sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — f)Den dömda personen har efter överförandet uttryckligen avstått från att utnyttja specialitetsprincipen med avseende på specifika gärningar som begåtts före överförandet. g)I andra fall, än som nämns ovan, när den utfärdande staten gett sitt samtycke. Av skäl 23 i rambeslutet framgår vidare att specialitetsregeln endast gäller om personen har överförts till den verkställande staten och t.ex. inte om personen flytt till den verkställande staten. Det förbud mot att åtala, döma eller på annat sätt frihetsberöva den dömde enligt det ovan beskrivna bör framgå i den nya lagen. Specialitetsprincipen gäller alltså i de fall det är fråga om en dömd person som överförs till för verkställighet mot sin vilja. Av lagen bör vidare framgå i vilka fall principen inte gäller, vilka bör motsvara uppräkningen i rambeslutet. Det är emellertid otydligt i vilka situationer undantagen enligt punkterna c) och d) är avsedda att omfatta. Vi bedömer därför att dessa inte bör föras in i lagen. Dessutom gäller intresset av att t.ex. kunna åtala en överförd per- son framför allt vid allvarligare brottslighet. Beträffande fallet när den dömde efter överförandet avstår från att utnyttja det skydd som specialitetsprincipen innebär (punkt f) finns det i rambeslutet ett särskilt krav på förfarandet. Avståendet ska göras inför de behöriga rättsliga myndigheterna i den verk- ställande staten och protokollföras i enlighet med denna stats nationella lagstiftning. Avståendet ska inhämtas så att det framgår att personen har gjort detta frivilligt och fullt medveten om följderna av detta. Personen ska i detta syfte ha rätt till juridiskt biträde. Ett motsvarande krav finns i artikel 27.3 f) i rambeslutet om en euro- peisk arresteringsorder. Förfarandet för samtycke till utvidgat överlämnande regleras i 16 § förordningen (2003:1178) om över- lämnande till enligt en europeisk arresteringsorder. Sådant samtycke lämnas till åklagare. Samtycket ska antecknas på ett formulär som fastställs av riksåklagaren. Formuläret ska om möjligt vara skrivet på det språk som normalt används av den som har överlämnats. Om ett annat språk används, ska det antecknas på handlingen vilka åtgärder som har vidtagits för att kontrollera att den som har överlämnats har förstått innebörden av samtycket. En motsvarande bestämmelse om förfarandet när den dömde avstår att använda specialitetsprincipen enligt punkten f) kan tas in i förord- ning. Som framgår under punkten g) ovan gäller inte heller skyddet om den utfärdande staten lämnar tillstånd till åtgärden. Enligt artikel 18.3 kan den verkställande staten ge in en framställning om sådant tillstånd till den behöriga myndigheten i den utfärdande staten. Till denna ska lämnas uppgifter som anges i artikel 8.1 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och åtföljas av en översättning enligt artikel 8.2. Tillstånd ska ges om det föreligger en skyldighet att överlämna personen enligt rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. Innehållet i artikel 18.3 motsvarar arti- kel 27.4 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder. Frågan om en sådan begäran om tillstånd till en annan medlemsstat reg- leras i 17 § förordningen om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder. En hänvisning till denna bestämmelse bör avseende framställning om tillstånd från den utfärdande staten tas in i lagen. Det kan här särskilt pekas på att det kan uppstå problem i fall där den dömde är frihetsberövad med anledning av den överförda påföljden och tillstånd måste hämtas från den utfärdande staten för att kunna åtala, döma eller frihetsberöva den dömde med anledning av annan brottslighet. Vi tolkar utformningen av arti- kel 18 på så sätt att det i en sådan situation inte är möjligt att fri- hetsberöva personen i avvaktan på tillstånd från den andra staten. Detta kan medföra stora olägenheter vid fråga om allvarlig brotts- lighet. Denna fråga bör därför ses över. 