sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — För att bestämmelsen i andra stycket ska vara tillämplig krävs att åklagaren inte beslutat att föra målsägandens talan, och att måls- äganden uppgett att han eller hon vill föra talan om enskilt anspråk (om så är fallet ska det dokumenteras i förundersökningen). Om nödvändiga uppgifter om anspråket redan har anmälts behöver någon åtgärd inte vidtas. Detsamma gäller i sådana undantagssitua- tioner då det skulle vara förenat med betydande svårigheter att underrätta målsäganden. Om åklagaren beslutat att föra målsägandens talan ansvarar åkla- garen för att de uppgifter som åklagaren bedömer är nödvändiga anges när talan väcks. Bestämmelsen i andra stycket innebär att en åklagare som inte för målsägandens talan ska kontrollera att åtalet inte väcks utan att målsäganden fått tillfälle att lämna de uppgifter som krävs för att talan ska kunna väckas med åtalet. Ett grundläggande krav för att det ska vara möjligt är att det finns ett preciserat yrkande. I stället för att förelägga målsäganden att anmäla anspråket kan åklagaren besluta att komplettera förundersökningen om åklagaren bedömer att det finns skäl för det (se vidare avsnitt 14.10.2). Det finns inget krav att åklagaren måste skicka ett skriftligt föreläggande till målsäganden. Kontakten kan tas på det sätt som åklagaren be- dömer är lämpligt. Om det sker på telefon eller motsvarande är det dock viktigt att kontakten dokumenteras. Om ett målsägandebiträde har förordnats ansvarar biträdet enligt 3 § lagen om målsägandebiträde för att föra målsägandens talan. Om biträdet inte anmält ett preciserat anspråk är det natur- ligt att det i första hand är biträdet som föreläggs att göra det. Tiden för när målsäganden ska anmäla sitt anspråk ska bestäm- mas så att anspråket kan väckas med åtalet. I regel bör det kunna samordnas med tidpunkten för när ett yttrande från Kriminal- vården ska komma in. Undantagsvis kan åklagaren, som redan angetts, avstå från att förelägga målsäganden att anmäla ett enskilt anspråk med hänsyn till att det skulle vara förenat med betydande svårigheter. Detta är bara aktuellt i speciella fall. Det kan t.ex. röra sig om situationer då det med hänsyn till särskilda tidsfrister är nödvändigt att väcka åtalet . I sådana fall är det viktigt att detta dokumenteras. Det kan utgöra ett sådant särskilt skäl som talar för att en talan som målsäganden väcker efter åtalet bör handläggas gemensamt med detta även om det medför olägenheter (se 22 kap. 5 § andra stycket RB). 20 § Av förundersökningsprotokollet ska det framgå vem som är undersök- ningsledare, vem som har varit förhörsledare och vem som har sammanställt protokollet. Den som sammanställer protokollet ska i det ange när detta sker. I protokollet ska antecknas: –angivelsen eller vad som annars har föranlett förundersökningen, –tid och plats för åtgärder under förundersökningen, –iakttagelser vid brottsplatsundersökning, –berättelser av hörda personer samt nödvändiga upplysningar om dem, –uppgift om att anhörig eller annan närstående har underrättats om ett frihetsberövande eller att sådan underrättelse inte har skett, –uppgift om den misstänkte var påverkad av alkohol eller annat berus- ningsmedel vid brottet och om brottet kan antas stå i samband med miss- bruk av alkohol eller annat berusningsmedel av denne, –namn på förhörsvittne och övriga närvarande vid förhör, –beslut om att annan än förhörsvittne har tillåtits att närvara vid för- hör samt att det som har framkommit vid förhör inte får uppenbaras, –framställningar till rätten om vittnesförhör eller annan utredning under förundersökningen, om upptagande av bevisning enligt 23 kap. 15 § rätte- gångsbalken och om föreläggande att visa upp skriftligt bevis eller tillhanda- hålla föremål för besiktning samt beslut om detta, –beslut om uppgifter som rör användning av tvångsmedel, –underrättelse till misstänkt enligt 23 kap. 18 § första stycket första meningen samt till misstänkt