sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — PRV avslog i ett inledande ärende ansökan, men sedan målet efter överklagande återförvisats av Patentbesvärsrätten (PBR) biföll PRV ansökningen trots invändning. Sedan invändaren överklagat beslutet framhöll PBR, vars dom Regeringsrätten fastställde, att utländska namn införlivats i det svenska namn- förrådet genom att deras bärare har flyttat in till , och att den stora ökningen av utländska namn i bruk i hade kom- mit genom de senaste decenniernas invandring. Eftersom okynnes- byten av namn alltjämt inte behövde befaras i någon större ut- sträckning och det i de flesta namnmål framstår som viktigt för sökanden att hans önskan om ett visst byte villfars, ansåg PBR att namnbyte bör hindras bara om allmänna eller enskilda intressen skadas av bytet. PBR fann inte hinder av dessa slag föreligga och godkände namnet Beachman. – beviljades i RÅ 1997 ref. 75 II en sökande byte till det utdöda namnet Mortaigne. Enligt punkten 2 får namn som är i bruk som förnamn god- kännas endast om det finns särskilda skäl att namnet ändå ska få bäras som ett nybildat efternamn. Denna punkt har i sak överförts oförändrad års lag, i vars förarbeten det särskilt under- ströks att godkännande får ske endast i undantagsfall (prop. 1963:37 s. 87). Punkten 3 infördes genom lag och förbjuder god- kännande av dubbelnamn som nybildat efternamn. Med dubbel- namn avses i allmänhet två namn som var för sig kan utgöra efter- namn och som i regel är förenade med varandra genom bindestreck. diskuterade tämligen ingående de olägen- heter och svårigheter som kan tänkas uppstå vid bruk av dubbel- namn och kom fram till att möjligheten att anta nya dubbelnamn inte borde öppnas (SOU 1979:25 s. 84). Regering och riksdag gick på samma linje. Även om bestämmelsen var ny 1982, upphörde möjligheten att byta till dubbelnamn i stort sett redan genom lag trots att något uttryckligt förbud alltså inte skrevs in i lagen. Den som har förvärvat ett dubbelnamn års lag har natur- ligtvis rätt att bära detta namn oberoende av det explicita förbud som råder (LU 1981/82:41, s. 27). Enligt punkten 4 får som efternamn inte godkännas namn som kan uppfattas som benämning på järnvägsstationer, postkontor eller liknande och därför kan medföra olägenhet eller i övrigt vilse- leda allmänheten. I RÅ 1986 ref. 129 ansåg PRV att namnet Deverner med hänsyn till dess uttal och därmed adelsnamnskaraktär kunde vilseleda all- mänheten på sätt anges i lagrummet. Regeringsrätten var emellertid av annan uppfattning och godkände namnbytet. Punkten 5 förbjuder godkännande av namn som kan väcka anstöt. Begreppet anstöt ska ses ur allmän synvinkel eftersom för- budet avser att tillgodose ett allmänt intresse av att förhindra olämpliga namnbyten. Det ska röra sig om någon påtaglig egenskap hos namnet som ska vara anstötlig, exempelvis att namnet ger associationer till obscena ord eller svordomar (SOU 1960:5 s. 161). Punkten 6 förbjuder godkännande av efternamn som kan antas leda till obehag för den som bär det. Det är alltså här hänsyn till sökandens egen person som ska tas i beaktande. Namnet får inte vara sådant att det väcker löje eller medför olämpliga associationer. Vid bedömningen ska hänsyn tas inte bara till sökanden utan även till den som kan komma att bära namnet. I RÅ 1990 ref. 107 godkände Regeringsrätten, i motsats till PRV och PBR, efternamnet Solstråhle. Som motivering till att namnet inte kunde antas leda till obehag för bäraren anförde Regerings- rätten följande: Uppenbarligen kan ett namn, som allmänt sett är acceptabelt, för en viss bärare leda till obehag på grund av en speciell situation eller speciella förhållanden i övrigt som är knutna just till bäraren. ifrågavarande bestämmelsen [12 § 6] kan emellertid inte anses i första hand ta sikte på sådana fall. Vad som åsyftas med bestämmelsen får i stället anses främst vara sådana fall där ett visst namn är av sådan beskaffenhet att det generellt kan utmana löjet eller på annat