18.13Erkännande och verkställighet av en utländsk dom om frihetsberövande påföljd till följd av en europeisk arresteringsorder Förslag: När verkställigheten av en utländsk dom ska överföras till till följd av att artikel 4.6 och 5.3 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder tillämpats, ska lagens förutsättningar inte gälla. I stället ska tillämpas vad som föreskrivs i 7 kap. lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Däremot ska den här föreslagna nya lagens förfaranderegler gälla även i dessa ärenden. Till följd av ett ärende om en europeisk arresteringsorder kan fråga om överförande av verkställighet av en utländsk dom om frihets- berövande påföljd till uppkomma i två olika fall. Det första fallet, som grundar sig på artikel 4.6 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, avser när en svensk domstol avslagit en begäran om överlämnande till en annan medlemsstat för verk- ställighet av en frihetsberövande påföljd. Rätten har möjlighet att avslå en sådan begäran om den som eftersöks är svensk medborgare och han eller hon begär att påföljden ska verkställas i . Om den eftersökte vid tiden för gärningen stadig- varande har vistats i den utfärdande medlemsstaten gäller detta endast om det med hänsyn till den eftersöktes personliga förhåll- anden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verkställigheter sker i (2 kap. 6 § lagen om en europeisk arresteringsorder). Det andra fallet, som grundar sig på artikel 5.3 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, avser när någon överlämnats från för lagföring i en annan medlemsstat med villkor att han eller hon ska återföras till för verkställighet av frihets- berövande påföljd. Sådant villkor kan ställas av rätten när frågan om överlämnandet avser en svensk medborgare som begär att verk- ställigheten ska ske i . Ett överlämnande beviljas då endast om den utfärdande medlemsstaten lämnar garantier för att den eftersökte kommer att återföras till för sådan verkställighet. Ett överlämnande utan sådant villkor får dock beviljas när det gäller en svensk medborgare som vid tiden för gärningen stadigvarande har vistats i den utfärdande medlemsstaten, såvida det inte med hänsyn till den eftersöktes personliga förhållanden eller av någon annan anledning finns särskilda skäl till att verk- ställigheten sker i (3 kap. 2 § lagen om en europeisk arre- steringsorder). Som tidigare anförts ska rambeslutet om erkännande och verk- ställighet av frihetsberövande påföljder tillämpas även när förfaran- det inletts genom en europeisk arresteringsorder med tillämpning av artikel 4.6 och artikel 5.3, i den utsträckning bestämmelserna är förenliga med rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (arti- kel 25). Förfarandet för överförande av verkställighet av en frihets- berövad påföljd till i dessa två situationer regleras för när- varande i 7 kap. lagen om en europeisk arresteringsorder, se av- snitt 3.2.5. Det kan inledningsvis konstateras att i de situationer som anges ovan har i förfarandet om en europeisk arresteringsorder åtagit sig att verkställa en utländsk dom om frihetsberövande på- följd. Det rör sig i dessa fall om personer som har en stark anknyt- ning till . En domstol har således prövat om det finns förut- sättningar för ett överförande av en utländsk dom om frihets- berövande påföljd till . Vid domstolens prövning ingår även att beakta eventuella hindersgrunder enligt lagen om en europeisk arresteringsorder. Det finns inte någon anledning att dessa ärenden även ska omfattas av de allmänna förutsättningar och vägrans- grunder som ställs upp för erkännande och verkställighet i enligt den här föreslagna nya lagen. I stället bör alltjämt bestäm- melserna i 7 kap. 1 § första stycket och 2 § första stycket lagen om en europeisk arresteringsorder vara gällande. Detta innebär enligt 1 § att när rätten med stöd av 2 kap. 6 § avslagit en begäran om överlämnande, ska den ansvariga myndigheten i besluta om överförande av