rambeslutet innebär att viss anknytning till den verkställande staten omfattas av det tvingande samarbetsområdet. En dömd per- son som har sin hemvist i den verkställande staten och har återvänt eller vill återvända dit presumeras enligt rambeslutet ha en sådan anknytning till den verkställande staten att kravet på social åter- anpassning uppfylls. Det är den utfärdande staten som bedömer om en dömd person omfattas av det tvingande samarbetsområdet och om domen ska sändas över för erkännande och verkställighet i den verkställande staten. Den verkställande staten har att i dessa fall erkänna och verkställa domen och eventuella efterföljande beslut om det inte föreligger någon omständighet som enligt ram- beslutet kan utgöra hinder mot verkställighet. Skyldigheten för att som verkställande stat erkänna och verkställa en dom inom det tvingande samarbetsområdet bör fram- gå av lagen. Vid en bedömning av om den dömde är bosatt i får en helhetsbedömning göras av omständigheter som var han eller hon är folkbokförd, personens egna uppgifter samt faktorer som bostad, anställning och familjeförhållanden, jfr avsnitt 4.3.2 och 12.2.1. Den utfärdande statens bedömning i bosättningsfrågan bör endast ifrågasättas om det är uppenbart att den dömde inte är stadig- varande bosatt här. Mot bakgrund av syftet med möjligheten till överförande av straffverkställighet mellan medlemsstaterna bör tolk- ningen av hemvistbegreppet inte vara alltför restriktiv. Rambeslutet ger möjlighet att erkänna påföljder även i andra situationer än när den dömde har sin hemvist i , t.ex. om den dömde vill flytta till på grund av ett anställningsför- hållande, en utbildning eller om den dömde har en familjemedlem i . Fråga är om som verkställande stat även ska verk- ställa domar avseende dömda som inte omfattas av det tvingande samarbetsområdet. Regeringen har uttalat att det finns anledning att iaktta viss försiktighet i att utvidga kretsen av personer som kan få sin påföljd verkställd i . För att syftet med rambeslutet inte ska förfelas och för att det även i övrigt ska vara lämpligt att påföljden verkställs i bör den dömde ha en förhållandevis stark anknytning till landet. Det uttalas vidare att eftersom syftet med att överflytta verkställigheten till en annan stat är att den dömde ska återanpassas till samhället bör påföljden rimligen verk- ställas i den stat till vilken den dömde har starkast anknytning.3 2008/09:19 s. 44. Vi bedömer inte att det finns skäl att inskränka lagens tillämp- ningsområde till endast det tvingande samarbetsområdet. Det kan som anges i rambeslutet även finnas skäl att överföra verkställig- heten till en annan medlemsstat, där den dömde inte har sin hem- vist, om han eller hon fått en anställning eller utbildning där eller på grund av att en familjemedlem finns där. Det bör i sådana fall vara möjligt att verkställa en påföljd enligt rambeslutet i om det i det enskilda fallet kan antas att den dömdes sociala återanpass- ning skulle underlättas därav. Det bör av lagen framgå att verk- ställighet får ske i i ett sådant fall. Se vidare avsnitt 24.4.1 om den förklaring som bör lämnas i anledning härav i enlighet med artikel 5.3 och 5.4. På motsvarande sätt som vid överförande från får vid en prövning av var den sociala återanpassningen kan antas ske bäst en helhetsbedömning göras av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, jfr avsnitt 22.1.3. Den dömde bör verkställa påföljden i den stat till vilken han eller hon har starkast anknytning. Vid denna be- dömning får beaktas faktorer som medborgarskap, hemvisttid i de olika staterna, nuvarande bostadsförhållanden samt familje- och arbetsförhållanden. Även den dömdes språkliga, kulturella, sociala och ekonomiska band till respektive stat är relevanta. Här bör sär- skilt beaktas om den dömde har minderåriga barn i , jfr avsnitt 12.2.1 och 18.2.1. I bedömningen bör även vägas in den dömdes inställning. Rambeslutet innebär inte någon möjlighet att