sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Denna bestämmelse anger att, när fråga om ansvar för gär- ning har prövats genom lagakraftägande dom i främmande stat, lag- föring under vissa förutsättningar inte får ske här i riket för samma gärning. Bestämmelsen tillkom vid genomförandet av artiklarna 53 och 54 i brottmålsdomskonventionen. En förutsättning för överförande av straffverkställighet är alltså att detta inte strider mot principen om ne bis in idem. Brottmåls- domskonventionens krav i artikel 7 på iakttagande av principen om ne bis in idem innebär, att den stat som mottar framställning om verkställighet inte får bifalla denna, om den dömde genom dom avseende samma gärning meddelad i den verkställande staten eller i annan konventionsstat har frikänts från ansvar eller har dömts till påföljd som har verkställts eller håller på att verkställas. Vidare får framställningen inte bifallas, om påföljden enligt en sådan dom har bortfallit på grund av nåd, amnesti eller preskription eller om den dömde genom domen har förklarats skyldig utan att ådömas påföljd. Principerna i konventionen har tolkats så att den verkställande staten är berättigad att föreskriva att när meddelad dom utgör hinder mot bifall till framställning om verkställighet av annan europeisk brott- målsdom för samma gärning, även om den förstnämnda domen inte har börjat verkställas.35 En svensk dom om ansvar för gärning som påföljden avser går alltså alltid före den utländska domen. Avslags- grunderna grundade på principen finns i 5 § andra stycket 6 och 7 IVL. Om påföljd, som ådömts eller ålagts någon av myndighet i en annan stat, enligt IVL ska verkställas i , får åtal för gärning, som påföljden avser, inte i något fall väckas i (38 § IVL). I olika genomförda rambeslut som reglerar det straffrättsliga samarbetet inom EU och som bygger på principen om ömsesidigt erkännande finns bestämmelser om principen om ne bis in idem. Principen anges på skilda sätt i de olika rambesluten, vilket har med- fört att principen även uttrycks på olika sätt i den svenska lag- stiftningen. har emellertid slagit fast att principen ska ges en unionsrättslig tolkning och även att rättsfall om tillämp- ningen av artikel 54 i ska vara vägledande (mål C-261/09, Brottmål mot ). I rambeslutet om den europeiska arresteringsordern hänvisas uttryckligen till en dom (artiklarna 3.2 och 4.5) eller ett särskilt be- slut att inte åtala eller beslut som hindrar senare lagföring (arti- kel 4.3). I lagen om en europeisk arresteringsorder finns bestäm- melser om att ett överlämnande ska vägras om det för samma gärning har meddelats dom i eller utomlands samt ett svenskt beslut om åtalsunderlåtelse (2 kap. 5 § 2 och 3). Överlämnande får inte heller beviljas om gärningen har prövats genom dom som vunnit laga kraft i en annan stat, utanför EU, och om detta enligt utläm- ningslagen hade utgjort ett hinder mot utlämning av den eftersökte (2 kap. 5 § 4). Bestämmelserna i utlämningslagen korresponderar med möjligheten att med stöd av 2 kap. 5 a § åtala någon för gärning, utan hinder av att det i en annan stat redan har meddelats en dom för samma gärning mot samma person.36 I rambeslutet om erkännande och verkställighet av bötesstraff hänvisas det till att personen dömts i en annan stat (artikel 7.2. a). 1972:98 s. 111 f. 2003/04:7 s. 87 f och 178. lagen om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom EU är ett beslut om åtalsunderlåtelse avseende samma gärning inte skäl för avslag, men däremot en dom (3 kap. 11 § 1). Detta gäller dom eller beslut som meddelats i eller i en annan stat. Dom eller beslut i en annan stat ska, vid fällande avgörande, ha verkställts.37 I rambeslutet om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande anges att verkställande av ett förverkandebeslut får vägras om det skulle så i strid mot principen om ne bis in idem. I förarbetena konstateras att det i inte finns någon defini- tion av principen när det gäller samarbetet som baserar