verkställigheten hit, om inte den utfärdande med- lemsstaten motsätter sig det. Vidare enligt 2 § att när någon som har överlämnats från ska återföras i enlighet med ett sådant villkor som avses i 3 kap. 2 §, ska den ansvariga myndigheten i besluta om överförande av verkställigheten av påföljden hit. Dessa bestämmelser i 7 kap. lagen om en europeisk arresterings- order bör därför finnas kvar. Eftersom bestämmelserna utgör en del i förfarandet med den europeiska arresteringsordern bedömer vi att dessa inte bör flyttas över till den här behandlade nya lagen. I 7 kap. lagen om en europeisk arresteringsorder finns vidare vissa förfaranderegler för hur överförandet och verkställigheten i ska gå till. Eftersom den nu behandlade rambeslutet även gäller för dessa ärenden bör emellertid i stället de förfaranderegler som föreslås i den nya lagen även gälla i dessa fall. En hänvisning bör därför göras i lagen till de bestämmelser om förfarandet som gäller i den här föreslagna lagen. De bestämmelser som i 7 kap. finns om möjlighet att besluta att den eftersökte ska tas i förvar kan med fördel ersättas med bestämmelserna om tvångsmedel i den här föreslagna lagen, se avsnitt 18.6. För Kriminalvården och Social- styrelsen är det verksamhetsfrämmande att besluta i frågor om för- var av den dömde. Genom en tillämpning av tvångsmedelsbestäm- melserna blir det i stället domstol som har att ta ställning i fråga om frihetsberövande. En sådan fråga kan, när det är behövligt, tas upp i samband med frågan om överlämnande av en europeisk arresterings- order. Ansvariga myndigheter i enligt 7 kap. lagen om en euro- peisk arresteringsorder är Kriminalvården, och , 23 § förordningen (2003:1179) om över- lämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Mot bakgrund av att vi föreslår att Kriminalvården, när det gäller den nya lagen, ska vara behörig myndighet även avseende påföljder som kan antas verkställas som sluten ungdomsvård, bör Kriminalvården även vara ansvarig myndighet avseende sluten ungdomsvård i de fall som omfattas av 7 kap. lagen om en europeisk arresteringsorder. Det bör därför i 7 kap. lagen om en europeisk arresteringsorder tas in en hänvisning som innebär att ansvarig myndighet är den som är behörig myndighet enligt den här föreslagna lagen. Förslag: Offentligt biträde ska förordnas för den dömde, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Det finns inte i rambeslutet något uttryckligt krav på att den dömda personen ska ha rätt till ett offentligt biträde i förfarandet för över- förande av straffverkställigheten. Enligt gällande rätt ska, i ett ärende om verkställighet av en frihetsberövande påföljd utomlands, ett offentligt biträde förord- nas för den som åtgärden avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (27 § IVL och även 36 § NVL). Det har bedömts att det i dessa ärenden kan finnas ett behov av biträde för att den dömde på ett tillfredsställande sätt ska kunna bevaka sin rätt. När det gäller ärenden om verkställighet i av en utländsk frihets- berövande påföljd ska offentligt biträde förordnas i fall där den dömde flytt till , om det inte måste antas att behov av bi- träde saknas (25 f § IVL). I förslaget till en ny lag om internationell straffverkställighet föreslår vi en generell bestämmelse om att offentligt biträde ska förordnas för den dömde, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Detta ska alltså gälla vid överförande av verkställig- het av en frihetsberövande påföljd såväl från som till , se avsnitt 14.1. Motsvarande bör gälla i den nya lagen som genomför rambeslutet. Behov kan saknas när exempelvis den dömde inte mot- sätter sig ett överförande, det för den behöriga myndigheten fram- står som klart att ett överförande kan ske och det inte heller i övrigt finns något behov av ett offentligt biträde. Bestämmelser om offentligt biträde finns i lagen (1996:1620) om offentligt biträde och i förordningen (1997:405) om offentligt biträde. Dessa bestämmelser innebär bl.a. att det