tvångsvis överföra en person till den verkställande staten. Om den dömde redan befinner sig i och i övrigt har en stark anknyt- ning hit kan det dock finnas skäl att överta verkställigheten av en utländsk påföljd enligt lagen trots att den dömde inte samtycker till att verkställa påföljden här. Om Kriminalvården bedömer att ett överförande av verkställig- heten av påföljden kan antas underlätta den dömdes sociala åter- anpassning och övriga förutsättningar enligt lagen är uppfyllda ska ett medgivande till överförande lämnas till den utfärdande staten (artikel 5.2). En bestämmelse härom kan tas in i förordning. är som verkställande stat skyldig att ta emot de typer av övervakningsåtgärder som räknas upp i artikel 4.1 i rambeslutet. -En skyldighet för den dömde att meddela varje byte av bostad eller arbetsplats till en angiven myndighet (punkt a). -En skyldighet att inte besöka vissa orter, platser eller angivna områden i den utfärdande eller verkställande staten (punkt b). -En skyldighet som innebär begränsningar av möjligheten att lämna den verkställande statens territorium (punkt c). -Anvisningar rörande beteende, bostad, utbildning, fritidssyssel- sättningar eller som innehåller begränsningar av eller bestäm- melser för bedrivande av förvärvsverksamhet (punkt d). -En skyldighet att anmäla sig hos en an- given myndighet (punkt e). -En skyldighet att undvika kontakt med vissa angivna personer (punkt f). -En skyldighet att undvika att befatta sig med vissa angivna före- mål som har använts eller som skulle kunna användas av den dömde för att begå brott (punkt g). -En skyldighet att ekonomiskt kompensera för den skada som vållats genom brottet och/eller skyldighet att förete bevis för att denna skyldighet har fullgjorts (punkt h). -En skyldighet att utföra samhällstjänst (punkt i). -En skyldighet att samarbeta med en övervakare eller med den företrädare för som har ansvar för dömda per- soner (punkt j). -En skyldighet att genomgå terapeutisk behandling eller avvänj- ningskur (punkt k). Som närmare framgår i avsnitt 21.4.2 motsvarar de flesta av dessa åtgärder som finns i det svenska påföljdssystemet. Vi bedömer inte att ska åta sig att ta emot ytterligare övervakningsåtgärder utöver dessa, se avsnitt 21.4.4. En grundläggande förutsättning i lagen bör därför vara att domen eller beslutet avser en sådan övervakningsåtgärd som räknas upp i artikel 4.1 i rambeslutet. Mot bakgrund av den variation av över- vakningsåtgärder som kan beslutas i de olika medlemsstaterna och som kan hänföras till någon av punkterna under artikel 4.1 bör en hänvisning till rambeslutet göras i detta sammanhang. Den utfärdande staten har att i intyget ange vilken övervak- ningsåtgärd det är fråga om. Normalt torde det inte finnas anled- ning att ifrågasätta den utfärdande statens bedömning av att en viss åtgärd faller under en av punkterna i artikel 4.1. Vid eventuella tveksamheter bör samråd hållas mellan de behöriga myndigheterna. 23.2Hinder mot erkännande och verkställighet Förslag: En begäran om erkännande och verkställighet i av en utländsk dom i ska avslås om -gärningen som påföljden avser inte motsvarar brott enligt svensk lag och det inte är fråga om en sådan gärning som finns angiven i den s.k. listan och för vilken det enligt den utfärd- ande statens lagstiftning är föreskrivet en frihetsberövande påföljd , -det skulle strida mot principen om ne bis in idem, -den dömde vid tiden för brottet inte fyllt , -verkställighet i inte skulle vara förenlig med bestäm- melser om immunitet, -gärningen helt eller delvis begåtts i och inte motsvarar brott enligt svensk lag eller om en tillämpning av 35 kap. 8–9 och 11 §§ skulle innebära att påföljden bortfallit, -påföljden omfattar en åtgärd som innebär medicinsk eller terapeutisk behandling som inte kan verkställas här, eller -domen har meddelats efter en förhandling där den dömde inte var personligen närvarande och det inte har bekräftats i intyget att något av villkoren