sou · H1B363 · 2013-09-12 00:00:00 — En berörd part får dock ansöka om ett fastställande av att det inte finns någon grund för att vägra erkännande av domen enligt det förfarande som anvisas för vägran av verkställighet (artikel 36.2). En part kan också ansöka om vägran av erkännande (artikel 45). Den nya I-förordningen anvisar samma förfarande för såväl ansökan om fastställande av att det inte finns någon grund för att vägra erkännande och ansökan om vägran av erkännande som för ansökan om vägran av verkställighet. När det nedan redogörs för förfarandet för ansökan om vägran av verkställighet inkluderar det således även förfarandet för ansökan om fastställande av att det inte finns någon grund för att vägra erkännande samt förfarandet för Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen ansökan om vägran av erkännande. Med beteckningen exekvatur avses både förfarandet för prövning av verkställbarhet och förfaran- det för prövning av erkännande av ett utländskt avgörande. 6.2Avtal om domstols behörighet 6.2.1Information om rätt att bestrida domstols behörighet i vissa fall Bedömning: Kompletterande bestämmelser med anledning av domstols informationsskyldighet enligt artikel 26.2 behövs inte. I artikel 26.1 finns, som angetts ovan (avsnitt 5.3.5), en bestäm- melse om s.k. tyst prorogation. Bestämmelsen innebär att om ingen domstol har exklusiv behörighet att pröva en tvist, kan en domstol bli behörig, om svaranden går i svaromål utan att bestrida dom- stolens behörighet. Detta gäller dock inte om svaranden går i svaro- mål för att bestrida domstolens behörighet eller om en annan domstol har exklusiv behörighet enligt artikel 24. I artikel 26.2 finns ett undantag från bestämmelsen i artikel 26.1. Där anges att i mål som avses i avsnitten 3, 4 eller 5, där en för- säkringstagare, en försäkrad, en förmånstagare till ett försäkrings- avtal, en skadelidande, en konsument eller en arbetstagare är svarande, ska domstolen, innan den förklarar sig behörig enligt punkt 1, säker- ställa att svaranden har informerats om sin rätt att bestrida dom- stolens behörighet och om följderna av att gå eller inte gå i svaro- mål. Bestämmelsen innebär en skyldighet för domstolen att se till att svaranden får information om rätten att bestrida domstolens behörig- het. Skyldigheten framgår direkt av förordningen. Någon särskild bestämmelse om detta behövs därmed inte. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen 6.3.1Vilken myndighet ska pröva en ansökan om verkställighet av en utländsk dom? Förslag: En ansökan om verkställighet av ett utländskt avgör- ande enligt den nya I-förordningen ska prövas av Krono- fogdemyndigheten. Som redogjorts för har exekvaturförfarandet avskaffats för avgöranden som omfattas av den nya I-förordningen. Det innebär att avgöranden som omfattas av förordningen blir direkt verkställbara i . I ges en ansökan om verkställighet i nationella fall in till . Mot denna bakgrund faller det sig natur- ligt att även en ansökan om erkännande eller verkställighet av ett utländskt avgörande enligt den nya I-förordningen ska ges in till . En ansökan om verkställighet av ett utländskt avgörande enligt den nya I-förordningen ska således ges in till . En anvisning om att det är till en an- sökan om verkställighet av ett utländskt avgörande enligt den nya I-förordningen ska ges in bör tas in i lag. 6.3.2Verkställighet som ett motsvarande svenskt avgörande Förslag: Ett utländskt avgörande som omfattas av den nya I-förordningen ska verkställas som ett motsvarande svenskt avgörande. Om det inte finns ett motsvarande avgörande i svensk rätt, ska det utländska avgörandet verkställas som en dom. Detta ska dock inte gälla om något annat följer av för- ordningen. Bedömning: Något behov av kompletterande bestämmelser i övrigt finns inte. Som framgått av bl.a. avsnitt 5.4.2 föreskrivs inte längre något exekvaturförfarande för avgöranden som omfattas av den nya I-förordningens tillämpningsområde. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbart där ska alltså vara verkställbart i en annan medlemsstat utan föregående verkställbarhetsförklaring. Detta följer direkt av förordningen (arti- kel 39). Någon nationell föreskrift om att utländska avgöranden enligt förordningen får verkställas i behövs inte (jfr 3 kap. 2 § UB). Verkställighet ska kunna ske av alla slags avgöranden som faller inom den nya I-förordningens sakliga tillämpningsområde, oavsett avgörandets rubricering. Även beslut om säkerhetsåtgärder och interimistiska beslut som har meddelats med stöd av förord- ningen, och som meddelats av en domstol som enligt förordningen är behörig att pröva målet i sak – förutsatt att motparten fått svara i målet eller delgetts avgörandet som innefattar åtgärden – omfattas av tillämpningsområdet. Det sistnämnda innebär att beslut om säkerhetsåtgärder som fattats utan motpartens hörande (s.k. ex parte-avgöranden) inte omfattas av I-förordningens tillämp- ningsområde, såvida inte den dom som inbegriper åtgärden delgetts svaranden före verkställigheten (se ingresspunkt 33).1 För verkställighet i krävs en exekutionstitel av något slag. Olika bestämmelser gäller för verkställigheten beroende på vilken typ av avgörande det är fråga om (se avsnitt 4.5). Regler om vilka exekutionstitlar som kan läggas till grund för verkställighet finns i 3 kap. UB. En exekutionstitel kan innehålla en förpliktelse för gälde- nären att betala eller en förpliktelse för gäldenären att göra eller underlåta något, och ibland en kombination av båda. Det sätt olika exekutionstitlar får verkställas på framgår av 3 kap. 324 §§ UB. Enligt 3 kap. 3 § UB får en dom eller ett beslut verkställas utan särskilda villkor när den vunnit laga kraft. Av 3 kap. 4–10 §§ UB framgår under vilka förutsättningar en dom som inte vunnit laga kraft får verkställas. Möjligheten att verkställa en exe- kutionstitel som inte vunnit laga kraft beror framförallt på om avgörandet gäller betalning eller något annat. Verkställigheten av en exekutionstitel som innefattar betalningsskyldighet är normalt be- gränsad till utmätning om den inte vunnit laga kraft. I fråga om tredskodomar och sådana domar som avser växel och check får dock verkställighet ske i större omfattning, även om de inte vunnit laga kraft. Beträffande exekutionstitlar som får verkställas obegränsat kan så- väl utmätning som försäljning och redovisning av influtna medel ske. 1 Se dåvarande dom , v SNC Couchet Frères, mål nr 125/79. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Utsökningsbalken är även tillämplig i fråga om verkställighet av beslut om kvarstad och annan liknande säkerhetsåtgärd. Bestäm- melser om detta finns i 16 kap. UB. Den verkställighetsform som föreskrivs i utsökningsbalken för betalningsförpliktelser är utmätning, vilken kan ske som sakutmät- ning eller som löneutmätning (4–14 kap. UB). Andra typer av förpliktelser såsom skyldighet att flytta från bostad m.m., skyldig- het att bortföra byggnad eller att lämna ut lös egendom, verkställs enligt 16 kap. UB. Bestämmelser om andra mål och ärenden än utsökningsmål, t.ex. handräckning enligt konsumentkreditlagen, finns i 18 kap. UF. Bestämmelser om verkställighet kan också finnas i andra lagar (se 1 kap. 2 § UB). När får in en ansökan om verkställig- het av ett utländsk avgörande ska naturligtvis som inledande åtgärd kontrolleras att avgörandet verkligen omfattas av förordningens tillämpningsområde och att det är den nya I-förordningen som ska tillämpas. Om så är fallet ska därefter konstateras vilken typ av avgörande det är frågan om. Vilka bestämmelser i utsök- ningsbalken som ska tillämpas på det utländska avgörandet beror alltså på vilken sorts avgörande det är fråga om. Om det utländska avgörandet är en förpliktelsedom som vunnit laga kraft ska det verkställas enligt reglerna i 3 kap. 3 § UB och om det inte vunnit laga kraft får det verkställas i de