sou · H1B338 · 2013-06-12 00:00:00 — I betänkandet En bättre arbetsmiljö genom effektivare sanktioner, SOU 2011:57, föreslås att merparten av lagens straff- sanktionering ska tas bort och att de aktuella överträdelserna i stället ska sanktioneras genom sanktionsavgift eller genom före- läggande vid vite. I lagen om behörighet för lokförare stadgas straffansvar för den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet i sin verksamhet anlitar en förare som inte har ett giltigt förarbevis (6 kap. 1 §). Straffet är böter eller fängelse i högst . I ringa fall döms inte till ansvar. De centrala författningarna på luftfartsområdet är luftfartslagen (2010:500) och luftfartsförordningen (2010:770). Genom luftfartslag, som ersatte luftfartslag (1957:297), anpassades bestämmelserna på luftfartsområdet gene- rellt till medlemskapet i EU (se prop. 2009/10:95). Lagen innehåller flera straffbestämmelser som är likartade med vissa bestämmelser i trafikbrottslagen. Det handlar om straffbestäm- melser om vårdslöshet i flygtrafik (13 kap. 1 §), flygfylleri (13 kap. 2 §) och grovt flygfylleri (13 kap. 3 §). Bestämmelsen om vårds- löshet i flygtrafik saknade en direkt motsvarighet i den äldre lagen. De beteenden som kan föranleda att bestämmelsen tillämpas var dock redan tidigare straffbara, men då enligt en bestämmelse om straff för den som inte följde trafikreglerna. Vad gäller onykter- hetsbrotten fanns det en motsvarighet till denna straffsanktione- ring luftfartslag. Utöver de nämnda bestämmelserna innehåller luftfarts- lagen ytterligare tre straffbestämmelser (13 kap. 4–6 §§). I dessa straffbeläggs en mängd olika beteenden. En av bestämmelserna (13 kap. 5 §) innebär en klar utvidgning av det kriminaliserade om- rådet jämfört med vad som gällde enligt den äldre lagen. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området melsen straffbeläggs vissa överträdelser av EU-bestämmelser inom området civil luftfart. Merparten av lagens straffbestämmelser upptar straffskalor som innehåller fängelse. Gärningar som har begåtts av ringa oaktsamhet är inte straffbara. Straffbestämmelserna är subsidiära till BrB. I luftfartsförordningen straffbeläggs bl.a. vissa överträdelser av föreskrifter som har meddelats av Transportstyrelsen på luftfarts- området (13 kap. 1 §). Endast uppsåtliga överträdelser är straffbara och straffet är böter. Straffbestämmelserna är subsidiära till straff- bestämmelser som finns i BrB, luftfartslagen eller annan lag. Till de specialstraffrättsliga författningarna på luftfartsområdet hör även förordningen (1986:172) om luftfartsregistret m.m. och lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget. Beträffande sistnämnda lag föreslås i betänkandet En bättre arbets- miljö genom effektivare sanktioner, SOU 2011:57, bl.a. att kriminali- seringen upphävs och att det ska införas ett system med sanktions- avgifter. De specialstraffrättsliga författningarna på området hälsa och sjukvård redovisas nedan uppdelade på tre undergrupper; hälso- farliga ämnen m.m., läkemedel och medicintekniska produkter och sjukvård. Till den första gruppen hänförs författningar som reglerar hantering m.m. av vissa ämnen eller varor och vars syfte, helt eller delvis, kan sägas vara att värna om människors hälsa. Den andra gruppen omfattar författningar som innehåller bestämmelser om produktionskontroll, handel m.m. avseende läkemedel och medicin- tekniska produkter. Den tredje gruppen innehåller författningar som rör sjukvård i vidsträckt bemärkelse, däribland reglering angående abort och omskärelse, obduktion, transplantation, bio- banker och patientsäkerhet. Till de specialstraffrättsliga författningar som reglerar hantering m.m. av hälsofarliga ämnen eller varor hör bl.a. narkotikastrafflagen (1968:64), lagen (1992:860) om kontroll av narkotika, lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, lagen (1999:42) om förbud mot Kartläggning av det specialstraffrättsliga området vissa hälsofarliga varor, alkohollagen (2010:1622) och