i artikel 11.1 h) i rambeslutet är uppfyllt. Även om det föreligger hinder mot verkställighet får en utländsk dom erkännas och verkställas i om det med hänsyn till den dömdes inställning och omständigheterna i övrigt finns sär- skilda skäl för att verkställigheten sker här. Vidare får en begäran avslås om påföljden har en kortare var- aktighet än . Bedömning: Det införs inte i lagen någon erinran om tillämp- ligheten av de svenska grundlagarna eller . I artikel 11 i rambeslutet anges olika skäl för den verkställande staten att vägra att erkänna domen eller, i förekommande fall, över- vakningsbeslutet och att överta ansvaret för övervakningen av alter- påföljder eller övervakningsåtgärder. En verkställande stat ges också möjlighet att vägra verkställighet om en sådan skulle komma i konflikt med de grundläggande rättsprinciper som återges i arti- kel 6 i och medlemsstaterna ges rätt att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet, yttrandefrihet i andra medier och religionsfrihet (skäl 5 och 6). Det är fråga om en uttömmande reglering av de vägrans- grunder som får tillämpas och följer därmed den konstruktion som har använts i flera andra rambeslut om ömsesidigt erkännande. På motsvarande sätt som vid genomförandet av rambeslutet om erkän- nande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU, har vi att överväga i vilken utsträckning ska utnyttja möjlig- heterna att vägra verkställighet samt om de vägransgrunder som ska tillämpas ska vara obligatoriska eller fakultativa, jfr avsnitt 18.3. Enligt artikel 11.1 a) i rambeslutet får en begäran om erkännande och verkställighet vägras om intyget enligt artikel 6.1 är ofullstän- digt eller uppenbarligen inte motsvarar domen eller övervaknings- beslutet och inte har kompletterats eller korrigerats inom en rimlig tidsfrist som den behöriga myndigheten i den verkställande staten har bestämt. Möjligheten att avslå en begäran i detta fall behandlas i avsnitt 23.3.4. När det gäller möjligheten enligt artikel 11.1 b) att avslå en be- gäran när de kriterier som anges i artikel 5.1 och 5.2 inte är upp- fyllda, dvs. krav på den dömdes anknytning och att det är fråga om en övervakningsåtgärd som omfattas av artikel 4.1 i rambeslutet, har vi valt att låta dessa kriterier utgöra förutsättningar i den nya lagen, se avsnitt 23.1.1 och 23.1.2. Övriga vägransgrunder i artikel 11 behandlas i detta avsnitt och anges, i förekommande fall, i lagen som hinder mot erkännande och verkställighet. Innehållet i vägransgrunderna är i huvudsak de- samma som i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder. I princip samma överväganden gör sig gällande här när det gäller vilka vägransgrunder som bör finnas i den nya lagen. I avsnitten nedan kommer vi därför i stor utsträck- ning hänvisa till våra motsvarande överväganden när det gäller er- kännande och verkställighet av en utländsk dom om frihetsberövande påföljd i . I våra förslag till en ny lag om internationell straffverkställighet och till en ny lag om erkännande och verkställighet av frihets- berövande påföljder inom EU har vi, mot bakgrund av vägrans- grundernas karaktär, valt att låta dessa vara obligatoriska, men med en möjlighet till undantag vid särskilda skäl, se avsnitt 12.3.1 och 18.3.1. För att uppnå en så enhetlig reglering som möjligt bedömer vi att samma utformning bör användas här, dock med ett undantag som framgår i avsnitt 23.2.10. Detta innebär att de i lagen angivna vägransgrunderna, förutom en, är obligatoriska, men med en möj- lighet till undantag om det med hänsyn till den dömdes inställning och omständigheterna i övrigt finns särskilda skäl för att verk- ställigheten sker här. Antalet situationer där det beträffande fri- vårdspåföljder kan finnas sådana särskilda skäl torde dock vara be- gränsat. Särskilda skäl kan t.ex. föreligga när ett överförande av en utländsk frivårdspåföljd till innebär en möjlighet att und- vika frihetsberövande av en person . 