sätt kan leda till obehag för bäraren. Betydelse måste också tillmätas hur ett namn, som motsvarar ett ord i språket, stavas. En avvikelse från veder- tagen stavning kan sålunda i viss mån leda tanken från ordet som sådant och i stället understryka dess egenskaper som namn. 13 § första stycket innehåller en uppräkning i form av en hinders- katalog över fall då efternamn på grund av risken för förväxling med andra namn och kännetecken inte får godkännas. För avslag på en ansökan räcker det inte att det finns en viss förväxlingsrisk utan det krävs att namnet lätt kan förväxlas. Förväxlingsrisken är naturligtvis uppenbar om namnen är helt identiska. I andra fall blir en rent språklig bedömning av likhet och förväxlingsrisk ett centralt moment. Avgörande är dock om förväxling i det praktiska livet kan befaras. Härtill ska om möjligt ske en bedömning av hur stor den faktiska risken för förväxling är. En sådan konkret bedöm- ning torde ha störst betydelse i högre instanser där en klagande mot det sökta namnet ställer ett bestämt efternamn, med vilket det sökta efternamnet påstås vara lätt förväxlingsbart. Enligt lagrummets första punkt får inte som efternamn god- kännas namn som lätt kan förväxlas med ett efternamn som någon annan enligt lag bär eller har rätt att bära. Var och en som bär ett lagligt förvärvat efternamn kan därmed sägas åtnjuta ett administra- tivt namnskydd. Skyddet gäller också namn som en person inte bär men har rätt att förvärva enligt namnlagens familjerättsliga för- värvsregler, exempelvis 5 eller 10 §, dvs. även latenta namnrätter skyddas. I RÅ 1986 not 91 godtogs inte efternamnet Armis eftersom det ansågs lätt kunna förväxlas med det redan befintliga efternamnet . I RÅ 2003 ref. 97 I och II ansågs de sökta efternamnen Berneckow och Hemilton lätt kunna förväxlas med de redan före- kommande namnen och och godkändes därför inte. Regeringsrätten tog i fallet I, utöver den rent språkliga lik- heten, även fasta på att det förekommande namnet var ett i välkänt men för svenskt språkbruk ovanligt efternamn av tyskt ursprung. Den konkreta risken för att ett sådant namn för- växlas med ett annat namn av samma konstruktion ansågs vara större än om det hade varit fråga om ett namn där de olika leden är typiskt svenska ord. I fallet II anförde Regeringsrätten att även andra omständigheter än de rent språkliga bör kunna beaktas vid en prövning av frågan om förväxlingsrisk och konstaterade att namnet tillhör kategorin allmänt kända existerande efternamn. Med hänsyn härtill ansåg Regeringsrätten att den konkreta risken för att det sökta namnet Hemilton – inte minst visuellt – kunde förväxlas med var så uppenbar att namnet var att anse som lätt förväxlingsbart. Enligt andra punkten får efternamn inte godkännas om det lätt kan förväxlas med ett allmänt känt efternamn som har burits av en utdöd släkt. För att namnet ska vara skyddat enligt bestämmelsen, krävs att det har varit av viss betydelse i den svenska politiska eller kulturella historien eller på annat sätt blivit känt och att det därför framstår som olämpligt att någon utan släktanknytning till namnet tillåts förvärva det. Enligt motiven till den ursprungliga bestäm- melsen lag är det inte fråga om ett skydd i vanlig mening för det utdöda namnet, utan bestämmelsen tar mer sikte på ett samhällsintresse i kulturellt avseende än på namnrätten (SOU 1960:5 s. 167). I RÅ 1996 ref. 29 ansåg Regeringsrätten att efternamnet Leijoncrona, som burits av en utdöd släkt, var att anse som allmänt känt med hänsyn till att de två mest kända bärarna av namnet fanns upptagna i flera moderna uppslagsverk. – PBR tillät genom dom byte till namnet Stiernkors, som burits av en svensk-finsk adelssläkt, till vilken hört bland andra en biskop i Åbo och en fältöverste. Deras levnadsöden fanns beskrivna i äldre upp- slagsverk men inte i som kom ut på 1990- talet. Till skillnad mot PRV fann PBR att namnet inte kunde anses vara allmänt känt. I tredje punkten upptas ett förbud mot att