är den myndighet eller domstol som handlägger ärendet som ska fatta beslut i frågan och att beslutet överklagas i samma ordning som gäller för över- klagande av beslut i det mål eller ärende i vilket biträdet förordnats. Detta innebär att ett överklagade av den behöriga myndighetens beslut gällande offentligt biträde får överklagas till tings- rätt, se avsnitt 25. Förslag: Den behöriga myndighetens beslut överklagas till tings- rätt. Vid domstolens handläggning ska lagen (1996:242) om dom- stolsärenden tillämpas. Enligt gällande rätt får Kriminalvårdens och beslut om att överföra straffverkställighet till en annan stat överklagas till regeringen. Vi föreslår i den nya lagen om internationell straffverk- ställighet en ny beslutsordning som innebär att myndigheternas beslut kan överklagas till domstol, se avsnitt 10.2.2. Beslut som fattas av regeringen om överförande av straffverkställighet till går inte att överklaga. I förslaget till ny lag om internatio- nell straffverkställighet föreslår vi att de behöriga myndigheternas beslut ska kunna överklagas till domstol, se avsnitt 10.3.5. För att få en enhetlig reglering föreslår vi att allmän domstol ska vara överinstans såväl vid överförande av straffverkställighet till som från , se avsnitt 10.4. Det finns i och för sig inte i rambeslutet något krav på att be- slut av den behöriga myndigheten ska kunna överklagas. Det bör emellertid även i den nya lagen som genomför rambeslutet införas en möjlighet för den dömde att överklaga den behöriga myndig- hetens slutliga beslut, såväl när det gäller överförande från som till . En generell bestämmelse härom bör föras in i den nya lagen. Övervägandena om att välja allmän domstol som överinstans gör sig gällande på samma sätt här. Som närmare framgår i avsnitt 25 föreslår vi att överklagande ska ske till . Det finns här anledning att särskilt överväga om vissa slutliga beslut inte ska kunna överklagas. Ett beslut som innebär att en begäran om erkännande och verkställighet i en annan medlemsstat återkallas, kan för den enskilde vara ingripande och bör därför kunna överklagas, se avsnitt 17.5.1. Däremot finns det inte skäl att låta ett beslut som rör återkallelse på grund av att påföljden inte längre får verkställas, kunna överklagas, se avsnitt 17.5.2. Som tidigare anförts är det förvaltningslagen som reglerar de behöriga myndigheternas handläggning. Det ska därför i den nya lagen framgå att de ovan angivna besluten är överklagbara (jfr 22 § förvaltningslagen). Ett beslut enligt förvaltningslagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Eftersom detta inte ska gälla i den nya lagen ska det av lagen framgå att besluten överklagas vid . Av förvaltningslagen framgår vidare att över- klagandet ska ha kommit in till myndigheten från den dag då klaganden fick del av beslutet (23 §). Myndigheten kan här välja att använda delgivningslagens bestämmelser eller någon annan form av underrättelse.1 Vidare framgår att myndigheten har möjlighet att ompröva sitt beslut (27 och 28 §§). När det gäller domstolens handläggning föreslår vi beträffande den nya lagen om internationell straffverkställighet att lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) ska tillämpas, se av- snitt 14.2.1. Det finns inte någon anledning att göra någon annan bedömning här och det ska därför av lagen framgå att ärendelagen ska tillämpas vid domstolens handläggning. Detta innebär bl.a. att rätten har möjlighet att hålla sammanträde, att rättens beslut får överklagas av den som beslutet rör förutsatt att det går honom eller henne emot, att den vanliga instansordningen gäller, att vissa tids- frister för överklagande ska iakttas och att ett krav på prövnings- tillstånd i hovrätten kommer att gälla generellt. Domstolen bör sär- skilt beakta de tidsfrister som gäller enligt rambeslutet när är verkställande stat. Förslag: Åtal för gärning, som en utländsk påföljd som ska verk- ställas i avser, får inte i något fall väckas i . I 2 kap. 5 a § finns