23.2.2Krav på dubbel straffbarhet En närmare beskrivning av kravet på dubbel straffbarhet i gällande rätt finns i avsnitt 4.6. Rambeslutet ger möjlighet för den verk- ställande staten att uppställa ett krav på dubbel straffbarhet, dvs. att den gärning som påföljden avser motsvarar brott enligt den verk- ställande statens lagstiftning, och vägra erkännande om kravet inte är uppfyllt (artikel 11.1 d). För de brott som räknas upp i artikel 10.1 är emellertid utgångspunkten att något krav på dubbel straffbarhet inte ska ställas upp. Det innebär att den verkställande staten inte kan vägra att erkänna en dom eller beslut och att överta ansvaret för övervakningen om gärningen, enligt den utfärdande statens be- dömning, motsvarar något av de brott som räknas upp i artikel 10.1 och kan leda till fängelse eller en annan frihetsberövande åtgärd i den utfärdande staten. Medlemsstaterna har emeller- tid, på motsvarande sätt som i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder, en möjlighet att genom en förklaring ställa krav på dubbel straffbarhet även för gärningar som upptas på listan (artikel 10.4). När det gäller genomförandet av rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder föreslår vi att det inte i lagen ska ställas upp något krav på dubbel straffbarhet avseende gärningar som finns på listan, men att det i övrigt ska gälla ett sådant krav, se avsnitt 18.3.2. Det finns inte någon anledning att göra någon annan bedömning vid genomförandet av det nu be- handlade rambeslutet. Vi finner alltså inte skäl att lämna någon för- enligt artikel 10.4, se även avsnitt 24.4.1. De gärningar som inte ska omfattas av kravet på dubbel straffbarhet kan även i denna lag framgå i en bilaga till lagen. På motsvarande sätt som i den nya lagen om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU bedömer vi emellertid att kravet på dubbel straffbarhet ska gälla fullt ut, om gärningen helt eller delvis har begåtts i . En möjlighet att ställa upp ett sådant krav även för listbrott utan att behöva lämna en förklaring framgår av artikel 11.1 k).4 Kravet på dubbel straffbarhet kan även ha relevans när det gäller i vilka fall som verkställande stat kan vägra att överta be- hörigheten för vissa följdbeslut. Överväganden härom tas upp i av- snitt 23.6. 23.2.3Principen om ne bis in idem Principen om ne bis in idem (icke två gånger för samma sak) beskrivs närmare i avsnitt 4.6. Enligt artikel 11.1 c) i rambeslutet får en begäran avslås om erkännande av domen och ett övertagande av ansvaret för övervakningen av alternativa påföljder eller över- vakningsåtgärder skulle strida mot principen om ne bis in idem. Vid internationell straffverkställighet uppkommer frågan i prak- tiken i situationer där principen redan överträtts och det finns två domar avseende samma sak. 4 Jfr prop. 2003/04:7 s. 85, prop. 2008/09:218 s. 51 och prop. 2010/11:43 s. 73 f. På motsvarande sätt som i annan lagstiftning inom området för internationell straffverkställighet bör principen om förbud mot dubbelbestraffning komma till uttryck i den nya lagen genom en särskild vägransgrund. Denna bör utformas på motsvarande sätt som föreslagits i lagen om erkännande och verkställighet av frihets- berövande påföljder inom EU, se avsnitt 18.3.3. 23.2.4Den dömde vid tiden för brottet inte fyllt femton år Enligt artikel ) i rambeslutet får avslag meddelas om den dömde på grund av sin ålder enligt lagen i den verkställande staten inte kan göras straffrättslig ansvarig för de gärningar som domen avser. På motsvarande sätt som i vårt förslag till ny lag om erkän- nande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU, bör det i den här behandlade lagen tas in en vägransgrund kopplad till att den dömde vid tiden för brottet inte fyllt , jfr av- snitt 18.3.4. En vägransgrund kopplad till den dömdes ålder finns även i IskL, som bygger på utformningen i IVL. Vägransgrunden är fakultativ mot bakgrund av att det kan tänkas förekomma fall då det från humanitär synpunkt