sig på principen om ömsesidigt erkännande. Vidare anges att det inte finns någon rättspraxis från vad gäller tolkningen av ne bis in idem i de rambeslut som antagits, även om viss vägledning kan hämtas från samma domstols praxis angående artikel 54 i . Lagstiftaren valde därför att införa en bestämmelse i huvudsak utifrån den innebörd som principen getts i svensk rätt. Enligt lagen om erkännande och verkställighet av be- slut om förverkande inom EU ska verkställighet vägras om det finns en dom eller ett beslut i eller annan stat avseende samma gärning som ligger till grund för beslutet om förverkande (3 kap. 11 § 1) eller om det enligt svensk rätt meddelats beslut om åtals- underlåtelse (3 kap. 11 § 2). När det är fråga om en utländsk dom eller beslut ska detta, vid ett fällande avgörande, ha verkställts. I förarbetena till båda dessa lagar uttalas att bestämmelserna även avser sådana domar och beslut genom vilken den som domen eller beslutet riktar sig mot har friats från ansvar. Detta gäller såväl svenska som utländska domar och beslut.38 2008/09:218 s. 53 f och 84 f. 2010/11:43 s. 76 ff. 5Internationell straffverkställighet och dess förenlighet med m.m. 5.1Internationell straffverkställighet och de svenska grundlagarna De svenska grundlagarna innehåller bestämmelser som kan utgöra hinder mot överförande av verkställigheten av en utländsk brott- målsdom till . Enligt brottmålsdomskonventionen kan en framställning avslås om verkställighet skulle strida mot grundläggan- de principer i den verkställande statens rättsordning. Överförande- konventionen innehåller däremot inte något uttryckligt ordre public- förbehåll, men å andra sidan ska båda stater alltid ge sitt samtycke för att ett överförande ska kunna ske. I rambeslutet om erkännande och verkställighet frihetsberövande påföljder och rambeslutet om erkän- nande och verkställighet av frivårdspåföljder anges att rambesluten inte bör hindra en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutio- nella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet, yttrandefrihet i andra medier (skäl 14 respektive skäl 6). Bestämmelser om skydd för föreningsfriheten finns i 2 kap. regeringsformen. Föreningsfriheten får enligt dessa bestämmelser begränsas endast i den utsträckning och enligt det förfarande som föreskrivs i regeringsformen. Bestämmelser om tryckfrihet finns i tryckfrihetsförordningen (TF) och om yttrandefrihet i andra medier i yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Enligt grundlagarna får det all- männa inte ingripa mot innehållet i de skyddade medierna i annat fall och i annan ordning än vad som föreskrivs i de båda grundlagarna. Det är endast Justitiekanslern som får inleda förundersökning för brott som avses i TF och YGL och Justitiekanslern får ensam be- sluta om tvångsmedel med anledning av misstanke om sådant brott. Om rättegången i mål som rör brott som avses i TF och YGL finns dessutom särskilda bestämmelser. Regeringen har i tidigare lagstiftningssammanhang rörande det internationella rättsliga samarbetet uttryckt att de gärningar som omfattas och skyddas av TF och YGL endast kan lagföras och be- straffas i den ordning och omfattning som föreskrivs i dessa grund- lagar.1 Om verkställighet av en utländsk påföljd kommer i konflikt med dessa grundlagsbestämmelser kan verkställighet vägras. En motsatt ordning skulle innebära en urholkning av det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga skyddet som inte varit åsyftad. Regeringen har i ett antal fall avslagit utländska myndigheters framställningar om rättslig hjälp i brottmål med motiveringen att TF och YGL hindrar att rättslig hjälp lämnas. I fallet NJA 1998 s. 817 – angående verkställighet av en norsk dom på skadestånd för ärekrän- kande uttalanden – uttalade att principen om meddelarfrihet är grundläggande i den svenska konstitutionen och att det därför får anses att hänsyn till svensk ordre public hindrar verkställighet i av en utländsk dom på straff eller