godkänna namn som lätt kan förväxlas med allmänt känt utländskt efternamn. Härmed avses såväl efternamn som är i bruk och namn som burits av en utdöd släkt. Enligt fjärde punkten får som efternamn inte godkännas namn som lätt kan förväxlas med annans konstnärsnamn eller ett likartat namn som är allmänt känt. Med likartade namn avses exempelvis pseudonymer, signaturer och artistnamn som journalister, för- fattare, idrottsmän och andra använder sig av eller gjort sig kända under i riket som helhet. I motsats till vad som gäller för redan existerande efternamn finns inte någon skyldighet för PRV att ex officio undersöka förväxlingsrisken. Bestämmelsen har därmed sin främsta betydelse som grund för talan om förlust av efternamn enligt 18 §. I femte punkten stadgas förbud mot att som efternamn godkänna namn som lätt kan förväxlas med en beteckning för en stiftelse, en ideell förening eller någon liknande sammanslutning. En liknande sammanslutning kan enligt motiven utgöras av ett sällskap, en orden eller en klubb. På samma sätt som föregående punkt har denna bestämmelse sin främsta betydelse som underlag för talan enligt 18 §. Sjätte punkten hindrar att som efternamn godkänns namn som lätt kan förväxlas med någon annans här i riket skyddade firma eller varumärke eller annat kännetecken som har inarbetats för någon annan i en näringsverksamhet här i riket. Bestämmelsen kan här- igenom sägas komplettera det skydd som finns i firma- och varu- märkeslagstiftningen. Enligt sjunde punkten, som i sak var ny lag, får som efternamn inte godkännas namn som lätt kan förväxlas med en titel på någon annans skyddade litterära eller konstnärliga verk, om titeln är egenartad, eller med ett särskilt skapat namn som före- kommer i sådant verk och vars utnyttjande skulle innebära en kränkning av någon annans upphovsrätt till verket. För att en titel på ett verk ska vara skyddad enligt bestämmelsen krävs att den är egenartad och härigenom har en sådan särprägel att den uppfattas som benämning på ett visst verk. Skyddet för särskilt skapade namn i litterära eller konstnärliga verk förutsätter att namnet har en sådan originalitet att det i sig är upphovsrättsligt skyddat (prop. 1981/82:156 s. 60). I 13 § andra stycket återfinns bestämmelser om så kallade anslut- ningsförvärv, som innebär att föräldrar, syskon och syskonbarn till den som efter ansökan förvärvat ett nybildat efternamn, med för- värvarens samtycke har rätt att också erhålla det namnet. Ansökan härom ska göras hos PRV. I 14 § första stycket, finns ett praktiskt viktigt undantag från de i 12 och 13 §§ upptagna hindren för byte av efternamn. I lagrummet anges nämligen att byte får ske till ett efternamn som är bildat av faders eller moders förnamn med tillägg av ändelsen son eller dotter (så kallade patronymikon och metronymikon). Detsamma gäller efternamn som sökanden burit tidigare utan att ha förlorat namnet enligt de särskilda bestämmelserna om förlust av efternamn i 16–19 §§. I båda fallen fordras dock att särskilda skäl för namn- bytet föreligger. Utformningen av lagrummet kom till under riks- dagsbehandlingen av regeringens proposition, i vilken hade för- ordats mer begränsade möjligheter att byta till efternamn bildade på föräldrars förnamn (LU 1981/82:41 s. 27 ff.) Enligt 14 § andra stycket kan byte till ett efternamn också i andra fall ske utan hinder av 12 eller 13 §, förutsatt att synnerliga skäl är för handen. Bestämmelsen hade sin motsvarighet lag, i anslutning till vilken departementschefen angav vissa exempel till ledning för bedömningen av vad som kan utgöra synnerliga skäl. Sådana skäl kunde vara att namnet har funnits i sökandens släkt, att en person de facto burit ett visst namn eller att det är fråga om ett konstnärsnamn eller liknande namn som sökanden blivit känd under (prop. 1963:37 s. 99). När det gäller efternamn som tidigare burits i släkten har i praxis, , uppställts krav på att efternamnet ska ha burits i sökandens släkt i rätt uppstigande led de senaste 