är särskilt angeläget att det finns möjlighet att utan hänsyn till den svenska straffbarhetsåldern kunna överta verk- ställigheten av en utländsk brottmålsdom avseende en svensk med- borgare som inte har fyllt 15 år.5 Sådana humanitära hänsyn kan i den nya lagen tas genom tillämpning av undantagsbestämmelsen. Särskilda skäl enligt undantagsbestämmelsen torde normalt gälla om den unge lagöverträdaren har en stark anknytning till , t.ex. genom hemvist, eller om någon av barnets vårdnadshavare finns här. Se även avsnitt 5.4 om bl.a. barnets rätt till båda sina föräldrar. Enligt artikel 11.1 f) i rambeslutet är ett annat skäl för att vägra erkännande och verkställighet att det enligt lagen i den verkställ- ande staten föreligger immunitet som gör det omöjligt att övervaka de alternativa påföljderna eller övervakningsåtgärderna. Straffrätts- lig immunitet ska respekteras även på verkställighetsstadiet, se av- snitt 5.3. 1978/79:3 s. 24. På motsvarande sätt som förslaget till lag om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU bör det av den nya lagen framgå att en begäran om erkännande och verk- ställighet ska avslås om verkställighet i inte skulle vara för- enlig med bestämmelser om immunitet, se avsnitt 18.3.5. Enligt artikel 11.1 e) får vägran ske om verkställighet av påföljden har preskriberats enligt lagstiftningen i den verkställande staten och rör en gärning som den verkställande staten i enlighet med den lagstiftningen är behörig att beivra. Utformningen av denna vägrans- grund skiljer sig från den i rambeslutet om erkännande och verk- ställighet av frihetsberövande påföljder där det endast stadgas att vägran får ske om verkställighet av påföljden har preskriberats enligt den verkställande statens lagstiftning. Som anförs i avsnitt 18.3.6 bör det vara den utfärdande statens bestämmelser om avgör när en påföljd är preskriberad. Någon generell vägransgrund om preskription bör därför inte införas. Där- emot bör det finnas en vägransgrund kopplad till preskription i fall där begäran avser en påföljd avseende en gärning som helt eller delvis begåtts i och som enligt bestämmelser kan verkställas. Detta är i förenlighet med utformningen av vägransgrunden i detta rambeslut och en sådan grund har även koppling till vägransgrunden i artikel 11.1 k). Svensk rätt saknar bestämmelser om preskription av skyddstill- syn och villkorlig dom. Däremot finns bestämmelse om att ungdoms- tjänst bortfaller, om verkställighet inte påbörjas innan för- flutit från det att domen vunnit laga kraft (35 kap. 11 § brotts- balken). Bestämmelsen får därför endast praktisk betydelse i detta fall eller för fall då i den utfärdande staten har dömts till frihets- berövande påföljd och begäran går ut på att ska överta verk- ställigheten efter villkorlig frigivning. 23.2.7Gärningen helt eller delvis begåtts på svenskt territorium Enligt artikel 11.1 k) får avslag meddelas om domen avser straffbara gärningar som enligt den verkställande statens lagstiftning anses ha begåtts helt eller till stor eller väsentlig del på dess territorium eller på en plats som kan likställas med dess territorium. Sådana beslut ska enligt artikel 11.2 fattas av den behöriga myndigheten i den verkställande staten endast under exceptionella omständigheter, med beaktande av de specifika omständigheterna i varje enskilt fall och med särskild hänsyn tagen till om gärningen till stor eller väsentlig del har begåtts i den utfärdande staten. Av rambeslutet framgår vidare att vägransgrunden bör tillämpas endast i undantagsfall och med utgångspunkten att i största möjliga utsträckning samarbeta enligt bestämmelserna i rambeslutet samt med beaktande av dess syfte. Alla beslut om att tillämpa vägransgrunden bör grundas på en analys från fall till fall och samråd mellan de behöriga myndig- heterna i den utfärdande och den verkställande staten (skäl 17). Detta motsvarar den utformning som finns i rambeslutet om erkän- nande och verkställighet av frihetsberövande påföljder. På motsvarande sätt som i vårt förslag till lag om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom EU finns det inte skäl att införa en generell vägransgrund avseende territorialitet, se avsnitt 18.3.7. Däremot bör det även här finnas en vägransgrund avseende territorialitet i de fall gärningen inte motsvarar brott en- ligt svensk lag eller om preskription inträtt, se avsnitt 23.2.2 och 23.2.6. 