skadestånd när ansvarsutkrävande i det landet framstår som ett kringgående av det svenska grundlagsskyddet för den som medverkar vid tillkomsten av en framställning i något av de grundlagsskyddade medierna. I fallet ansågs omständigheterna dock inte vara sådana att det skulle strida mot svensk ordre public att i verkställa den norska domen. Motsvarande frågeställningar kan uppkomma vid en fram- ställning om att en utländsk brottmålsdom enligt IVL ska verkställas i när domen avser gärning som omfattas av TF eller YGL. Något sådant ärende har såvitt är känt för utredningen aldrig före- kommit. Den svenska hållningen i frågan har inte alltid möts med förståelse från andra länder. Mot bakgrund bl.a. härav har (Ju 2003:04) haft i uppdrag att bl.a. överväga om möjlig- heterna att ge internationell rättslig hjälp och liknande internationellt rättsligt bistånd, som t.ex. utlämning och verkställighet av utländska domar, inom det tryck- och yttrandefrihetsrättsliga området ska utökas.2 Kommittén anger i ett delbetänkande som exempel på fall där sådant bistånd borde vara rimligt när det begärs verkställighet i av ett frihetsberövande straff enligt en utländsk dom där TF eller YGL är tillämplig på brottet, men den dömde önskar verk- ställighet i . Eftersom konsekvensen av en vägran från svensk 1Se exempelvis prop. 1999/2000:61 s. 73 och prop. 2003/04:7 s. 70 ff. 2003:58 och dir. 2008:42. sida skulle bli att den dömde skulle få avtjäna straffet i det andra landet under sämre förhållanden än i borde man enligt kommittén på grund av den dömdes inställning kunna acceptera att verkställig- het sker i . För att IVL:s krav på dubbel straffbarhet ska anses uppfyllt måste dock krävas att brottet motsvarar ett svenskt tryck- eller yttrandefrihetsbrott och att ansvar ådömts den som en- ligt TF eller YGL utpekas som ansvarig.3 Kommittén har i sitt slut- betänkande föreslagit att möjligheterna för internationellt rättsligt bistånd ska utökas. Förslaget innebär att internationellt rättsligt bistånd ska kunna lämnas avseende åtgärder som är tillåtna enligt grundlagarna. Om en ansökan rörande rättsligt bistånd gäller brott eller skadestånd med anledning av brott ska ett krav på dubbel straff- barhet tillämpas. Om ansökan grundar sig på en gärning som mot- svarar ett brott som förutsätter regeringens medgivande för åtal enligt TF och YGL, krävs enligt förslaget regeringens medgi- vande för lämnande av internationellt rättsligt bistånd.4 Det har i tidigare lagstiftningssammanhang, vid genomförande av rambeslut inom EU-samarbetet som bygger på principen om ömse- sidigt erkännande, diskuterats om det, för att uppmärksamma tilläm- paren på grundlagarna, bör göras en uttrycklig hänvisning till att dessa gäller. Det har då ansetts att det som regel inte är lämpligt att tynga lagstiftningen med en erinran om vad som gäller enligt grund- lagarna.5 Någon sådan uttrycklig hänvisning har därför inte tagits in i lagstiftningen. Däremot har förordnats om att samråd ska hållas med Justitiekanslern när det uppkommer en fråga om huruvida verk- ställigheten avser en gärning som omfattas av TF eller YGL (se t.ex. 3 kap. 2 § förordningen (2009:1428) om erkännande och verkställig- het av bötesstraff inom Europeiska unionen). 5.2Internationell straffverkställighet och m.m. om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har ställning som svensk lag.6 Alla medlemsstater är anslutna till Europakonven- 3SOU 2004:114 s. 139. 