tobakslagen (1993:581). Narkotikastrafflagen innehåller straffbestämmelser om narkotika- brott (1–3 §§), vårdslöshet med narkotika (3 a §) och olovlig befatt- ning med narkotikaprekursorer (3 b §). Beträffande såväl narkotika- brott som olovlig befattning med narkotikaprekursorer, har det gjorts en gradindelning i ringa brott, brott av normalgraden och grovt brott. För att en gärning ska vara straffbar enligt bestämmel- sen om vårdslöshet med narkotika krävs att den begåtts av grov oaktsamhet. I samtliga övriga bestämmelser straffbeläggs enbart uppsåtliga gärningar. Alla straffskalor innehåller fängelse. Den strängaste straffskalan, för grovt narkotikabrott, föreskriver fängelse i lägst och högst . Försök, förberedelse och stämpling till brott enligt narkotikastrafflagen är i stor utsträckning krimina- liserat (4 §), liksom medverkan till närapå samtliga självständiga och osjälvständiga brott (5 §). I 8 § narkotikastrafflagen fastställs vad som är att anse som narkotika. Där anges att med narkotika avses läkemedel eller hälso- farliga varor med beroendeframkallande egenskaper eller euforise- rande effekter eller ämnen som lätt kan omvandlas till sådana varor. Dessa ämnen betraktas som narkotika enligt narkotikastrafflagen om de är föremål för kontroll enligt internationella överenskom- melser som biträtt eller om de av regeringen förklarats som narkotika enligt lagen. En förteckning över ämnen som är att anse som narkotika finns i en bilaga till förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika. Före tillkomsten av narkotikastrafflagen reglerades hanteringen av narkotika huvudsakligen i narkotikaförordningen (1962:604), som också innehöll straffbestämmelser. Dessa straffbestämmelser, som avsåg gärningstyperna tillverkning, överlåtelse, saluhållande och innehav av narkotika, överfördes till narkotikastrafflagen. En för- ändring var att brotten gradindelades i narkotikaförseelse, narkotika- brott och grovt narkotikabrott. Dessutom skärptes straffen och kriminaliseringen utvidgades genom regler om försök och förbere- delse till brott samt medverkan till brott. Bakgrunden till den nya, strängare och mer vidsträckta straffsanktioneringen av narkotika- brott var att narkotikamissbruket ökade och blev ett allvarligt socialt problem i . Den fortsatta utvecklingen och fram till har kännetecknats av dels successiva skärpningar av straffskalorna, dels stegvisa utvidgningar av kriminaliseringen av befattningen med Kartläggning av det specialstraffrättsliga området narkotika så att denna är näst intill heltäckande. Vidgningen av det kriminaliserade området har skett både genom att fler beteenden har blivit straffbara, men också genom att fler preparat kommit att omfattas av straffbestämmelserna. I det följande redo- visas några huvudpunkter i nämnda utveckling. De första ändringarna i lagen avsåg straffskärpningar. genomfördes den första ändringen (prop. Därefter följde ytterligare straffskärpningar och (se prop. 1972:67 och 1980/81:76). gjordes en genomgripande revision av gärningsformerna för att komma åt vissa gärningar som ansågs vara uppenbart straffvärda, men som inte omfattades av de då gällande bestämmel- serna. Det handlade t.ex. om mellanmän som utan att själva vara direkt inblandade i överlåtelser gick köpare och säljare tillhanda på olika sätt. En av de nya gärningsformer som infördes var förvärv i överlåtelsesyfte. Vidare kriminaliserades bl.a. visst befattnings- tagande med narkotika som inte är avsedd för eget bruk, t.ex. att anskaffa, bearbeta, förpacka, transportera eller förvara sådan narko- tika, och vissa förfaranden som är ägnade att främja narkotika- handel, däribland att bjuda ut narkotika till försäljning och att förvara eller befordra vederlag för narkotika. Genom införandet av bestämmelsen om vårdslöshet med narkotika (3 a §) utsträcktes dessutom straffansvaret till att, undantaget innehav och ringa brott, omfatta även grovt oaktsamma gärningar. De nya gärningsformerna omfattades också av bestämmelserna