23.2.8En medicinsk eller en terapeutisk behandling Enligt artikel 11.1 i) i rambeslutet får vägran ske om domen eller, i förekommande fall, övervakningsbeslutet föreskriver en medicinsk eller en terapeutisk behandling som den verkställande staten, trots möjligheten till anpassning, inte kan övervaka i enlighet med rätts- systemet eller hälso- och sjukvårdssystemet i denna stat. Av ram- beslutet framgår vidare att vägran får ske om den berörda domen har meddelats beträffande en person vars skuld inte har fastslagits, t.ex. en psykiskt sjuk person, och domen eller, i förekommande fall, övervakningsbeslutet föreskriver en medicinsk eller en terapeutisk behandling som den verkställande staten enligt sin nationella lag- stiftning inte kan övervaka i förhållande till sådana personer (skäl 16). Mot bakgrund av de variationer i påföljdssystemen som finns i de olika medlemsstaterna är det svårt att förutse i vilka fall en tillämpning av denna vägransgrund kan bli aktuell. Det bör emeller- tid i lagen finnas en möjlighet att vägra erkännande och verkställig- het om en utländsk övervakningsåtgärd som innebär medicinsk eller en terapeutisk behandling inte går att anpassa på ett sådant sätt att den går att verkställa här, jfr avsnitt 18.3.8. Den vägransgrund i artikel 11.1 h) som är kopplad till att domen meddelats i personens utevaro, samt intygets punkt h) har ersatts med en ny lydelse enligt rambeslutet /299/RIF om verkställig- het av utevarodomar, se avsnitt 15.3. Motsvarande lydelse har änd- rats på samma sätt i rambeslutet om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder. För att en utevarodom ska accepteras ska det något av de villkor som anges i rambeslutet och intyget vara uppfyllda. En redogörelse för dessa villkor finns i avsnitt 18.3.9. Som framgår i avsnitt 18.3.9 bedömer vi att en möjlighet att vägra verkställighet under vissa förhållanden vid en utevarodom kan ses som en garanti för att den berörda personen inte ska gå miste om sin rätt till en rättvis rättegång. Samma överväganden gör sig gällande här och en motsvarande bestämmelse bör därför föras in även i denna lag. För att Kriminalvården ska godta en utevarodom ska den ut- färdande staten i intyget bekräfta att någon av förutsättningarna för ett avgörande i utevaro är uppfylld. Den verkställande staten ska inte göra någon materiell prövning utan prövningen går endast ut på att kontrollera att den utfärdande staten har bekräftat att något av de villkor som anges i rambeslutet är uppfyllt. Det är alltså den utfärdande staten som gör den materiella prövningen och när en i rambeslutet angiven förutsättning bekräftas i intyget får den verk- ställande staten inte vägra verkställighet. Vägransgrunden bör ut- formas utifrån denna formella kontroll som Kriminalvården ska vidta. Om det inte i intyget framgår att något av villkoren är uppfyllt, men Kriminalvården på annat sätt fått sådan kännedom, bör en komplettering inhämtas från den behöriga myndigheten i den ut- färdande staten. I artikel 11.1 j) i rambeslutet ges en möjlighet att vägra verkställighet om den alternativa påföljden eller övervakningsåtgärden har kortare varaktighet än . Vidare framgår av rambeslutet att om domen inbegriper samhällstjänst, bör den verkställande staten ha rätt att vägra erkänna domen och, i tillämpliga fall, övervaknings- beslutet, om samhällstjänsten normalt sett är fullgjord på mindre än . I fall där en övervakningsåtgärd har kortare varaktighet än kan det ifrågasättas om det är lämpligt att verkställigheten överförs hit.