sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Departe- mentschefens anslöt sig till denna kritik och föreslog att formule- ringen om svenskt språkbruk skulle ersättas med inhemskt språkbruk för att därigenom även inbegripa de lapska och finsk- språkiga folkgrupperna. I flera remissyttranden hade riktats kritik mot förslaget att för- namn skulle förvärvas genom att namnet antecknades i kyrkobok och att sådan anteckning inte fick ske om inte namnet givits eller erhållits i den ordning som föreskrevs i relevanta bestämmelser i namnlagen. Departementschefen anslöt sig till det betraktelsesätt som förordats i dessa yttrande och föreslog att förnamn skulle förvärvas i och med att namnet gavs eller erhölls på sätt stadgades i lagen. Den av kommittén föreslagna fristen , inom vilken anmälan om förnamn skulle ske, ansågs alltför kort och borde utsträckas . Vad gällde bestämmelserna om förnamnets form anslöt sig departementschefen i huvudsak till vad kommittén föreslagit och uttalade att vad som var väsentligt i detta sammanhang var att förhindra att barn belastades med kuriösa och frånstötande förnamn. Beträffande förfarandet i mål och ärenden enligt namnlagen kan nämnas att departementschefen, i motsats till kommittén, ansåg att bestämmelser om kungörelse av ansökan i namnärenden skulle tas in i namnlagen. Kungörelse skulle ske i de ärenden som gällde god- kännande av nytt släktnamn då namnmyndigheten funnit att ansökningen kunde tas upp. Invändningar mot ansökningen skulle göras inom en månad från kungörelsedagen. Departementschefen ansåg även att talerätten i visst avseende kunde knytas till invänd- ningsförfarandet och föreslog därför att inga andra än sökanden och den som inom rätt tid invänt mot ansökan skulle ha rätt att klaga på namnmyndighetens slutliga beslut. Departementschefen ansåg dock inte att namnmyndighetens beslut skulle få överklagas till Regeringsrätten och hänvisade härvid till Regeringsrättens redan alltför stora arbetsbörda. Han föreslog i stället att namn- myndighetens (dvs. PRV:s) beslut skulle få överklagas till PRV:s besvärsavdelning, vars beslut i sin tur inte skulle få överklagas. Vissa frågor kom sålunda att regleras på annat sätt än vad som föreslagits av kommittén. Propositionen innehöll även en del språkliga och redaktionella förändringar i förhållande till betän- kandet. Det finns likväl fog för påståendet att namnlag kom att vila på namnrättskommitténs förslag. namnlag kom att gälla fram till dess att namnlag trädde i kraft . genomgick lagstiftningen vissa förändringar, främst sådana som hörde samman med reformer på det familjerättsliga området. Förändringarna kom huvudsakligen att röra barns rätt till släktnamn. Grunddragen lag förblev desamma under hela dess varaktighetstid. Bara efter ikraftträdandet av namnlag började lagen emellertid ifrågasättas och bli föremål för reformönskemål. Det var främst lagens familjerättsliga bestämmelser som kritise- rades för att vara otidsenliga och inte motsvara den jämställd- hetssträvan mellan män och kvinnor som i allt större utsträckning kom till uttryck i samhället. Lagen ansågs vidare onödigt krånglig och svår att tillämpa. Bland andra framförde PRV till regeringen att det i olika avseenden fanns behov av en översyn av namnlagen (s. 20–21). I en motion hemställdes om utredning eller förslag om rätt för makar att anta hustruns släkt- namn som makarnas gemensamma. anförde (LU 1971:18) att från familjerättslig synpunkt var reglerna om mannens rätt att förvärva hustruns släktnamn i behov av en modernisering. Utskottet ansåg att det i sammanhanget också borde beaktas att släktnamnet genom den ökade användningen av personnummer fått minskad betydelse för samhällets behov av att kunna identifiera medborgare. Vidare behövdes en översyn av bestämmelserna om makars rätt att anta enderas släktnamn som gemensamt. gav som sin mening regeringen tillkänna vad utskottet anfört. Regeringen beslutade direktiv till en utredning () med uppdrag att verkställa en översyn av