fall och under de villkor som anges i 3 kap. 4–9 §§ UB. Är avgörandet en av domstol stadfäst förlik- ning, får det verkställas som en dom som vunnit laga kraft (3 kap. 13 § UB). Innehåller det utländska avgörandet ett förordnande som motsvarar kvarstad ska beslutet verkställas enligt utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad m.m. (16 kap. 11–16 §§ UB). En verkställbar dom medför med automatik att säkerhetsåtgärder får vidtas enligt lagen i den anmodade medlemsstaten (se artikel 40). Bestämmelsen kan få praktisk betydelse i t.ex. om delgiv- ningen av handlingar vid skulle ta och säkerhetsåtgärder bedöms nödvändiga för att säkra egendom. Den nya I-förordningen omfattar även officiella hand- lingar och förlikningar inför domstol (se artikel 2 b och c samt artiklarna 58–60). Begreppet officiell handling har sitt ursprung i de kontinentaleuropeiska ländernas rättssystem, särskilt dessa länders notariatsväsende. Allmänt kan sägas att det rör sig om rättshand- lingar som har privatpersoner som upphovsmän men som har auktori- serats eller fått officiell karaktär genom medverkan av en behörig Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen myndighet eller offentlig funktionär och som på grund härav till- erkänns särskild bevisverkan och ges ställning som exekutionstitel. Denna medverkan består i att handlingen i föreskriven form har upprättats av eller inför myndigheten eller funktionären och/eller i att denne har bestyrkt handlingens äkthet och förenlighet med landets lag. I praktiken är det oftast frågan om notariella urkunder. Också sådana handlingar ska alltså vara direkt verkställbara i den anmodade staten, under förutsättning att handlingen är verkställbar i ursprungsmedlemsstaten (artikel 58). Sådana handlingar har inte alltid någon motsvarighet i . Officiella handlingar kan inte överklagas på det sätt domar kan. De får normalt ses som slutgiltiga i och med upprättandet. För det fall en sådan handling begärs verk- ställd bör avgörandet verkställas enligt utsökningsbalkens grundlägg- ande regler om verkställighet av domar. Eftersom en sådan hand- ling normalt är slutgiltig i och med upprättandet bör det innebära att den kan verkställas enligt reglerna för domar som vunnit laga kraft. Det kan naturligtvis förekomma att även andra avgöranden, där det inte finns någon svensk motsvarighet, begärs verkställda här. Även sådana avgöranden bör kunna verkställas enligt utsöknings- balkens grundläggande regler om verkställighet av domar. En be- dömning får göras av om avgörandet ska jämställas med en dom som vunnit laga kraft, och därmed verkställas enligt utsöknings- balkens regler för sådana domar, eller om avgörandet ska jämställas med en dom som inte vunnit laga kraft. För det fall ett utländskt avgörande inbegriper en åtgärd eller ett beslut som inte föreskrivs i den anmodade medlemsstatens natio- nella rätt, ska åtgärden eller beslutet i möjligaste mån anpassas till en åtgärd eller ett beslut som förekommer i den medlemsstatens nationella rätt och som har motsvarande verkan och eftersträvar lik- nande mål och intressen (artikel 54). Frågor om anpassning av ut- ländska åtgärder eller beslut behandlas i avsnitt 6.4. Mot bakgrund av de bestämmelser som redovisats ovan får utsök- ningsbalkens bestämmelser om verkställighet av olika avgöranden anses vara väl lämpade även för verkställighet av de utländska avgör- anden som förordningen omfattar. Ett utländskt avgörande som omfattas av den nya I-förordningen bör således verkställas som ett motsvarande svenskt avgörande. Om det inte finns ett mot- svarande avgörande i svensk rätt, ska det utländska avgörandet verk- ställas som en dom. En bestämmelse om det bör tas in i lag. Några kompletterande bestämmelser i övrigt föreslås inte. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen Förslag: Utsökningsbalkens bestämmelser eller bestämmelser som utsökningsbalken hänvisar till ska tillämpas vid verkställig- hetsförfarandet i , om inte annat gäller enligt förordningen. Bedömning: Kompletterande bestämmelser såvitt avser Krono- fogdemyndighetens prövning behövs inte. Utgångspunkten är, som angetts ovan, att en ansökan om att få en utländsk dom verkställd i ska ges in till Kronofogdemyndig- heten. hanterar verkställighetsärenden inom ramen för utsökningsbalkens bestämmelser. Den nya I- förordningen hänvisar till den nationella rätten såvitt avser själva verkställighetsförfarandet (artikel 41.1). I bestämmelsen anges vidare att ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbart i den staten, ska verkställas i den anmodade medlems- staten på samma villkor som ett avgörande som har meddelats där. Ett utländskt avgörande ska alltså behandlas som ett motsvarande nationellt avgörande i verkställighetsförfarandet. Utgångspunkten bör därmed vara att utsökningsbalkens bestämmelser om förfaran- det (bl.a. 2 kap.) ska tillämpas även i fråga om verkställighet av utländska avgöranden som omfattas av förordningen. Utsöknings- balken innehåller en mängd olika förfaranderegler, t.ex. om möjlig- heter till anstånd, uppskov, försäljning och utbetalning av medel. Några särskilda frågeställningar såvitt avser förfarandet vid han- teringen av verkställighet av utländska domar kan inte förutses. De förfaranderegler som finns i utsökningsbalken bör därmed vara tillräckliga även vid hanteringen vid av verkställighet av utländska domar. I vilken utsträckning bestämmelserna i bl.a. 2 kap. utsöknings- balken ska tillämpas måste bedömas mot bakgrund av i vilken mån förordningen ger utrymme för kompletterande bestämmelser och när en fråga ska anses uttömmande reglerad där. Utsökningsbalkens bestämmelser ska alltså tillämpas vid verkställighetsförfarandet i , om inte annat gäller enligt förordningen. I 1 kap. 2 § UB anges att bestämmelser i annan lag som avviker från utsökningsbalken gäller. I den mån bestämmelser om verk- ställighet av privaträttsliga avgöranden, som omfattas av den nya I-förordningen, finns på andra ställen än i utsökningsbalken ska således även dessa tillämpas vid verkställighet av utländska Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen avgöranden, om inte förordningen anger annat. Exempel på sär- skilda bestämmelser om verkställighet finns t.ex. på immaterial- rättens område, bl.a. såvitt avser intrångsundersökningar (se t.ex. 56 § f och g lagen [1960:729] om upphovsrätt till litterära och konst- närliga verk). Vilka handlingar som ska åtfölja en ansökan om verkställighet och vad som ska framgå av dessa regleras direkt av förordningen (artikel 42). Det finns också bestämmelser i förordningen om delgivning och översättning. När verkställighet begärs av en dom som meddelats i en annan medlemsstat ska det intyg som utfärdas enligt artikel 53 delges den person mot vilken verkställigheten söks före det att den första verkställighetsåtgärden vidtas. Intyget ska åtföljas av domen om personen i fråga ännu inte har delgetts denna (artikel 43.1). Inte heller får några verkställighetsåtgärder, utöver säkerhetsåtgärder, vidtas innan eventuell översättning av domen skett enligt artikel 43.2. Enligt artikel 43.3 gäller dock inte kraven i artikel 43 verkställighet av säkerhetsåtgärder i en dom eller om den person som begär verk- ställighet vidtar säkerhetsåtgärder i enlighet med artikel 40. Som angetts i avsnitt 4.8 finns inte något generellt krav i utsök- ningsbalken på att ska delge den inledande skrivelsen i ett verkställighetsärende. Av förordningen följer dock en skyldighet att delge det intyg som ska utfärdas enligt förord- ningen. Skyldigheten gäller dock inte, som påpekats ovan, vid verk- ställighet av säkerhetsåtgärder. Skyldigheten för Kronofogdemyndig- heten att delge intyget, och i förekommande fall domen (och en eventuell översättning av domen), följer direkt av förordningen. Det framstår som lämpligt att delger själva ansökan om verkställighet. Några