om ansvar för försök, för- beredelse, stämpling och medverkan. Sammantaget ledde lagändringar till en väsentlig utvidgning av det kriminaliserade området. (Se prop. 1982/83:141 och O. , Narkotikabrotten. En straffrättslig studie, 1993, s. 27 f.) Genom lagändringar (se prop. 1984/85:46) utmönstrades begreppet narkotikaförseelse som benämning för ringa narkotika- förseelse som straffskalan för sådana fall skärptes. Dess- utom vidgades kriminaliseringen av försök och förberedelse till narkotikabrott ytterligare. Det kriminaliserade området utökades åter påtagligt genom att det blev straffbart att bruka narkotika eller att ta annan befattning med narkotika (prop. 1987/88:71). (se prop. 1992/93:142) skärptes straffet för ringa narkotikabrott bestå- ende i eget bruk av narkotika som en särskild ansvars- frihetsregel som gällt för sådana fall togs bort. Nämnda ansvars- frihetsregeln hade föreskrivit att om ett ringa narkotikabrott, som Kartläggning av det specialstraffrättsliga området endast bestod i eget bruk av narkotika, uppdagades genom att gärningsmannen sökte eller underkastade sig vård eller någon annan liknande behandling, skulle inte dömas till ansvar. Borttagandet av bestämmelsen innebar en viss vidgning av det straffbara området. Ytterligare utökning av det kriminaliserade området skedde genom att definitionen i 8 § av vad som är att anse som narkotika enligt lagen ändrades på så sätt att den även kom att omfatta vissa syntetiska droger, som inte visat beroendefram- kallande egenskaper (prop. 1997/98:183). skedde den senaste utvidgningen av kriminaliseringen rörande narkotika (prop. 2005/06:42). Genom införandet av straff- bestämmelsen om olovlig befattning med narkotikaprekursorer (3 b §) straffbelades då viss hantering av ämnen som används vid tillverkning av narkotika (s.k. narkotikaprekursorer). Försök, anstiftan och medhjälp till det nya brottet straffbelades också i stor utsträckning. Kriminaliseringen av hantering av narkotikaprekursorer har sin bakgrund i EU:s rambeslut /757/RIF av om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel, men är mer långtgående än vad ram- beslutet kräver (se a. prop. s 29 ff.). ersattes narkotikaförordningen (ovan har redo- gjorts för hur straffbestämmelserna 1968 överfördes till narkotikastrafflagen) av lagen om kontroll av narkotika. Denna lag reglerar den legala befattningen med narkotika och narkotika- prekursorer. (Dessutom finns det bestämmelser om den legala hanteringen av narkotiska läkemedel i läkemedelslagen [1992:859]. Denna lag redovisas i nästa avsnitt om läkemedel och medicin- tekniska produkter.). I lagen om kontroll av narkotika föreskrivs att narkotika får föras in till eller ut från landet, tillverkas, bjudas ut till försäljning, överlåtas eller innehas endast för vissa angivna ända- mål, däribland medicinskt, vetenskapligt eller annat samhällsnyttigt ändamål som är särskilt angeläget (2 §). Den tillåtna hanteringen är kringgärdad av stränga föreskrifter om tillstånd och tillsyn. Regle- ringen har i vissa delar sin bakgrund i internationella och EU- rättsliga instrument. Lagen om kontroll av narkotika innehåller en straffbestämmelse (13 §) som är subsidiär till straffbestämmelserna i narkotikastraff- lagen och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. I bestämmel- sen straffbeläggs bl.a. att lämna oriktig uppgift i ärende om tillstånd eller registrering av verksamhet enligt lagen, att utan erforderligt tillstånd bedriva verksamhet som avses i en EU-förordning om Kartläggning av det specialstraffrättsliga området prekursorer (förordning [EG] nr 273/2004) och att åsidosätta före- skrift som meddelats med stöd av lagen. Den strängaste straffskala som upptas i bestämmelsen är böter eller fängelse i högst . I subjektivt hänseende krävs uppsåt eller oaktsamhet. Lagen om förbud mot vissa dopningsmedel trädde i kraft . I förarbetena anfördes angående behovet av nationell lagstiftning om dopning (prop. 1990/91:199 s. 15) att dopning blivit allt