namnlagen. Till sakkunnig (särskild utredare) utsågs justitierådet . I direktiven framhöll föredragande statsrådet att det vid översynen av namnlagen kunde finnas anledning att göra andra avvägningar mellan offentligrättliga och privaträttsliga hänsyn än dem som präglade den gällande regleringen av namnrätten. Den ökade använd- ningen av personnummer som identifieringsmedel hade, från det allmännas synpunkt, möjligen i någon mån minskat behovet av stabiliteten i namnordningen och det kunde därför finnas utrymme för ett något större hänsynstagande till de enskildas intresse av att själv få välja sitt namn. Å andra sidan måste beaktas att det alltjämt förelåg ett berättigat krav på att namnet skyddas mot obehörig användare, åtminstone i fråga om mera särpräglade namn. Statsrådet anförde vidare att de regler som gällde i fråga om makars namn inte helt överensstämde med en modern syn på för- hållandet mellan makarna i ett äktenskap. Den sakkunnige borde därför överväga vilka ändringar som kunde vara påkallade för att uppnå en bättre överensstämmelse med samtida uppfattning om äktenskapet som en form för frivillig samlevnad mellan själv- ständiga personer. Enligt statsrådet föreföll en naturlig utgångs- punkt vid utformningen av regler om makars släktnamn vara att makarna borde kunna välja mellan att bära samma namn eller att behålla vardera sitt namn. Det borde även stå make fritt att använda den andre makens släktnamn som tilläggsnamn. Vissa undantag från dessa huvudregler torde dock enligt statsrådet bli nödvändiga, bland annat för de fall då make förvärvat sitt släktnamn genom giftermål. Reformerade regler om makars släktnamn krävde också en översyn av reglerna rörande makes möjlighet att under äkten- skapet förvärva nytt släktnamn eller återta tidigare sådant namn. Beträffande barns släktnamn anförde statsrådet att barn inom äktenskap i princip borde ha samma rätt till sin mors som till sin fars släktnamn och att föräldrarna borde ha frihet att välja vilket av dessa namn barnet skulle bära. Av praktiska skäl behövdes emeller- tid en regel om vilket namn barnet ska ha när föräldrarna inte bestämt något härom. Utformningen av en sådan regel borde ske mot bakgrund av de ändrade bestämmelserna om makars förvärv av släktnamn som den sakkunniga kunde komma att föreslå. Vid utredningsarbetet borde även övervägas om det fanns behov av särskilda regler om namnförvärv för sammanboende. Den sakkunnige skulle dessutom överväga om reglerna beträf- fande rätt till namnbyte kunde mjukas upp något – särskilt vad avsåg kravet på att det namn som avsågs bytas bort inte var tillräck- ligt särskiljande eller annars mindre tjänligt – så att större hänsyn skulle kunna tas till de enskildas önskemål. I övrigt skulle det stå den sakkunnige fritt att inom ramen för utredningsuppdraget ta upp andra frågor än dem som uttryckligen hade nämnts i direktiven. Efter närmare utredningsarbete överlämnade den sakkunnige sitt betänkande (Nya namnregler SOU 1979:25). Under arbetets gång företog utredningen, i samverkan med socio- logiska institutionen vid , en enkätundersökning angående allmänhetens uppfattning om vilka regler rörande släkt- namn som borde gälla i familjerättsliga hänseenden. Undersök- ningen omfattade bland annat frågor om det lämpliga i att medlem- marna i en familj har samma eller skilda släktnamn och om regle- ringen av makars släktnamn i samband med äktenskaps ingående och upplösning och av barns förvärv av släktnamn. Resultatet av undersökningen redovisades i en bilaga till betänkandet och gav bland annat vid handen att en stor majoritet () av de tillfrågade fann det lämpligt eller önskvärt att makar har samma släktnamn. Det kan noteras att endast personer i åldrarna 18–ingick i enkätunderlaget. Som motivering för denna begränsning angavs dels ekonomiska skäl, dels att en lagändring skulle få ringa inverkan på äldre människor medan den däremot sannolikt kom- mer att ha större inverkan på yngre personer (s. 243 f.). I direktiven hade framhållits