4SOU 2012:55 s. 506 f. 2003/04:7 s. 72, prop. 2004/05:115 s. 49, prop. 2008/09:218 s. 58 ff. och prop. 2010/11:43 s. 83 f. 6Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. tionen, men alla är däremot inte anslutna till de tilläggsprotokoll som senare har utarbetats och som tar upp ytterligare rättigheter. Stater- nas skyldighet att leva upp till sina åtaganden enligt konventionen kan prövas av den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna (). Konventionen innehåller bl.a. bestämmelser om förbud mot tortyr och mot omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (artikel 3), rätt till personlig frihet (artikel 5), rätt till domstols- prövning och en rättvis rättegång (artikel 6), skydd för privat- och familjeliv (artikel 8), tankefrihet, samvets- och religionsfrihet (arti- kel 9) samt yttrandefrihet (artikel 10). har kompletterats med 14 tilläggsprotokoll. I sjätte och trettonde proto- kollen finns förbud mot dödsstraff. Till be- stämmelser finns en omfattande rättspraxis från . Enligt 2 kap. 19 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av Europakonven- tionen. Verkställighet av en utländsk brottmålsdom i kan i ett en- skilt fall komma i konflikt med åtaganden enligt Europa- konventionen. Det kan exempelvis vara fråga om att den dömde inte bedöms ha fått en rättvis rättegång i den andra staten. Det finns inte i IVL någon uttrycklig vägransgrund kopplad till Europakonven- tionen. Däremot kan en framställning vägras med hänvisning till att verkställighet i skulle vara oförenlig med grundläggande principer för rättsordningen har i landet eller om verkställighet här skulle strida mot internationella förpliktelser (se 5 § andra stycket 4 och 5 IVL). Även i ärenden om överförande av verkställigheten av en svensk brottmålsdom kan frågor kring förenligheten med åtagan- den enligt bli aktuella. En sådan framställning bör inte göras i ett fall där verkställigheten i det andra landet, med starka skäl, kan antas komma att på något sätt strida mot Europa- konventionen. I det enskilda fallet kan en sådan prövning vara mycket svår och variera beroende av om den andra staten ingår i det euro- peiska samarbetet, är en konventionsstat utanför EU eller är en stat med vilken inte har någon överenskommelse. 5.2.1Rätt till domstolsprövning och en rättssäker process Det är en grundläggande rättssäkerhetsgaranti att anklagelser för brott ska kunna prövas av domstol. För att fylla sitt syfte måste dess- utom domstolsprövningen vara utformad så att den inrymmer till- fredsställande rättssäkerhetsgarantier. Bestämmelser härom finns i artikel 6 i . De krav som ställs enligt dessa be- stämmelser går ut på att domstolen ska vara oberoende och opartisk, att domstolen ska ha inrättats enligt lag, att förfarandet ska vara korrekt och rättvist mot den enskilde, att förfarandet som huvud- regel ska vara muntligt och offentligt, att domstolsprövningen ska ske inom skälig tid och att domen ska avkunnas offentligt. En be- stämmelse om rättegång inom skälig tid finns även i artikel 5.3 där det föreskrivs att den som är anhållen eller häktad ska ha rätt till rättegång inom skälig tid eller till frigivning i väntan på rättegång. Vidare ska den som åtalats för brott ha rätt att bli underrättad om anklagelsen, få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, försvara sig personligen eller genom ombud, förhöra vittnen och vid behov kostnadsfritt få biträde av tolk. Vidare finns det en all- män princip om att den som anklagas för brott ska anses oskyldig så länge det inte finns en fällande dom mot honom eller henne. Det finns en omfattande praxis från som tolkar dessa bestämmelser. Den tilltalades rätt att vara personligen närvarande vid förhand- lingen är en grundläggande rättighet enligt FN:s konvention om med- borgerliga och politiska rättigheter. innehåller visserligen inte någon uttrycklig bestämmelse om denna rättighet, men den praxis som utvecklats av visar att utevaro- domar är tillåtna, men bara under förutsättning att särskilda garantier uppfylls. Enligt tolkning ingår den tilltalades rätt att personligen närvara vid förhandlingen i rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i . Kravet är inte upp- fyllt om den som har dömts i sin utevaro inte haft kännedom om rättegången. Detsamma gäller om den tilltalade har känt till men inte haft reell möjlighet att närvara vid förhandlingen, exempelvis på grund av frihetsberövande i ett annat land. Domstolen har också förklarat att den tilltalade personens rätt att personligen