kompletterande be- stämmelser om detta behövs inte. Hur delgivningen ska ske regleras inte av förordningen. Regler om delgivning i svensk rätt återfinns i delgivningslagen (2010:1932). I 1 § anges att den lagen gäller när delgivning ska ske i mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet eller när delgivning i annat fall ska ske enligt lag eller annan författning. Vidare anges att om det i lag eller annan författning finns en bestämmelse som avviker från lagen, gäller den bestämmelsen. Bestämmelser om del- givning finns även i EU:s delgivningsförordning.2 I artikel 1.1 i den 2 och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen förordningen anges att den ska tillämpas i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur då en rättegångshandling eller en annan handling ska sändas från en medlemsstat till en annan för delgiv- ning. Delgivning enligt delgivningsförordningen kan komma i fråga, t.ex. då en person som har hemvist i en annan medlemsstat men har egendom i söks för verkställighet i . Hur delgivningen ska ske i det enskilda fallet får alltså avgöras i enlighet med bestämmelserna i delgivningslagen eller, om den är tillämplig, EU:s delgivningsförordning. 6.3.4Behörighet att pröva en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet Förslag: Tingsrätt ska vara behörig domstol att pröva grunder för vägran av erkännande och verkställighet enligt förordningen. Enligt den nya I-förordningen finns en möjlighet att ansöka om vägran av erkännande och verkställighet (artiklarna 45 och 46). Förfarandet för vägran av verkställighet ska, i den mån det inte om- fattas av bestämmelser i förordningen, regleras av lagen i den an- modade medlemsstaten (artikel 47.2). Ansökan om vägran av erkän- nande eller verkställighet ska göras vid den domstol som den be- rörda medlemsstaten anmält till kommissionen (artiklarna 47.1 och En part kan åberopa grunder för vägran av verkställighet enligt förordningen och göra gällande omständigheter som ut- gör hinder mot verkställighet enligt nationell rätt i den anmodade staten. Detta är förutsett och möjligt enligt förordningen. En förut- sättning är dock att de nationella reglerna inte strider mot grunderna i förordningen (artikel 41.2). Såvitt avser prövningen av vägran av erkännande är dock endast förordningens grunder aktuella (ingress- punkt 30). En ansökan om vägran av verkställighet ska enligt artikel 47.1 göras vid domstol. I är det som, inom ramen för verkställighetsförfarandet, prövar frågor om hinder mot verkställighet (se 3 kap. 21 § UB samt avsnitt 4.6). Kronofogde- myndigheten prövar invändningen och fattar ett beslut om verk- ärenden av civil eller kommersiell natur (delgivning av handlingar) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen ställigheten ska fortsätta. Den som är missnöjd med beslutet har möjlighet att överklaga detta till domstol (18 kap. UB). Till vilka domstolar överklagande ska ske framgår av 17 kap. 1 § UF. Den nya I-förordningen ställer inte upp några hinder mot att en medlemsstat utser flera behöriga myndigheter, även om det är önskvärt att såväl förordningens grunder för vägran av er- kännande och verkställighet som de nationella grunderna för hinder mot verkställighet ska kunna åberopas i samma förfarande (se ingress- punkt 30). Det finns heller inte enligt förordningen något hinder mot att olika myndigheter ansvarar för olika led. En grundläggande förutsättning är dock att hanteringen i alla led lever upp till en effektiv och rättssäker hantering. Ett system där såväl nationella grunder för vägran av verkställighet, som grunder för vägran av verk- ställighet enligt förordningen, skulle kunna prövas i samma för- farande vore i och för sig önskvärt då det skulle ge ett väl samman- hållet system där en part får sina invändningar prövade i ett samman- hang. Enligt utredningens mening skulle det därför vara ändamåls- enligt om som första instans prövade även frågor om