att utredningen borde ta till vara möjligheterna till nordiskt samarbete. På namnlagsutredningens initiativ förekom också vid ett flertal tillfällen överläggningar med representanter för justitiedepartementen i , och . Därvid nåddes enighet om det huvudsakliga innehållet i de förslag till familjerättsliga bestämmelserna om släktnamnsförvärv som skulle lämnas i , och . Från dansk sida anfördes att motsvarande ändringar i reglerna om makars och barns släktnamn kunde förmodas bli påfordrade även i . De reformkrav som hade aktualiserats gällde, som framgått, i stor utsträckning den familjerättsliga regleringen av makars och barns släktnamn. kom därför att lägga tyngdvikten i sitt arbete på förändring och modernisering av dessa regler. De föreslagna förändringarna var inom detta område så ingripande att utredningen övervägde att föreslå en helt ny namn- lag. Förändringarna i övrigt var emellertid inte alls lika omfattande, varför utredningen stannade vid att behålla lag som ram även för den reformerade lagstiftningen: De paragrafer som behålls oförändrade eller som blivit föremål för endast mindre ändringsförslag är till antalet så övervägande att det vill förefalla överdrivet att utfärda en ny namnlag.(s. En viktig förutsättning för det förslag som utredningen kom att lämna var det system med personnummer och personakter som hade införts i folkbokföringen. Systemet med personnummer var ifrågasatt av integritetsskäl, men sedan 1978 avgivna betänkande (SOU 1978:54) Personregister, datorer, integritet stannat för att inte föreslå ett avskaffande av personnumren, utgick namnlagsutredningen från att personnumret även i fortsättningen skulle komma att utgöra ett säkert identifikationsmedel. Med den utgångspunkten ansåg utred- ningen att det allmännas intresse av namnstabilitet inte var lika framträdande som varit fallet. Den enskildes önskemål om större valfrihet i fråga om namnförvärv kunde därmed ges ökat spelrum. Betänkandet kom att delas upp i huvudavdelningarna släktnamn, förnamn och internationellträttsliga regleringar. I det följande redogörs huvudsakligen för utredningens överväganden i fråga om släktnamn och förnamn och därmed sammanhängande frågor. Regleringen av makars släktnamn hade kommit att kritiseras för att vara otidsenlig. Utgångspunkten för namnlagsutredningen var sålunda att modernisera reglerna. Utredningen framhöll att den väg utvecklingen tagit sedan namnlagens tillkomst hade gjort det själv- klart att en kvinna som gifter sig ska ha rätt att behålla sitt släkt- namn under äktenskapet. Utredningen ställde sig till och med frågan om det mot bakgrund av [d]en iver med vilken man på sina håll vill markera kvinnans självständighet längre fanns utrymme för en ordning med namngemenskap. Emellertid gav den nämnda enkätundersökningen klart vid handen att en stor majoritet av befolkningen alltjämt ansåg det lämpligt eller önskvärt med namn- gemenskap makar emellan. Erfarenheter av namnlagen visade vidare att gifta kvinnor i mycket liten omfattning utnyttjat sig av möjlig- heten att efter anmälan behålla sitt efternamn under äktenskapet. Utredningen framhöll som positivt att namngemenskap stärker makarnas känsla av samhörighet och markerar denna samhörighet utåt samt medför stora praktiska fördelar. Vidare betonade utred- ningen att det fanns en stark tradition av att kvinnan vid giftermål antar mannens namn. För att avskaffa denna huvudregel i namnlag- stiftningen borde det krävas alldeles särskilt starka skäl. Utredningen framhöll att det av jämställdhetsskäl var nödvändigt att namngemenskap skulle kunna vinnas även genom att mannen förvärvar kvinnans släktnamn. Det var inte längre god- tagbart att kvinnor kunde vinna namngemenskap med sina män enbart genom att själva byta namn. Namnstabiliteten hade tidigare framförts som argument mot en ordning där mannen utan särskild prövning skulle ha rätt att anta hustruns släktnamn. Utvecklingen – även internationellt – talade emellertid för att bryta upp denna ordning och ge makar