och hans eller hennes för- svarare enligt samma stycke fjärde meningen med uppgift om de krävt ytter- ligare utredning eller i övrigt velat anföra något, –uppmaning enligt 2 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60), –uppgift om målsägande eller den som övertagit målsägandens anspråk avser att föra ersättningstalan i anledning av brottet, –nödvändiga uppgifter om enskilt anspråk som målsäganden eller den som övertagit dennes anspråk vill föra i samband åtalet enligt de närmare föreskrifter om dokumentation av sådana uppgifter som meddelar och, om det är möjligt, den misstänktes eller annan motparts yttrande över sådant anspråk, –uppgift om uppmaning enligt 5 a §, och –det som i övrigt är av betydelse att anteckna i protokollet. Protokoll ska innehålla nödvändiga diarieuppgifter, såsom nummer på inkommen angivelse och aktnummer (dossiernummer), och en kort beteck- ning av saken. Den strecksats i paragrafens andra stycke som behandlar nödvän- diga uppgifter om enskilda anspråk är ändrad. Ändringen innebär dels att nödvändiga uppgifter om enskilda anspråk ska dokumen- teras i förundersökningen även om åklagaren inte beslutat att förbere- da målsägandens talan, dels att dokumentationen ska ske i enlighet med de föreskrifter som meddelar. Rikspolis- styrelsen få alltså på detta sätt ett bemyndigande att meddela före- skrifter för att säkerställa att uppgifter om enskilda anspråk doku- menteras på ett enhetligt sätt. Ändringarna, som har samband med våra förslag som syftar till att förbättra polisens förberedande arbete med enskilda anspråk under förundersökningen, har behandlats i avsnitt 14.5 (se även författningskommentaren till 22 kap. 2 a § RB). I samma strecksats har vidare gjorts en ändring som innebär att även annan som anspråket riktar sig mot än den misstänkte, om det är möjligt, ska få yttra sig över målsägandens anspråk och att dennes yttrande i sådana fall ska dokumenterats. Tillägget har gjorts för att klargöra att huvudregeln är att en underårig tilltalades vårdnads- havare ska informeras och få yttra sig över ett enskilt anspråk som målsäganden vill framställa mot denne enligt bestämmelsen i 3 kap. 5 § skadeståndslagen. 19.22Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål Möjligheten för åklagare att utfärda strafföreläggande med villkor- lig dom tas bort (se 48 kap. 2 § RB och avsnitt 9.7). Paragrafen, som ger anvisningar för underrättelser om sådana strafförelägganden, upphävs därför. 19.23Förslaget till förordning om ändring i strafföreläggandekungörelsen (1970:60) Strafföreläggande ska utfärdas om det finns förutsättningar för all- mänt åtal och inte särskilda skäl mot det (se 48 kap. 1 § RB och av- snitt 10.3.1). Paragrafen, som anger att åklagaren bör utfärda strafföreläggande för den misstänkte i stället för att väcka åtal, utgår därför. 8 § Om det inte kommer något godkännande eller annat besked från den misstänkte, får en påminnelse om föreläggandet sändas till honom eller henne. Har det inte kommit något godkännande eller annat besked från den misstänkte bör, om det är lämpligt, underrättelse om föreläggandet delges honom eller henne på det sätt som föreskrivs om allmänt åtal i brottmål. Paragrafen ändras redaktionellt till följd av att stämningsbegreppet utmönstras. Ändringarna, som innebär att stämningsinstitutet av- skaffas i mål som rör allmänna åtal, har behandlats i avsnitt 8.1. Övriga ändringar i paragrafen är språkliga. 19.24Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. 