vägran av erkännande och verkställighet enligt förord- ningen. Ett beslut från i frågan skulle då, enligt de allmänna regler som gäller, kunna överklagas till tingsrätt. Enligt förordningen (artikel 47.1) är det dock en domstol som ska pröva förordningens grunder för vägran av erkännande och verk- ställighet. utgör i och för sig i viss mening en domstol enligt förordningen. Det gäller dock endast vid summarisk process i mål om betalningsföreläggande och handräckning (arti- kel 3). Definitionen kan alltså inte utsträckas till att gälla för pröv- ning av vägransgrunder enligt förordningen. Kronofogdemyndig- heten kan således inte anses utgöra domstol i förordningens men- ing såvitt avser prövningen av vägransgrunderna. Mot denna bakgrund ska alltså en ansökan om vägran av erkän- nande och verkställighet och prövning av vägransgrunderna enligt förordningen ges in till och prövas av domstol. Ärendena är till sin karaktär sådana som bör hanteras av allmän domstol. Mot bakgrund av att tyngdpunkten i rättsskipningen bör följa instansordningens princip3 bör prövningen av grunderna för vägran av erkännande och verkställighet göras av tingsrätt som första instans. 3 Se t.ex. prop. 2010/11:120 s. 23. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen verkställigheten av utländska domar ska, som föreslagits i avsnitt 6.3.1, handläggas av . Den föreslagna ordningen ger med nödvändighet upphov till parallella förfaranden i de fall en gäldenär åberopar såväl hinder mot verkställighet enligt 3 kap. 21 § UB som grunder för vägran av verkställighet enligt förordningen. En sådan ordning är naturligtvis inte optimal. Antalet fall där en prövning av vägransgrunderna aktualiseras ska dock inte överdrivas (se avsnitt 3.2.1). Hur olägen- heter ska undvikas i de fall vägransgrunder aktualiseras som ett verkställighetsförfarande pågår behandlas i avsnitt 6.3.7. 6.3.5Vilken eller vilka tingsrätter ska vara behöriga att pröva vägransgrunder? Förslag: En ansökan om vägran av erkännande eller verkställig- het enligt den nya I-förordningen ska göras hos den tings- rätt som enligt 18 kap. 1 § utsökningsbalken prövar överklag- ande av beslut. Bedömning: Kompletterande bestämmelser i övrigt såvitt avser behörigheten att pröva en ansökan om vägran av erkännande eller verkställighet behövs inte. Enligt betänkandet Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol (SOU 2010:44), vars slutsatser i aktuella delar delas av regeringen,4 är en generell utgångspunkt att mål och ärenden ska kunna handläggas av samtliga tingsrätter, om det inte på grund av dess mycket speciella karaktär finns anledning att låta endast ett fåtal tingsrätter handlägga dem. Enligt betänkandet bör särskilda åtgärder – dvs. författningsreglerade särlösningar – användas endast när det finns ett behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan särskild kompetens. Behovet av skyndsamhet eller kompetens för en viss måltyp bör vara särskilt stort i förhållande till de behov som övriga måltyper har i dessa avseenden. Särskilda åtgärder bör, enligt betänkandet, användas restriktivt och endast när behovet gäller för de allra flesta målen av en viss typ. När det konstateras att en måltyp har behov av extra stor skyndsamhet eller extra hög eller annan kompetens, bör därför alltid den minst ingrip- 2011/12:1, Rättsväsendet, 4, s. 27. Kompletterande bestämmelser till den nya I-förordningen ande åtgärden som kan möta behovet användas. Dessa utgångs- punkter bör vara vägledande för bedömningen av var prövningen av vägransgrunder enligt den nya I-förordningen ska göras. Utredningen ser i första hand tre alternativ när det gäller behörig- heten att handlägga nu aktuella ärenden. Koncentration till en tingsrätt Det mest näraliggande alternativet är att utgå från den koncentra- tion av prövningen av denna typ av ärenden som är fallet . I princip all exekvaturprövning sker ju vid . Ett sådant alternativ skulle ha flera fördelar.