75–80 åren och att det har burits i åtminstone två generationer. PBR har utsträckt den tidsperiod inom vilken namnet senast ska ha burits till eller inom den fjärde generationen från sökanden räknat (se bland annat PBR:s dom i mål nr 04-310 och dom i mål nr 07-192). Om dessa krav inte är uppfyllda godkänns ett efternamn som tidigare burits i släkten endast om alla som bär namnet eller har en latent rätt till det och som fyllt samtycker till namnändringen; i praktiken kan det därför i det fallet bara bli frågan om byte till namn som bärs av ett fåtal personer. Synnerliga skäl för byte av efternamn har också ansetts föreligga när barn med dubbelt medborgarskap har velat få samma efternamn registrerat i de båda medborgarstaterna, liksom undantagsvis även då en utlänning önskat byta till ett mer svenskklingande namn. All- mänt sett kan möjligheten till namnbyte enligt 14 § andra stycket sägas ha fått ett vidare tillämpningsområde än vad som förutsattes när namnlagen infördes (, s. 130). 4.3.6Ändring av efternamns genusform (15 §) I 15 § stadgas att ändring av ett utländskt efternamns genusform inte är att anse som byte till ett annat efternamn. Ändringen görs genom en enkel anmälan till . Bestämmelsen har till- kommit av hänsyn till den tradition som finns i exempelvis grekis- kan och vissa slaviska språk att ändelsen på efternamnet varierar beroende på om bäraren är man eller kvinna. 4.3.7Förlust av efternamn (16–19 §§) Rätten att bära ett efternamn kan gå förlorad i de fall som anges i 16–19 §§, som avser andra situationer än den automatiska förlust av efternamn som blir följden av ett byte från ett namn till ett annat. Om det fastställs att en man inte är far till ett barn, som på grund av det förmodade faderskapet har förvärvat mannens efter- namn eller ett efternamn som mannen burit, förlorar barnet enligt 16 § första stycket det efternamnet. Barnet förvärvar i stället det efternamn som modern bar vid tiden för födelsen, och barnet anses då ha förvärvat detta efternamn enligt 1 §. En given förutsättning för bestämmelsens tillämpning är att modern och den förmodade fadern hade olika efternamn vid barnets födelse. Vad som sker om barnet har förvärvat ett efternamn enligt 1 § andra stycket, dvs. på grund av att ett äldre syskon bar namnet vid barnet födelse, har inte berörts av lagstiftaren. Eftersom också ett sådant namnförvärv grundas på antagandet om visst faderskap, har det antagits att namnet även i det fallet förloras om faderskapet hävs (s. 159 och s. 134). Även om situationen är den som anges i paragrafens första stycke får enligt 16 § andra stycket domstol tillåta att barnet behåller sitt efternamn, om det finns synnerliga skäl härför. Skulle frågan angående faderskapet prövas av domstol avgörs namnfrågan i samband med domen. I annat fall prövas frågan efter särskild ansökan, som ska ha kommit in till domstolen inom efter fastställelsen av faderskapet. Som exempel på vad som kan vara syn- nerliga skäl anges i motiven hänsyn till yrkesutövning och familje- förhållanden (prop. 109–110) samt den risk för identitets- kris hos barnet som kan uppstå vid namnförlust (prop. 1981/82:156 s. 63). I NJA 1987 s. 634 fann HD synnerliga skäl föreligga med hän- syn till barnets starka bindning till mannen, vars efternamn barnet bar, och till vikten av namngemenskap med barnets syster. Som ytterligare skäl angavs att barnets moder efter giftermål hade för- värvat det efternamn som barnet önskade behålla. I 17 § stadgas att om någon genom anmälan till har förvärvat ett efternamn som han eller hon inte har rätt till (och det inte är fråga om fall som avses i 16 §) ska domstol på talan av den vars namn sålunda har förvärvats besluta att namnet förloras, såvida inte synnerliga skäl talar för att namnet får behållas. Den som har förlorat sitt namn på detta sätt återfår det efternamn som han eller hon hade före anmälningen. Synnerliga skäl för att få behålla namnet kan utgöras av att namnet burits eller att det varit fråga om ett mindre allvarligt fel under handläggningen i Skatte- verket (s. 140). 