lika rätt att anta mannens eller kvinnans namn som gemensamt släktnamn. Makarna borde alltså fritt kunna välja mellan tre olika alternativ: 1) vardera maken behåller sitt släktnamn; 2) makarna väljer mannens släktnamn som gemensamt namn; 3) makarna väljer kvinnans släktnamn som gemensamt namn. Alternativ 3 hade tidigare ansetts medföra den olägenheten att mannen efter skilsmässa och omgifte skulle kunna bära med sig förra hustruns släktnamn till hustru och barn i den nya familjen och på det sättet överföra namnet till en grupp personer som saknade all anknytning till den förra hustrun och hennes släkt. Utredningen påpekade att de familjebildningsmönster som kommit att utvecklats, där det i allt större utsträckning förekom att par bodde ihop utan att ingå äktenskap, kunde leda till principiellt liknande situationer. Exempelvis kunde en frånskild kvinna som behållit sin makes efternamn och som bildat ny familj utan vigsel föra över den förra makens släktnamn till barnen i den nya familjen vid födelsen utan att barnen hade någon anknytning till mannen eller hans släkt. Eftersom redan gällande ordning sålunda kunde leda till för namnstabiliteten oönskade effekter ansåg utredningen att alternativ 3 inte längre tedde sig som en så märkvärdig inbryt- ning i namnlagens system. För att motverka olämpliga följdverkningar av en lagändring som på angivet sätt skulle ge makar större valfrihet ansåg utred- ningen att den som varit gift och förvärvat sin makes släktnamn visserligen skulle få behålla namnet även efter ingående av nytt äktenskap men däremot inte få leda över namnet på sin nya make. En sådan ordning stämde också överens med de finska och norska förslag som skulle läggas fram. När det gällde den närmare utformningen av den ökade frihet som föreslogs för makar i deras val av släktnamn, såg utredningen två möjligheter. Den ena var att införa en obligatorisk regel att mannen och kvinnan i samband med vigseln måste anmäla om de ville anta enderas namn som gemensamt eller om de ville behålla var och en sitt namn. Den andra möjligheten var att utforma en huvud- regel som makarna om de så önskade kunde avvika från genom en enkel anmälan. Utredningen stannade för det senare alternativet, med motiveringen att det alternativet befriade makarna från kravet att fatta ett beslut i namnfrågan inför äktenskapet, och att en sådan ordning genom sin enkelhet underlättade ingående av äktenskap. Den huvudregel som då skulle utformas borde enligt utred- ningen vara så praktisk som möjlig i den meningen att den skulle kunna passa det stora flertalet. Den nämnda enkätundersökningen rörande befolkningens preferenser gav ett starkt stöd för att den då gällande huvudregeln, dvs. att kvinnan vid vigseln förvärvar man- nens släktnamn, skulle behållas. Den avvek emellertid bjärt från strävandena efter jämställdhet mellan man och kvinna och kunde därför inte godtagas. Direkt olämplig var en huvudregel enligt vilken mannen med automatik förvärvar kvinnans släktnamn. För utredningen återstod därför endast det första alternativet, dvs. att mannen och kvinnan behåller var och en sitt släktnamn under äktenskapet, om de inte gör anmälan om annat. Förutom att vara strikt könsneutral hade alternativet den fördelen, att det minskade den psykiska press som kvinnor kunde utsättas för som önskade behålla sitt släktnamn under äktenskapet. Utredningen vidgick emellertid att alternativet inte optimalt tillgodosåg det allmänna önskemålet om att namngemenskap så långt möjligt borde råda inom familjer. Utredningen föreslog sålunda att makar skulle ges tre valmöjlig- heter i fråga om släktnamn. Sedan makarna gjort sitt släktnamnsval fanns det enligt utredningen inte anledning att inskränka rätten för makar att välja något annat av de alternativ som enligt förslaget hade stått dem till buds. Motiveringen härför var att behovet av namnstabilitet inte gjorde sig lika starkt gällande som förut samt att man knappast behövde befara att denna obegränsade valmöjlig- het skulle komma