vanligare och kommit att utnyttjas inte bara inom elit- idrotten. Vidare förekom dopning inte längre endast vid idrotts- tävlingar utan hade även nått nya grupper, såsom motionärer och kroppsbyggare. Från folkhälsosynpunkt fanns det därför anledning att uppmärksamma sådana typer av dopning där det kunde befaras att ett okontrollerat bruk medförde skador på den mänskliga organ- ismen. Kriminaliseringen vad gäller dopningsmedel liknar på flera sätt den avseende narkotika, men är inte lika heltäckande. Straffskalorna för dopningsbrott är dessutom klart lägre än straffskalorna för narkotikabrott. Enligt lagen om förbud mot vissa dopningsmedel är det för- bjudet att, för annat än medicinskt eller vetenskapligt ändamål, föra in till landet, överlåta, framställa, förvärva i överlåtelsesyfte, bjuda ut till försäljning, inneha eller bruka dopningsmedel (2 §). Vad som betraktas som dopningsmedel fastställs i 1 §. Lagen omfattar synte- tiska anabola steroider, testosteron och dess derivat, tillväxthormon samt kemiska substanser som ökar produktion eller frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Den som upp- såtligen bryter mot lagens förbud döms för dopningsbrott, vilket brott finns i tre grader (se 3 § och 3 a §). Försök, förberedelse och medverkan till dopningsbrott är i stor utsträckning straffbelagt (4 §). I lagens ursprungliga lydelse var eget bruk av dopningsmedel inte straffbelagt. Det kriminaliserade området utsträcktes till att omfatta också eget bruk (prop. 1998/99:3). I samma lagstift- ningsärende infördes bestämmelsen om grovt dopningsbrott (3 a §), som upptog en betydligt strängare straffskala än de äldre straff- bestämmelserna. höjdes straffmaximum för grovt brott ytterligare, till fängelse i högst , som definitionen av dopnings- medel ändrades så att den blev något vidare än förut (se prop. 2010/11:4). Sammanfattningsvis har dopningslagstiftningen inneburit en väsentlig utvidgning av det kriminaliserade området. Kartläggning av det specialstraffrättsliga området Lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor, som syftade till att åstadkomma ett effektivare kontrollförfarande för nya droger, tillkom i samma lagstiftningsärende som narkotikadefinitionen i narkotikastrafflagen utvidgades till att omfatta även vissa syntetiska droger, som inte visat beroendeframkallande egenskaper (se prop. 1997/98:183). Genom lagen skapades möjlighet att ingripa mot varor som, på grund av sina inneboende egenskaper, utan att utgöra narkotika, dopningsmedel eller godkända läkemedel medför fara för människors liv eller hälsa och som används, eller kan antas användas, i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan (se 1 §). Till de ämnen som lagen huvudsakligen är avsedd att tillämpas på hör vissa syntetiska droger, som ännu inte har kunnat förklaras som narkotika. Även vissa varor beträffande vilka det står klart redan från början att de inte kan narkotikaklassificeras, kan dock också omfattas av lagen. Regeringen föreskriver i förordningen (1999:58) om förbud mot vissa hälsofarliga varor vilka ämnen som omfattas av lagen. I lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor kriminaliseras bl.a. att utan tillstånd överlåta, framställa, förvärva i överlåtelse- syfte, bjuda ut till försäljning eller inneha sådana varor som för- tecknats i nämnda förordning, däremot inte att bruka dessa. Straffet är böter eller fängelse i högst . I subjektivt hänseende krävs uppsåt. För vissa gärningar, däribland överträdelse av före- skriven skyldighet att föra anteckningar som tillsynsmyndigheten behöver för att kontrollera lagens efterlevnad, stadgas endast böter. I dessa fall är dock oaktsamhet tillräckligt för straffbarhet. Lagstift- ningen innebar en påtaglig utvidgning av det kriminaliserade området. Den svenska alkoholregleringen har gamla anor. Redan genom brännvinsreform genomfördes regleringar av tillverkning och försäljning av alkohol för att minska den stora alkoholkonsum- tionen. före BrB:s ikraftträdande, reformerades