18 § innebär att ett efternamn i vissa fall kan förloras även om namnet efter ansökan har godkänts av PRV. Så är fallet om någon bytt till ett efternamn som han eller hon inte har burit och det visar sig uppstå olägenhet för någon annan till följd av sådan förväxlingsrisk som anges i 13 § första stycket. På talan av den som drabbats av olägenheten ska domstol då besluta att namnet ska förloras, såvida inte synnerliga skäl talar häremot. Den som på detta sätt förlorar sitt namn återfår det efternamn han eller hon hade före ansökningen. Bestämmande för domstolens prövning enligt 18 § är inte riktigheten av PRV:s beslut utan den olägenhet som har uppstått till följd av namnförvärvet. Även rent ideella intressen torde kunna beaktas vid prövningen, såsom att någon lider obehag av att inte längre vara helt ensam bärare av ett namn och till följd härav ofta sätts i relation med någon som har erhållit ett likalydande namn (SOU 1960:5 s. 204). Talan om att någon ska förlora sitt namn enligt 18 § ska föras från det att PRV:s beslut med anledning av en ansökan har vunnit laga kraft (47 § andra stycket). Någon motsvarande pre- skriptionstid finns inte för talan om förlust av namn enligt 16 och I 19 § finns bestämmelser om vilka konsekvenser en förlust av efternamn enligt 16–18 §§ kan få för dem som har förvärvat sina namn genom så kallade anslutningsförvärv. I paragrafens första stycke stadgas att om någon förlorar sitt efternamn enligt 16–18 §§ ska domstolen på talan härom besluta att också den, som genom den förstnämnda personen har förvärvat eller i övrigt har rätt att bära personens namn, förlorar namnet eller rätten att bära det, om inte synnerliga skäl talar mot detta. Detsamma gäller om någon som borde ha förlorat sitt efternamn enligt 16–18 §§ har avlidit. De personer som enligt bestämmelsen riskerar att förlora sina efternamn är i första hand make, barn, adoptivbarn eller fosterbarn, dvs. personer som har förvärvat namnet enligt de familjerättsliga förvärvsreglerna i 1–10 §§. Med uttrycket i övrigt har rätt att bära namnet åsyftas de som enligt reglerna om mellannamn har rätt att använda namnet som mellannamn. Förlust av efternamnet sker inte per automatik utan talan måste föras mot var och en av dem som bär namnet. Talan mot anhöriga kan inte få framgång om huvud- personen, dvs. den som ursprungligen förvärvade namnet, fått behålla namnet på grund av att synnerliga skäl ansetts föreligga för hans eller hennes vidkommande. Har däremot huvudpersonen för- lorat namnet ska som grundregel även de anhöriga förlora namnet, men som framgår av lagtexten kan de få behålla namnet om synner- liga skäl skulle tala för detta. Om någon förlorar sitt namn enligt 19 § första stycket återstår frågan vad han eller hon härefter ska heta. Något automatiskt åter- fående av ett tidigare namn såsom enligt 17 eller 18 § blir det i detta fall inte fråga om. I stället ska domstolen, enligt 19 § andra stycket, med tillämpning av 1–10 §§ fastställa vilket namn som ska ersätta det som förlorats. Domstolen får försöka ta reda på vilket namn som skulle ha anmälts i stället för det förlorade, om frågan hade varit aktuell när det förlorade namnet förvärvades. Det innebär att de berörda personernas egna önskemål blir av grundläggande bety- delse (a. prop. s. 65, 89 och 97). 4.3.8Särskilt skydd för egenartade efternamn (20–23 §§) Alla efternamn har ett administrativt skydd genom förbudet i 13 § att godkänna efternamn som lätt kan förväxlas med annans efternamn. Bestämmelserna i 20–23 §§ ger i tillägg egenartade efternamn ett materiellt skydd. Vad som avses med att ett efter- namn är egenartad förklaras i 20 § tredje stycket: Ett efternamn skall anses som egenartat, om det är ägnat att utmärka tillhörig- heten till en viss släkt. Det fordras alltså inte att namnet är origi- nellt eller säreget, utan vad som krävs är endast att det har förmåga att verka individualiserande. Exempelvis kan även