närvara vid förhand- lingen inte är absolut och att den tilltalade under vissa förhållanden av egen fri vilja, uttryckligen eller underförstått men otvetydigt, kan avsäga sig rätten att vara närvarande. Om den tilltalade vid för- handlingen företrätts av en offentlig försvarare kan kravet på en rättvis rättegång vara uppfyllt under förutsättning att detta bistånd varit reellt och effektivt och inte endast formellt. Om den dömde har möjlighet att få en ny prövning har domstolen ansett den första domen vara förenlig med artikel 6.7 De principer som utvecklats av har påverkat Högsta domstolens praxis i mål om utlämning. I exempelvis NJA 2000 s. 243 fann HD att en slovakisk utevarodom, som meddelats utan att den tilltalade delgivits miss- tanke om brott, åtal eller kallelse till förhandling, stred mot artikel 6 och att det därför fanns hinder mot utlämning (se även NJA 2003 s. 318 och NJA 2003 s. 520). Det har ifrågasatts om en stat kan anses bryta mot artikel 6 genom att verkställa en dom som meddelats i en annan stat och som bryter mot bestämmelserna i artikeln. Enligt praxis kan det i ett verkställighetsförfarande inte vara en stats skyldighet att se till att rättegången i domslandet fullt ut respekterat de principer som följer av artikel 6. En kontroll av detta är också av praktiska skäl svår att genomföra. Däremot kan det tänkas strida mot artikel 6 om en dom verkställs som grundar sig på flagranta brott mot principer- na för en rättvis rättegång. En viss summarisk kontroll kan därför förväntas av den verkställande staten, som framför allt har anledning att lyssna på och ta ställning till invändningar från en part som mot- sätter sig att verkställighet sker under hänvisning till brister i den bakomliggande rättegången.8 I fallet NJA 2007 s. 168 prövades invändningar om att ett över- lämnande enligt en europeisk arresteringsorder för lagföring till skulle strida mot bl.a. artikel 6.1 i . I fallet uttalas att utgångspunkten i samarbetet inom EU som bygger på prin- cipen om ömsesidigt erkännande är att den utfärdande staten respek- terar den eftersöktes rättigheter enligt . För att ett överlämnande ska kunna vägras med hänvisning till Europa- konventionen bör det enligt , med hänvisning till förarbeten till lagen om en europeisk arresteringsorder, krävas att det i målet framkommer påtagliga omständigheter som gör att det i det aktuella fallet finns skäl att tro att ett överlämnande skulle strida mot konventionens bestämmelser.9 Vidare uttalades att det i regel är svårt att på grundval av den begränsade utredning som finns i målet på ett objektivt sätt bedöma om den eftersökte riskerar att i den 2008/09:20 s. 8. 8Danelius, Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till Europakon- ventionen om de mänskliga rättigheterna, 3:e uppl., 2007, s. 136. 2003/04:7 s. 175. utfärdande staten lagföras i ett förfarande som inte respekterar rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid. Att kännedom normalt saknas om den utländska brottsutredningen och att den utfärdande staten inte bereds tillfälle att yttra sig över vad den eftersökte anför i målet medför att bedömningen riskerar att bli ensidig. HD anför därför att utrymmet för att vägra överlämnande för lagföring med motive- ringen att förfarandet i den utfärdande staten inte uppfyller kraven enligt artikel 6.1 får anses vara begränsat. 5.2.2Fängelseförhållandena i den andra staten En förekommande invändning vid fråga om överförande av verk- ställighet av en svensk dom om frihetsberövande påföljd till en annan stat är att fängelseförhållandena i den andra staten är sådana att ett överförande inte bör ske. En allmän utgångspunkt är att bra förhål- landen vid frihetsberövandet är en förutsättning för att den dömde ska kunna återanpassas. Detta kan få betydelse vid den helhetsbedöm- ning som ska göras av var den dömde kan antas återanpassas bäst. I ett enskilt ärende kan fråga även uppkomma om det förekommer sådana allvarliga brister i förhållandena