att missbrukas. Enligt namnlag hade hustru som förvärvat mannens släkt- namn rätt att framför det namnet bära det släktnamn hon hade som ogift. Detta namn betecknades då som tilläggsnamn. Om hustrun hade behållit sitt släktnamn från tiden före äktenskapet fick hon på motsvarande sätt framför namnet bära mannens namn som tilläggs- namn. Tilläggsnamnet fick anmälas hos pastorsämbetet för anteck- ning i kyrkobok. Tilläggsnamn saknade egentlig rättslig betydelse och var då, liksom alltjämt, rent personligt och kunde inte föras vidare till barn. Tilläggsnamnet har sitt ursprung i en ordning med namnplikt, där bruk av namn inte är tillåtet utan stöd i lag. Trots att namnrättskommitténs förslag om namnplikt inte togs med namnlag kom bruket av tilläggsnamn att regleras i lagen. Reglerna om tilläggsnamn gav hustru möjlighet att, oavsett sitt namnval i övrigt, markera tidigare eller ny familjeanknytning. De föreslagna förändringarna i regleringen av makars släktnamn uteslöt enligt namnlagsutredningen inte behovet av tilläggsnamn för hustru. Ordningen med tilläggsnamn borde därför finnas kvar samt utsträckas till att även gälla mannen. Om både mannen och hustrun sålunda skulle få möjlighet att bära tilläggsnamn uppstod frågan om begränsning i någon riktning borde införas i rätten att bära tilläggsnamn. Utredningen anmärkte härvid att användandet av tilläggsnamn gör namnskicket otympligare och även kan göra det svårt att bedöma huruvida det är fråga om ett släktnamn i form av dubbelnamn eller en namnkombination av tilläggsnamn och släktnamn. Utredningen ansåg sig kunna konstatera att frågan om en begränsning av rätten till tilläggsnamn inte uppkommer för det fall makar väljer namngemenskap, eftersom önskemål om tilläggsnamn då bara kan finnas för den ena av makarna, nämligen för den av makarna som lämnat sitt tidigare släktnamn. Men när makarna behåller var och ett sitt släktnamn blir situationen densamma för bägge. Om vardera maken då skulle ta den andres släktnamn som tilläggsnamn, erhålls två namnkombinationer i familjen (t.ex. och ). Utredningen ansåg att det för ändamålet med tilläggsnamn var onödigt att tillskapa mer än en namnkombination, och menade att det borde räcka att familjeanknytningen mellan makarna framgick genom att endera maken tog den andres släktnamn som tilläggsnamn. – Möjligheten och än mindre behovet av att åstadkomma fullständig namnlikhet genom att inte bara växelvis utan också i omvänd ordning låta makarna bära varandras namn som tilläggsnamn (så att i exemplet ovan båda makarna skulle kunna bära namnet , alternativt ), synes över huvud taget inte ha föresvävat utredningen. Som framgått betecknades det som vi kallar för mellan- namn tilläggsnamn namnlag. På närmare angivna skäl förordade utredningen att beteckningen skulle ändras till mellan- namn, vilket också stämde överens med den i och brukade terminologin. Utredningen tog även upp vissa särskilda frågor beträffande frånskild makes och efterlevande makes rätt att använda mellan- namn. Utredningen fann att det saknades anledning att helt upp- häva rätten för efterlevande eller frånskild make att använda mellannamn. Inte heller fanns skäl att frånkänna efterlevande make rätten att börja bära mellannamn, vare sig denne antagit sin makes släktnamn och ville bära sitt tidigare släktnamn som mellannamn eller denne behållit eget släktnamn och ville bära avliden makes släktnamn som mellannamn. I de fall då äktenskapet upplösts genom äktenskapsskillnad och båda makarna behållit sitt eget släkt- namn uppstod frågan om vem av makarna som skulle ha rätten till mellannamn. Utredningen fann inte skäl att helt avvisa möjligheten till mellannamn ens i en sådan situation, utan ansåg att den ena maken skulle ha rätt att, med den andres samtycke, bära mellan- namn även efter äktenskapets upplösning. Utredningen förordade även en rätt för make att i nytt äkten- skap som mellannamn bära sådant släktnamn som denne förvärvat genom tidigare äktenskap. Däremot ansåg utredningen att make