bestämmelser om res judicata- verkan av vissa utländska brottmålsdomar. Det kan emellertid finnas fall där sådan verkan inte tillerkänns en utländsk dom. Det finns därför i gällande rätt bestämmelser som förhindrar åtal i för gärning som omfattas av en i utlandet utdömd frihetsberövande 1 m.fl., Förvaltningslagen med kommentar, 2007, s. 316 f. påföljd som ska verkställas i (38 § IVL och 29 § NVL). Detta gäller även vid överförande av en utländsk frihetsberövande påföljd till efter ett förfarande med en europeisk arre- steringsorder (5 § lagen om en europeisk arresteringsorder med hänvisning till 38 § IVL). Vi har i förslaget till en ny lag om internationell straffverk- ställighet föreslagit att det införs en motsvarande bestämmelse, se avsnitt 14.3. Även i den nya lagen som genomför rambeslutet bör en motsvarande bestämmelse införas. I motiven till 38 § IVL anges att förbudet mot lagföring endast gäller så länge beslut eller för- ordnande om verkställighet i består. I fall där t.ex. en av annan stat gjord framställning om verkställighet återkallas återgår rätten att verkställa påföljden i den andra staten. Frågan huruvida åtal kan eller ska väckas i blir då att bedöma enligt 2 kap. 5 a § brottsbalken.2 Dessa uttalanden har relevans även här. 19.4Tillstånd till transport genom Förslag: Om det begärs tillstånd till transport genom av en dömd person som enligt rambeslutet ska överföras till en verkställande stat, ska bevilja ett sådant till- stånd och ange under vilka villkor transporten får ske. Vid så- dant tillstånd får polismyndigheten, om det är nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras, omhänderta och ta den i förvar som överförs, dock längst . För flygtransport utan planerad mellanlandning i krävs inte något tillstånd. Om en oplanerad mellanlandning sker i , får polismyndigheten, om det är nödvändigt för att transporten ska kunna genomföras, omhänderta och ta i förvar den som överförs, dock längst till dess en begäran om tillstånd till transport har prövats. Om tillstånd till transport inte begärs från landningen, ska personen omedel- bart friges. Artikel 16 i rambeslutet innehåller bestämmelser om transitering, dvs. transport genom en stat av en dömd person som överförs mellan två andra stater. Enligt artikel 16.1 ska medlemsstaterna tillåta transi- tering genom sitt territorium förutsatt att en kopia av intyget bi- 1972:98 s. 140 f. På begäran av den medlemsstat som ska tillåta transiteringen ska den utfärdande staten översätta intyget till ett av de språk som den mottagande staten tillåter. Den utfärdande staten ska enligt artikel 16.2 informeras om den mottagande staten inte kan garan- tera att den dömde inte kommer att lagföras eller, med undantag för transiteringen, kvarhållas eller på annat sätt få sin frihet in- skränkt för ett brott som begicks eller en påföljd som dömts ut före hans eller hennes utresa från den utfärdande statens territorium. I sådana fall kan den utfärdande staten återkalla sin begäran. Som huvudregel ska enligt artikel 16.3 ett beslut fattas senast efter mottagandet av framställningen. Den mottagande staten får enligt artikel 16.4 endast hålla den dömde i förvar som krävs för transitering genom dess territorium. När det gäller transport med flyg utan planerad mellanlandning krävs enligt arti- kel 16.5 inte någon framställning. Om en oplanerad mellanlandning görs ska uppgifter enligt punkten 1 lämnas . Enligt 40 § IVL kan chefen för , efter framställning av behörig myndighet i en annan stat, medge att ut- länning som är berövad friheten i den staten och som enligt be- stämmelser i den aktuella överenskommelsen ska föras till en annan stat för verkställighet av påföljd för brott eller för förhandling med anledning av framställning om sådan verkställighet, får föras över svenskt område. Under sådan genomresa ska frihetsberövandet be- stå, om inte den andra staten begär att den transiterade friges. Fri- ges han inte, tillämpa vad som i allmänhet gäller om behandling av