8 § Om den som har kallats i sådana fall som avses i 6 eller 7 § behöver anlita vårdare eller annan för att kunna inställa sig, bestäms ersättning för dennes inställelse enligt samma grunder som gäller för den som har kallats. Det- samma gäller om det finns särskilda skäl att ersätta en stödperson enligt 20 kap. 15 för kostnader som uppkommit i anledning av hans eller hennes närvaro. Paragrafen är ändrad genom det lagts till att ersättning enligt förord- ningen under vissa förutsättningen även kan utgå till en stödperson enligt 20 kap. 15 § RB. Ändringen har behandlats i avsnitt 15.3.3. Den nya ersättningsmöjligheten förutsätter att den som följt med målsäganden anses som en stödperson enligt 20 kap. 15 RB. Det innebär att rätten ska bedöma att personen är lämplig som stöd- person. Av hänvisningen till 20 kap. 15 § RB framgår också att be- stämmelsen inte tillämplig när en stödperson närvarar vid ett måls- ägandeförhör hos polisen enligt 23 kap. 10 § femte stycket RB. För att ersättning ska utgå krävs att det finns särskilda skäl för det. Det bör röra sig om situationer då målsäganden har ett behov av stöd vid rättegången och stödpersonen inte kompenseras för kostnader på annat sätt. Framförallt bör så vara fallet vid sådana brott där ett målsägandebiträde kan komma i fråga, men det ändå inte ansetts finnas tillräckliga skäl att förordna ett målsägande- biträde. 19.25Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. 1 § Yttrande enligt 1 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. ska inhämtas från Kriminalvården genom det frivårdskontor inom vars verksamhetsområde den misstänkte är bosatt eller annars uppe- håller sig. I beslutet om att inhämta yttrande ska ändamålet med yttrandet anges, om inte detta framgår på annat sätt. I beslutet ska det anges inom vilken tid yttrandet ska lämnas. Om yttrandet ska lämnas än ska samråd ske med Kriminalvården. Den misstänkte ska underrättas om beslutet. Har beslutet fattats av rätten ska även åklagaren underrättas. Andra stycket i paragrafen är ändrad på så sätt att tiden för när ett yttrande normalt ska lämnas ändras från en månad . Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.2. Övriga ändringar i para- grafen är av språklig karaktär. Ändringen i andra stycket innebär tillsammans med övriga änd- ringar i förordningen att personutredningar ska differentieras i högre grad än vad som är fallet . Ett grundläggande yttrande ska normalt lämnas . I de fall det finns behov av ytterligare utredning ska det anges i yttrandet (se 1 a §). På samma sätt som ska ändamålet med yttrandet anges i beslutet att in- hämta yttrande. När åklagaren inhämtar ett yttrande bör det i regel vara lämpligt att åklagaren anger en preliminär bedömning om vad åtalet kommer att gälla och vilket straffvärde brottsligheten bedöms ha. Enligt tredje stycket ska den misstänkte underrättas om ett beslut om att inhämta ett yttrande. Den misstänkte kan då också under- rättas om att åklagaren kan vara förhindrad att yrka en frivårdande påföljd om den misstänkte inte medverkar i personutredningen. 1 a § Kriminalvården ska lämna ett yttrande inom den tid som angetts i rättens eller åklagarens beslut. Om Kriminalvården bedömer att det behövs ytterligare utredning ska Kri- minalvården ange skälen för detta och hur utredningen förväntas ta. Paragrafen är ny. Den innebär att Kriminalvården i varje fall ska lämna ett grund- läggande yttrande inom den tid som angetts i beslutet om yttrande. Genom ett sådant yttrande bör Kriminalvården t.ex. kunna ange om den misstänkte är lämplig för samhällstjänst eller om det finns indikationer på missbruk eller annan problematik som gör att det kan finnas behov av vård eller behandling. Det senare kan vara en orsak som gör att det krävs ytterligare utredning. Om den miss- tänkte inte medverkat i utredningen bör det anges i yttrandet till- sammans med de eventuella registeruppgifter eller tidigare uppgifter om den misstänkte som kan vara relevanta. Om Kriminalvården bedömer att det behövs ytterligare utred- ning ska det enligt andra stycket anges tillsammans med en uppgift om hur lång utredningstid som Kriminalvården bedömer att det krävs. 1 b § Om Kriminalvården i ett yttrande har angett att det behövs ytterligare utredning ska rätten eller åklagaren besluta inom vilken tid det komplette- rande yttrandet ska lämnas. Om rätten gör det anses rätten ha begärt yttrandet även om det ursprungliga yttrandet begärts av åklagaren. Paragrafen är ny. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.4.2. Den innebär att det alltid ska fattas ett nytt beslut om tid för ett kompletterande ytt- rande i de fall Kriminalvården i det inledande yttrandet har angett att det behövs ytterligare utredning. Ett sådant beslut kan fattas antingen av åklagaren eller av rätten. I regel bör det dock i dessa situationer vara mest ändamålsenligt att åklagaren väcker åtalet och anger ett preliminärt påföljdsyrkande grundat på de uppgifter som finns tillgängliga. Åklagaren kan då reservera sig för att det behövs ytterligare utredning om den tilltalades personliga förhållanden. Rätten kan besluta om tid för det kompletterande yttrandet efter att åtalet väckts. I dessa situationer kan målet i regel inte avgöras utan huvudförhandling. Rätten kan anpassa tiden för när det komplet- terande yttrandet ska lämnas utifrån när huvudförhandling ska hållas. För att undvika att utredningen stannar av i avvaktan på att rätten har fattat beslut om när ett kompletterande yttrandet ska lämnas bör utredningen vid inte avslutas i de fall Kriminal- vården bedömer att det finns ytterligare utredningsbehov. Skulle åklagaren eller rätten inte dela Kriminalvårdens bedömning att det krävs ytterligare utredning innebär bestämmelsen att det ska fattas ett beslut om det. Det bör vara sällsynt att denna situation uppstår. I regel bör det inte vara lämpligt att åklagaren fattar ett sådant be- slut. 2 § Kriminalvårdens yttrande och den utredning som behövs för yttrandet ska anpassas efter rättens behov av beslutsunderlag i varje enskilt fall. Om Kriminalvården bedömer att det är tillräckligt ska Kriminalvården avsluta personutredningen genom att lämna ett yttrande enligt 1 a §. Om det behövs får rätten eller åklagaren besluta att utredningen ska kompletteras med ett nytt yttrande. Finns det någon annan personutredning om den misstänkte ska Kri- minalvården underrätta rätten om detta, om myndigheten bedömer den utredningen som tillräcklig. I sådana fall beslutar rätten om utredningen ska fullföljas eller begränsas. Det som sagts gäller i stället åklagaren om yttrandet har begärts av åklagaren. Första stycket i paragrafen är ändrat. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4.2. och 8.4.4 och har ett nära samband med den nya bestämmelsen i 1 b §. Genom ändringen klargörs det att Kriminal- vården ska avsluta personutredningen i de fall Kriminalvården anser att den utredning som redovisats i ett yttrande är tillräcklig och att åklagaren eller rätten i ett sådant fall kan besluta att inhämta ett nytt yttrande om det behövs. Ändringen i andra stycket är endast språklig. 19.26Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 1 § Har åklagaren med stöd av 15 § lagen (1964:167) med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare utfärdat strafföreläggande, ska den unge underrättas om beslutet vid ett personligt sammanträffande och, om det är möjligt, i vårdnadshavares närvaro. Om ett personligt sammanträffande inte är möjligt eller brottet är ringa, får underrättelsen vara skriftlig. Om det är lämpligare, får en underrättelse enligt första stycket lämnas av en annan åklagare än den som meddelat beslutet. Ändringen i första stycket är språklig. Det tidigare andra stycket i paragrafen, som innebar att åklagare skulle underrätta den misstänkte vid ett personligt sammanträffande om ett beslut att utfärda strafföreläggande med villkorlig dom, tas bort. Det är en följd av att strafföreläggande kan avse villkorlig dom. En följdändring av att det tidigare andra stycket tagits bort är att en hänvisning dit som fanns i nuvarande andra stycket har strukits. 