som behållit sitt släktnamn, inte ens som mellannamn skulle få bära andra makens släktnamn när det namnet var förvärvat på grund av tidigare äktenskap. Visserligen var skälen mot att tillåta en sådan ordning inte lika starka som skälen mot att namnet får förvärvas som släktnamn, men utredningen ansåg det likväl mest följd- riktigt att inte tillåta ny make att bära sådant namn som mellan- namn (s. 96). Utredningen hade till uppgift att överväga om det fanns behov av särskilda regler om namnförvärv för ogifta samboende. Med hänsyn till framför allt svårigheten att klart avgränsa kategorin samboende fanns sig utredningen emellertid inte böra föreslå någon sär- reglering för ogifta samboende och då inte heller för homosexuella samboende. Om ogifta samboende ville vinna namngemenskap skulle de därmed även i fortsättningen behöva ansöka hos namn- myndigheten om att endera av dem skulle få förvärva den andres namn som släktnamn. Den agnatiska namnordning, som innebar att hustru och barn med automatik förvärvade mannens namn och som genomsyrade namnlag, kom i konflikt med allt starkare krav på full jämställdhet mellan könen. Den då gällande namnregleringen innebar också att ett inomäktenskapligt barn inte kunde anta sin moders släktnamn som ogift med mindre än att rätten funnit detta förenligt med barnets bästa. Om barnet fyllt kunde moderns släktnamn som ogift få antas efter ansökan hos namnmyndigheten om särskilda skäl förelåg. Sam- hällets intresse av namnstabilitet hade åberopats som främsta skäl till att inomäktenskapliga barns antagande av moderns släktnamn måste prövas i särskild ordning. Någon motsvarande prövning ansågs emellertid – 1969 – inte nödvändig för att ett utomäktenskapligt barn skulle få anta faderns släktnamn. I lag- ändringsärendet hade anförts att starka principiella skäl talade för att alla barn borde ha rätt att, om de så önskade, bära sin faders namn (prop. 1969:124 s. 94). Utredningen framhöll att även om den agnatiska namnföljden hade gammal hävd och gynnade intresset av namnstabilitet, kunde den inte längre förenas med strävandena efter full jämställdhet mellan man och kvinna. Från den synpunkten borde en reglering vara så beskaffad att barnet kan förvärva den ena av föräldrarnas släktnamn lika väl som det andra, något som inte heller stod i strid med den överordnade principen om hänsynstagande till barnets bästa. Utredningen ansåg därför att avgörande skäl talade för en ovillkorlig rätt för barn i äktenskap att förvärva moderns släktnamn och föreslog en ordning där inomäktenskapliga barn skulle ha lika rätt till moderns släktnamn som till faderns. I fråga om den lagtekniska utformningen förespråkade utred- ningen, i överensstämmelse med vad som redan gällde, en automa- tiskt verkande regel om barns förvärv av släktnamn vid födelsen. I de fall då föräldrarna hade samma släktnamn föranledde en sådan regel inte några bekymmer, eftersom regeln då kunde föreskriva att barnet vid födelsen förvärvar föräldrarnas namn. När föräldrarna däremot hade skilda namn uppkom frågan vilket av namnen som barnet ska förvärva. För att inte omkullkasta den strävan efter neutralitet som utredningen i övrigt hade som ledstjärna och ge något av föräldrarnas släktnamn företräde, föreslog utredningen att det skulle ankomma på föräldrarna att själva bestämma vilket av deras släktnamn som barnet skulle förvärva. En särskild förtjänst med en sådan ordning ansågs vara att den var tillämplig på barn såväl inom som utom äktenskapet. När föräldrarna hade skilda släktnamn skulle alltså barnet alltid förvärva det av föräldrarnas namn som, efter födelsen, anmäldes hos pastors- ämbetet. En ordning som under alla förhållanden förutsatte ett beslut av föräldrarna måste enligt utredningen kompletteras med en hjälp- regel för det fall att föräldrarna inte kunde komma överens eller av annat skäl underlät att anmäla vilket släktnamn barnet skulle ha. Återigen uppkom då spörsmålet om vilketdera av mannens eller kvinnans namn som skulle ges företräde.