anhållen eller häktad. Bestämmelsen bygger på artikel 13 i brott- målsdomskonventionen. Vid genomförandet av rambeslutet om en europeisk arresterings- order ansågs, beträffande motsvarande fråga där, att Rikspolisstyr- elsen är den myndighet som har bäst förutsättningar att snabbt och formlöst lämna tillstånd och anvisningar samt ge det biträde som en transitering kan kräva. har ansvar för och överblick över de gränskontroller där frågan om transitering kan bli aktuell.3 Enligt 8 kap. 2 § lagen om en europeisk arresteringsorder ska , efter en begäran, fatta beslut om när, var och under vilka förhållanden i övrigt transitering medges. Vidare finns i bestämmelsen en möjlighet att ta den transiterade i förvar. har lämnat förslag om en motsvarande bestämmelse i utlämningslagen.4 2003/04:7 s. 150 f. 4SOU 2011:71 s. 722 ff. I den nya lagen behövs det mot bakgrund av artikel 16 en be- stämmelse som berör transitering. Vi bedömer på motsvarande sätt som i lagen om en europeisk arresteringsorder att frågor härom bäst avgörs av . Vidare är en enhetlig lösning mellan olika lagar på området att föredra. Utrymmet för att enligt rambeslutet avslå en begäran om transitering hänför sig endast till formkravet i artikel 16.1. Vi bedömer därför att bestämmelsen kan utformas med bestämmelsen i lagen om en europeisk arresterings- order som förebild. har att vid sin bedömning beakta de krav som ställs i rambeslutet. Detta innebär bl.a. att den utfärdande staten ska ges information om det inte kan garanteras att den dömde inte kommer att t.ex. lagföras för annan brottslig- het. Utformningen innebär vidare att den som transiteras kan om- händertas och tas i förvar av polismyndigheten för att säkerställa att personen ska kunna transporteras genom . Enligt 8 § polislagen (1984:387) ska bl.a. ett ingripande vara försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Detta över- ensstämmer med artikel 16.4. Vidare bör i bestämmelsen framgå att det vid transport med flyg utan planerad mellanlandning inte krävs något tillstånd. Detta fram- går av artikel 16.5. Om en oplanerad mellanlandning sker ska polis- myndigheten kunna ta den som överförs i förvar till dess en ansökan görs om tillstånd. Enligt artikel 16.5 ska en sådan ansökan göras . Görs ingen ansökan ska den som överförs friges. Även detta bör framgå av lagen. Förslag: bör avge förklaring till artikel 23.1 i rambeslutet om att de språk som godtas för det intyg som ska sändas över tillsammans med domen är svenska, danska, norska och engelska. Vidare bör en förklaring avges till artikel 23.3 om att som verkställande stat ska kunna begära att domen eller väsentliga delar av den åtföljs av en översättning till svenska, danska, norska eller engelska. Bedömning: bör inte avge förklaring till artikel 7.4 i rambeslutet om krav på dubbel straffbarhet för de gärningar som räknas upp i artikel 7.1. Medlemsstaterna ska, enligt artikel 23.1 i rambeslutet om erkän- nande och verkställighet av frihetsberövande påföljder, avge för- om vilka språk som godtas för det intyg som ska bifogas en dom om frihetsberövande påföljd som översänds för erkännande och verkställighet. I avsnitt 18.5.3 föreslås att de språk som godtas ska vara svenska, danska, norska och engelska. bör avge en förklaring om detta. I artikel 23.3 i rambeslutet ges en möjlighet för medlemsstaterna att lämna en förklaring som innebär att staten som verkställande stat, i de fall där den anser att intygets innehåll är otillräckligt för att besluta om verkställighet av påföljden, efter att ha mottagit domen och intyget får begära att domen eller väsentliga delar av den åtföljs av en översättning till det officiella språket eller något av de officiella språken i den verkställande staten eller till ett eller flera av de officiella språken i EU:s institutioner. I avsnitt 18.5.4 föreslår vi att bör lämna en sådan förklaring och att de språk som godtas ska vara svenska, danska, norska och engelska. bör därför även avge en förklaring om detta.