alkohol- och nykterhetspolitiken. Genom reformen, som syftade till att den enskilde så långt som möjligt skulle få större frihet under ansvar, avskaffades motbokssystemet. Sedan ransoneringen hade upphört ökade dock alkoholkonsumtionen i landet kraftigt. Alkohol- och nykterhetspolitiken blev därför föremål för utred- ning, men först antogs ett samlat alkoholpolitiskt program som syftade till att begränsa den totala alkoholkonsumtionen (prop. 1976/77:108). Alkoholregleringen, som var spridd på ett stort antal lagar, samlades då i två nya lagar, lagen Kartläggning av det specialstraffrättsliga området (1977:292) om tillverkning av drycker, m.m. och lagen (1977:293) om handel med drycker. Båda de nya lagarna innehöll straffbestämmelser, vilka i huvud- sak hade överförts från den tidigare regleringen. I lagen om till- verkning av drycker, m.m. straffbelades bl.a. att olovligen tillverka sprit, att bereda mäsk i uppenbart syfte att olovligen tillverka sprit, att forsla, dölja eller förvara sprit som uppenbarligen var avsedd för olovlig tillverkning av sprit och att olovligen tillverka vin, starköl eller öl. brott var i flera fall undantaget från straffbarhet. Straffbestämmelserna i lagen om handel med drycker omfattade bl.a. att sälja alkoholdrycker utan tillstånd eller utan rätt enligt lagen, att servera spritdrycker m.m. som inte anskaffats på lagligt sätt, att i strid med föreskrifter i lagen anskaffa alkoholdrycker åt annan och att sälja eller utlämna alkoholdrycker till någon som inte uppnått i lagen föreskriven ålder. Även denna lag föreskrev i stor utsträckning straffrihet för ringa fall. Beträffande några av brotten omfattade kriminaliseringen även försök till brott. Det ska tilläggas att all reglering på området inte upptogs i de två nämnda lagarna. Bestämmelser om teknisk sprit, dvs. sprit som är avsedd att användas för tekniskt, industriellt, medicinskt, veten- skapligt eller annat likartat ändamål, fick stå kvar i lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit. Även denna lag innehöll straff- bestämmelser. Med anledning av och inför EU-inträde behövde den svenska alkoholregleringen anpassas i vissa avseenden, vilket var bakgrunden till att alkohollagen (1994:1738) ersatte de båda lagarna (prop. 1994/95:89). Genom den nya lagen avskaffades import-, export-, tillverknings- och parti- handelsmonopolen och ersattes med ett alkoholpolitiskt motiverat tillståndssystem. Straffbestämmelserna lagar överfördes i allt väsentligt till den nya lagen. Det kriminaliserade området vidgades i någon mån genom att förberedelse till några brott, däribland olovlig sprit- tillverkning och olovlig försäljning av alkoholdrycker, straffbelades. Vissa gärningar, som efter införandet av lag kunde bestraffas som förberedelse till olovlig sprittillverkning, hade dock varit straff- belagda även enligt den tidigare lagstiftningen. Den äldre regleringen hade nämligen innehållit en bestämmelse som straffbelade vissa åtgärder med destillationsapparater och aktiverat kol som själv- ständiga brott. Eftersom kriminaliseringen av förberedelse till olovlig sprittillverkning ansågs täcka de gärningar som tidigare hade Kartläggning av det specialstraffrättsliga området träffats av bestämmelsen togs den inte in lag (se a. prop. 1994/95 s. 115). genomfördes ett antal ändringar i alkohollagen som vidgade det kriminaliserade området. Viss skärp- ning av straffskalorna företogs också. infördes ett straffsanktionerat förbud för annan än den med tillverkningstillstånd enligt lagen att inneha destillations- apparat eller del till sådan apparat (prop. 1995/96:205). Bakgrunden till denna (åter)kriminalisering var att konstruktionen i alkohol- lagen visat sig medföra att förverkande av destillationsapparat endast kunde ske när apparaten använts vid olovlig tillverkning, men däre- mot inte i de fall ansvar inträtt endast för försök eller förberedelse till olovlig tillverkning. Det straffbelagda området utsträcktes till att omfatta förvärv och innehav