ett sonnamn uppfylla kriteriet att vara egenartat, om det har tillräckligt få bärare. I 20 § första och andra styckena regleras ensamrätten till egen- artade efternamn. I paragrafens första stycke stadgas att om någon har förvärvat ett egenartat efternamn, får ett namn som lätt kan förväxlas med detta användas av någon annan endast om han eller hon enligt namnlagen kan åberopa rätt till namnet eller om han eller hon eller släkten av ålder eller annars enligt ortens sed har burit det som tillnamn. Bestämmelsen anger sålunda i vilka fall någon annan har rätt att använda namnet. I alla andra fall ger bestämmelsen ett skydd mot att någon annan använder ett namn som är identiskt med eller i övrigt så likt det egenartade efter- namnet att det lätt kan förväxlas med detta. växlingsrisken ska göras utifrån samma kriterier som i 13 §. Skyddet har knutits till användandet och inte till bärandet av namnet. Härigenom har man i lagtexten velat tydliggöra att namnet inte får användas ens vid enstaka tillfällen, t.ex. som författar- pseudonym (a. prop. s. 65). Enligt 20 § andra stycket får ingen obehörigen, till nackdel för den som har förvärvat ett egenartat efternamn, i näringsverksamhet använda en firma, ett varumärke eller ett annat kännetecken som lätt kan förväxlas med namnet. Med firma likställs beteckningen för stiftelse, ideell förening eller därmed jämförlig sammanslutning. Bestämmelsen ger sålunda ett skydd mot att näringsidkare utan samtycke använder sig av firma, varumärke eller annat kännetecken som lätt kan förväxlas med det egenartade efternamnet. På samma sätt som i första stycket avser skyddet det faktiska användandet av namnet. Huruvida kännetecknet bort registreras prövas inte enligt namnlagen utan enligt varumärkes- eller firmalagen. För att ett användande av namnet ska kunna förbjudas måste det kunna påvisas att förväxlingsrisken är till nackdel för den som innehar namnet. I NJA 1973 s. 717 förde innehavare av efternamnet Wänerskog talan mot dåvarande skogsägarföreningen med yrkande om skadestånd och om förbud för föreningen att använda firman . Underinstanserna lämnade talan utan bifall. HD fann att Wänerskog var ett i hög grad egenartat efternamn och ansåg att det fick anses ha inneburit förfång [nackdel enligt namn- lag] för de personer som förvärvat efternamnet att föreningen använt ordet Vänerskog såsom kännetecken i sin näringsverksam- het. Föreningen förbjöds därför att använda namnet och ådömdes dessutom skadestånd. NJA 1985 s. 563 gällde frågan om användandet av ordet Gullmarstrand som benämning på en turistanläggning kunde inne- bära nackdel i namnlagens mening för innehavaren av efternamnet Gullmarstrand. HD jämförde med rättsfall och anförde: Gullmarstrand, som framstår som en tämligen naturlig ordbildning och som redan tidigare kommit till användning i trakten, får anses ha en klarare och mer preciserad geografisk anknytning än beteckningen Vänerskog, som avsåg att ange skogsägarföreningens anknytning till trakterna runt sjön . Med hänsyn härtill kan efternamnet Gullmarstrand inte anses lika särpräglat som namnet Wänerskog. [D]en som antar ett efternamn, där hela eller större delen av namnet leder sitt ursprung från en geografisk benämning såsom i detta fallet Gullmaren, får räkna med viss förväxling med allehanda likartade eller snarlika sammansättningar med samma anknytning. Efter ett resonemang kring turistanläggningens omfattning och art kom HD till slutsatsen att det knappast kunde antas att namn- havarens person i detta fall sattes i sådant samband med rörelsen att han därav led något beaktansvärt psykiskt obehag. Domstolen fann det därmed inte visat att bolagets användande av Gullmarstrand som benämning på sin verksamhet innebar någon nackdel för namnbäraren i namnlagens mening. I NJA 1992 s. 491 bedömdes efternamnet visserligen vara egenartat, men det ansågs på grund av namnets enkla ordbildnings- typ – den ljudenliga utskriften av bokstaven L – ändå inte kunna åtnjuta skydd enligt 20 §.