19.27 Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1996:381) 18 § Utöver vad som gäller enligt 17 § får lagmannen förordna en tings- notarie eller en notariemeriterad beredningsjurist som har tillräcklig kunskap och erfarenhet att på eget ansvar 1.handlägga mål om brott för vilket inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse , om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot, 2.besluta om avskrivning av brottmål när åtalet har lagts ned, 3.meddela frikännande dom enligt 20 kap. 9 § andra stycket rättegångs- balken, 4.handlägga sådana mål om äktenskapsskillnad och därmed samman- hängande frågor samt sådana mål rörande vårdnad om barn, barns boende och umgänge med barn som har inletts genom gemensam ansökan, dock inte sådana mål som har blivit tvistiga sedan ansökan gavs in, 5.handlägga konkursärenden enligt konkurslagen (1987:672), 6.handlägga ärenden enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 7.handlägga andra ärenden än sådana som avses i 6 enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden om ärendena kan avgöras av en lagfaren domare och inte är tvistiga, 8.handlägga mål enligt 1 kap. 3 d § första stycket a)om målet avser kontrollavgift enligt lagen (1984:318) om kontroll- avgift vid olovlig parkering, trafikförsäkringsavgift enligt trafikskadelagen (1975:1410) eller överlåtet krav avseende trafikförsäkringspremie och själv- risk, eller b)om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger en tiondel av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, 9.handlägga mål där förlikning om saken är tillåten vid förberedelse och vid huvudförhandling enligt 42 kap. 20 § andra stycket , 10.handlägga ärenden om bevisupptagning enligt 41 kap. rättegångs- balken, 11.handlägga mål enligt 14 kap. 12 § första meningen, 12.avgöra mål enligt 42 kap. 18 § första stycket 1 avseende avskrivning av mål samt 2–4. Förordnanden enligt första stycket 5 får inte avse konkurser där beslut om bevakning har meddelats. Ett sådant förordnande får inte heller avse frågor om häktning, utdelning eller, om konkursen avslutats med utdelning, förvaltares arvodesanspråk. Förordnanden enligt första stycket medför inte behörighet att ompröva beslut enligt 34 § lagen om domstolsärenden. Förordnanden får inte avse mål eller ärenden som är omfattande eller svåra eller som av någon annan orsak kräver särskild erfarenhet. Paragrafen är ändrad genom att det tidigare fjärde stycket är bort- taget. Motiven har behandlats i avsnitt 13.7.4. Genom ändringen uppställs inte längre ett krav på att nämndemän alltid ska delta i av- görandet när en tingsnotarie eller notariemeriterad beredningsjurist handlägger brottmål vid huvudförhandling. 19.28Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1997:406) om offentlig försvarare m.m. 1 § Denna förordning innehåller bestämmelser om ersättning till offentlig försvarare och till advokat som lämnat rådgivning enligt samt om den tilltalades ersättningsskyldighet enligt 31 kap. 1 § rättegångs- balken. Paragrafen, som anger förordningens tillämpningsområde, är ändrad så att den även innefattar bestämmelser om ersättning till advokat som har lämnat rådgivning enligt . Motiven till änd- ringen har redovisats i avsnitt 3.4.7. 8 § En framställning från advokat som lämnat rådgivning om ersättning av allmänna medel för arbete, eller för kostnader för tolk och översättning ska göras hos den domstol som ska besluta om ersättningen. I framställningen ska anges den tilltalades namn, målnummer och antalet rådgivningstimmar, samt om ersättning begärs för mer än en timmas rådgivning, anledningen till det. Paragrafen är ny. Av första stycket framgår att begäran om ersättning för rådgiv- ning enligt i brottmål ska göras hos domstolen. Beslut om ersättning fattas enligt regeln i 21 kap. 10 a § RB, som är ny. Bestämmelsens andra stycke reglerar vilka uppgifter en begäran om ersättning ska innehålla. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 3.4.7. En översyn av brottmålsprocessen En särskild utredare ska göra en översyn av brottmålsprocessen i syfte att överväga åtgärder för att skapa ett mer ändamålsenligt brottmålsförfarande. I uppdraget ingår att överväga följande. Om ansvarsfördelningen mellan åklagare och domstol samt deras roller och funktioner kan tydliggöras och utvecklas. Om parternas inflytande över brottmålsprocessen och deras ansvar för att mål förs framåt mot ett avgörande kan öka. Hur förberedelsen i brottmål kan förbättras, bl.a. i syfte att skapa en effektivare handläggning och tillförsäkra rätten tillgång till ett fullständigt underlag vid avgörandet. Hur handläggningen av brottmål i högre grad kan anpassas till vad som behövs för sakens prövning i det enskilda fallet, t.ex. genom att skapa mer flexibla regler och alternativa former för handläggning och avgörande av mål i tingsrätt och hovrätt. Hur risken för inställda förhandlingar kan minska. Hur stödpersoners och åklagares roll och funktion i förhållande till målsägandens behov av stöd kan utvecklas. Utifrån sina överväganden ska utredaren lämna de förslag till för- ändringar som han eller hon anser behövs. Uppdraget ska redovisas . Det är viktigt att den dömande verksamheten åtnjuter ett högt förtroende i samhället. Detta kräver att grundläggande principer om rättssäkerhet, opartiskhet och likhet inför lagen är väl tillgodo- sedda. Mål i domstol ska handläggas med högt ställda krav på kvalitet och effektivitet, vilket bl.a. innebär att mål ska avgöras inom rimlig tid. Detta förutsätter tillräckliga resurser, en väl fungerande domstolsorganisation och ändamålsenliga rättegångsregler. Reglerna ska vara så flexibla att handläggningen av ett mål kan anpassas till vad som behövs i det enskilda fallet. Förutom domstolen måste parterna ha ett ansvar för att mål drivs framåt mot ett avgörande. Tyngdpunkten i rättskipningen i allmän domstol ska ligga i tingsrätten. Hovrättens främsta uppgift är att överpröva tings- rättens avgöranden, dvs. kontrollera att de avgöranden som över- klagas är riktiga och att rätta till eventuella felaktigheter, medan Högsta domstolens huvudsakliga uppgift är att skapa vägledning för rättstillämpningen genom prejudikatbildning. Genom uppgifts- fördelningen mellan instanserna kan en hög grad av rättssäkerhet uppnås som rättsbildningen säkerställs. genomfördes en omfattande modernisering av rättegångsförfarandet i allmän domstol (prop. 2004/05:131, bet. 2004/05:JuU29). Reformen fokuserade framför allt på tvistemåls- processen och på förfarandet i hovrätt. har regeringen tillsatt flera utredningar med fokus på straffprocessen. En utredning avser frågor om förstärkt rättssäkerhet och effektivitet i förundersökningsförfarandet (Dir. 2009:35). I utredarens uppdrag ingår frågor bl.a. om meto- derna som de brottsutredande myndigheterna ska tillämpa för kvalitetssäkring och om hur utrednings- och bevismaterial ska dokumenteras och bevaras. En annan utredning avser frågor om utökade möjligheter till förundersökningsbegränsningar (Dir. 2009:50 och SOU 2010:43). En tredje utredning avser en översyn av påföljdssystemet (Dir. 2009:60). I den utredningen övervägs om det ska införas ett system med villkorligt fängelse. Villkorligt fängelse innebär att domstolen dömer till fängelse men att straffet villkoras under en prövotid och att verkställigheten skjuts upp. Villkorligheten knyts till att den dömde inte återfaller i brott och kan också avse att han eller hon fullgör en tilläggssanktion. I upp- draget ingår även att undersöka hur reaktionerna vid återfall i brott och annan misskötsamhet ska utformas. beslutat en reform som syftar till att höja straffen för all- varliga våldsbrott, öka spännvidden mellan straffen för brott i all- mänhet och skärpa straffen vid återfall i brott (prop. 2009/10:147, bet. 2009/10:JuU32). Målsättningen med en översyn av brottmålsförfarandet är att åstadkomma en ordning där lagföringens kvalitet och effektivitet ytterligare kan förbättras. Detta kräver en ändamålsenlig ansvars- fördelning mellan domstolen, åklagaren och övriga aktörer i pro- cessen. Det kräver vidare mer flexibla handläggningsregler i såväl tingsrätt som hovrätt. En tydlig och funktionell ansvarsfördelning i brottmål Ansvarsfördelning mellan åklagare och domstol