av olovligt tillverkad sprit eller spritdryck, s.k. hembränt. Kriminaliseringen omfattade alla typer av förvärv, t.ex. även förvärv genom gåva. För straffansvaret spelade det ingen roll om alkoholen var avsedd för eget bruk. I förarbetena till lagänd- ringen gjordes en jämförelse med narkotikalagstiftningen, varvid det påpekades att all icke medicinskt motiverad befattning med narkotika var straffbelagd (prop. 1998/99:134 s. 114). utökades ansvaret för olovligt innehav av alkohol- drycker från att omfatta spritdrycker, vin och starköl till att omfatta även öl (prop. 2000/01:97). I samma lagstiftningsärende utökades förbudet mot att anskaffa alkoholdrycker till underåriga till att omfatta även att bjuda för förtäring på stället, om det med hänsyn till den bjudnes ålder och omständigheterna i övrigt var uppenbart oförsvarligt. Det straffbelagda området vidgades åter , bl.a. genom att det infördes ett straffsanktionerat förbud att i vissa fall förvara alkohol i butiker (prop. 2004/05:126). Straffskalorna för vissa grova brott som begåtts uppsåtligen höjdes . ersattes alkohollag och lagen om försäljning av teknisk sprit av nuvarande alkohollag. Flertalet bestäm- melser fördes, efter språklig modernisering, över från de båda äldre lagarna till den nya alkohollagen. Vidare justerades i den nya lagen definitionerna av sprit och alkoholdrycker samt ändrades serverings- reglerna. Det tidigare systemet med tillstånd för tillverkning av sprit och alkoholdrycker togs bort och ersattes med en rätt för den som är godkänd som upplagshavare eller skattebefriad förbrukare Kartläggning av det specialstraffrättsliga området enligt reglerna i lagen (1994:1564) om alkoholskatt att bedriva tillverkning. (Se prop. 2009/10:125.) Vad gäller straffbestämmelser överfördes bestämmelserna lag i huvudsak oförändrade till den nya lagen. I denna inarbe- tades också straffbestämmelserna från lagen om försäljning av teknisk sprit. Till följd av strukturella skillnader i alkohollagen och lagen om försäljning av teknisk sprit har den nya lagen inneburit vissa mindre förändringar när det gäller det kriminaliserade området för hantering av teknisk sprit (se a. prop. s. 137 ff.). Alkohollagens straffbestämmelser finns i 11 kap. Straffskalan varierar mellan böter och fängelse . Brottsbenämningarna är bl.a. olovlig befattning med sprit (1 §), olovlig försäljning av alkohol (3 §), olovligt innehav av alkoholdrycker (6 §), olovligt anskaffande av alkoholdrycker (7 §) och olovlig dryckeshantering (9 §). Gärning som är att anse som ringa, är i de flesta fall undantagen från straff- ansvar (10 §). För olovlig befattning med sprit och olovlig försälj- ning av alkohol finns en särskild straffskala för brott som har begåtts uppsåtligen och är grovt (4 §). Försök och förberedelse till brott är i viss utsträckning straffbelagt (11 §). Det subjektiva kravet varierar mellan enbart uppsåt respektive uppsåt eller oaktsamhet. Tobakslagen, som infördes (prop. 1992/93:185), inne- håller bestämmelser om bl.a. begränsning av rökning i vissa lokaler och utrymmen samt på vissa områden utomhus, rökfri arbetsmiljö, varningstexter och innehållsdeklaration på förpackningar för tobaks- varor, begränsningar av handeln med och rätten till införsel av tobaksvaror samt marknadsföring och produktkontroll av sådana varor (1 §). Regleringen i lagen har i viss utsträckning sin bakgrund i ett antal internationella dokument. I sin ursprungliga lydelse innehöll inte tobakslagen någon straff- bestämmelse. En sådan togs in i lagen först . För att förhindra tidiga tobaksdebuter och minska tobakskonsumtionen och därigenom förbättra folkhälsan infördes då ett straffsank- tionerat förbud mot att i näringsverksamhet sälja eller annars lämna ut tobaksvaror till den som inte fyllt (se prop. 1995/96:228). Enligt straffbestämmelsen kan den som uppsåtligen eller av oakt- samhet bryter mot förbudet dömas för olovlig tobaksförsäljning till böter eller fängelse , om inte gärningen är att anse som ringa (27 §).