att ett överförande inte bör ske. Regeringen har i vissa fall när det gäller begäran om överföran- de av verkställigheten av en svensk fängelsedom till en icke-kon- ventionsstat avslagit denna under åberopande av, enligt 3 § IVL, att det inte förelegat synnerliga skäl med hänvisning bl.a. till fängelse- förhållandena i den staten. har funnit att oacceptabla förhållanden vid fri- hetsberövande kan innebära en kränkning av artikel 3 i Europa- konventionen om förbud mot tortyr och mot omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning. När det gäller de allmänna förhållandena i fängelser och andra anstalter finns det många avgö- randen av i vilka det konstateras att en fängslad person genom kraftig överbeläggning i fängelset, oacceptabla sanitära förhållanden, avsaknad av ljus eller möjligheter till motion eller en kombination av sådana förhållanden utsatts för omänsklig eller för- nedrande behandling. Vidare kan det vara fråga om placering av en fånge tillsammans med våldsbenägna personer eller att en fånge som är sjuk eller på annat sätt i behov av hjälp lämnas utan tillsyn eller inte får medicinsk vård.10 har i t.ex. fallet Torreggiani 10 , a,a s 72 f. and Others v. riktat kritik mot överbelägg- ning i italienska fängelser. I flera mål vid har det ifrågasatts om utvisning eller utlämning till ett land där personen i fråga löper risk att utsättas för grym behandling kan utgöra ett brott mot artikel 3. Så har be- dömts vara fallet även om en åtgärd som ännu inte vidtagits – över- förande av en person till ett annat land – skulle, om den kom till utförande, utgöra brott mot konventionen och även om grund för klagomålet är att en annan stat än den mot vilken klagomålet riktas kan komma att utsätta klaganden för tortyr eller annan grym be- handling efter utvisningen eller utlämningen. Den handling som utgör ett brott mot konventionen utmärks sålunda i dessa fall av att kla- ganden utsätts för en risk för sådan behandling som en annan stat – vanligen en icke konventionsstat – bär ansvaret för. Att Europadom- stolen anser sig kunna pröva klagomål av sådant slag sammanhänger med principen att konventionen har till syfte att ge ett effektivt och inte bara ett formellt skydd och att en prövning först efter det att en person överlämnats till en annan stat och där utsatts för grym behandling inte skulle ge honom eller henne effektivt skydd mot kränkningar av konventionen. Det är inte förhållandena i allmänhet i landet som ska vara avgörande utan enligt är i stället den bedömning som kan göras av den individuella risken för den person som ska utvisas eller utlämnas avgörande.11 Även i svensk rättspraxis gällande utlämning har det ansetts att det inte räcker att det förekommer tortyr och förföljelse av politiska motståndare i mot- tagarlandet utan att det krävs en påvisad risk i det konkreta fallet. I NJA 2002 s. 624 fann att det enligt tillgänglig utredning förekom tortyr i polisarrester i och att för- hållandena i häktena där var otillfredsställande, men att det ändå inte förelåg hinder mot utlämning enligt artikel 3 i det konkreta fallet. Även i andra internationella dokument behandlas rättigheter för frihetsberövade personer som kompletterar artikel 3 i Europakon- ventionen. Exempelvis har artikel 4 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU-stadgan) samma ordalydelse som artikel 3 i och de båda bestämmelserna har samma tillämpningsområde och betydelse. () antog den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna. De rättigheter som räknas upp i för- klaringen har därefter vidareutvecklats i FN:s konvention om med- 11 a.a. s. 78 f. borgerliga och politiska rättigheter och FN:s konven- tion mot tortyr . Exempelvis innehåller artikel 7 i FN- konventionen om medborgerliga och mänskliga rättigheter en regel som motsvarar förbudet mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning enligt artikel 3 i . I ett tilläggsprotokoll till finns bestämmelser om ett besöks- och inspektionssystem.