sou · H1B34 · 2013-02-08 00:00:00 — Kopiering för bevarandeända- mål avser visserligen typiskt sett ett större antal verk. Det ligger i sakens natur. Det måste betonas att det som inskränkningen före- slås omfatta endast gäller kopiering för bevarandeändamål hos arkiv Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek och bibliotek och där förfogandena inte får ske i förvärvssyfte (jfr avsnitt 4.6.4). Det handlar om kopiering för att bevara samlingarna för framtiden, inte om att verken ska utnyttjas ekonomiskt i övrigt. Inskränkningen ger som nämnts t.ex. i sig inte arkivet eller biblio- teket rätt att t.ex. överföra det bevarandekopierade materialet till allmänheten genom att allmänheten får tillgång till det via internet. Inskränkningen ger inte heller rätt att t.ex. sprida de exemplar som framställts för bevarandeändamål genom försäljning eller utlåning. För att sådana förfoganden inte ska göra intrång i upphovsmannens ensamrättigheter krävs som nämnts att de är tillåtna med stöd av individuella avtal eller på någon annan grund. Det framstår enligt utredningens mening som mindre sannolikt att en så begränsad inskränkning riskerar att missbrukas i någon större omfattning. Det som kommit fram under utredningen ger inte under- lag för en sådan slutsats. Inte heller har de tillfrågade organisationer- na pekat på att den olovliga kopieringen skulle vara särskilt stor just när det gäller kopiering för bevarandeändamål. Under alla förhål- landen kan risken inte anses större vid bevarandekopiering än för de fall som inte kräver tillstånd. På motsvarande sätt som i föregå- ende kapital kan utredningen inte heller se att inskränkningen skiljer sig från andra ekonomiskt viktiga inskränkningar på ett sådant sätt att det motiverar en särreglering med tillståndskrav. Risken för miss- bruk kan enligt utredningens mening inte anses större än när t.ex. privatpersoner utan tillståndskrav kopierar för privat bruk. Risken för missbruk talar alltså endast med begränsad styrka för att till- ståndskravet ska behållas. Ger tillståndskravet möjlighet till kontroll och information? Möjligheten att kontrollera användningen och få information kan läggas fram som ett skäl för att behålla tillståndskravet. Det kan visserligen finnas fördelar ur kontrollsynpunkt att vissa av upp- hovsmännens organisationer får möjlighet att delta i ett remiss- förfarande och yttra sig över en ansökan. Den enskilda upphovs- mannens möjligheter att genom tillståndsprövningen få kontroll över hur verken används måste dock anses begränsad, i vart fall om han eller hon inte företräds av en organisation som är remiss- instans. Enskilda upphovsmän betraktas nämligen inte som parter i tillståndsärendet och får därför inte yttra sig innan det ska avgöras om deras verk får kopieras med stöd av inskränkningen. Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek upphovsmän har alltså ganska små möjligheter att genom tillstånds- prövningen få kontroll över hur verken används. Eftersom det inte har framgått av de tidigare tillståndsansökningarna vilka verk som sökanden tänkt bevarandekopiera kan upphovsmannen knappast avgöra om de över huvud taget berörs av ansökan. Det är svårt för en upphovsman att tillvarata sina rättigheter i ett tillståndsför- farande där han eller hon inte vet vilka verk som ansökan avser och, även om detta skulle ha framgått, ändå inte hade betraktats som part. Slutsatsen av det nu redovisade är att den möjlighet till kontroll och information som tillståndsprövningen ger är mycket begränsad. Frågor om information och kompetens Vissa synpunkter har också framförts när det gäller information till och kompetens hos dem som avser att bevarandekopiera. I de syn- punkter som utredningen har tagit del av har bl.a. framförts att med den nuvarande tillståndsprövningen kan den som överväger att t.ex. bevarandedigitalisera diskutera frågan med tillståndsmyndigheten och där få auktoritativ information om vilka regler som gäller för sådan kopiering. Ståndpunkten går ut på att det finns ett pedago- giskt värde i att tillståndsmyndigheten kan upplysa om gällande rätt och att detta leder till en ökad medvetenhet hos dem som avser att bevarandekopiera. Detta anses gälla inte minst eftersom man pekar på att det behövs bevarandedigitalisering inom arkiv och bibliotek med anknytning till folkrörelse och föreningsliv. Det kan visserligen, sett från allmänna utgångspunkter, ha ett värde att tillståndsmyndigheten inom ramen för sin serviceskyldighet disku- terar sådana frågor med berörda arkiv och bibliotek. Inskränkningar i upphovsrätten utformas dock normalt inte för att tillgodose sådana informations- och kompetensbehov. Det finns exempelvis inte någon motsvarande myndighetsfunktion för de allra flesta inskränkningar i upphovsrätten. När tillståndskravet infördes redovisade lagstiftaren inte heller några sådana överväganden. Det framstår inte som ett tillräckligt skäl för att behålla tillståndskravet. Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek Slutsatsen av det nu anförda är att även om det finns vissa skäl som talar för att behålla nu gällande ordning talar fler och starkare skäl för att ordningen med tillståndsprövning avskaffas. När de skäl som lagstiftaren grundade sin ståndpunkt på i fråga om behovet av till- ståndskravet nu prövas mot bakgrund av senare lagändringar och unionsrätten leder detta till slutsatsen att det är motive- rat att behålla tillståndskravet av avgränsningsskäl. Inte heller risken för missbruk av inskränkningen eller skäl som gäller kontroll, in- formation och kompetens hos dem som ska kopiera har sådan tyngd att tillståndskravet bör behållas. Tillståndskravet bör därför avskaffas. 4.6.4En begränsning i inskränkningen förtydligas Förslag: Inskränkningen i 16 § URL förtydligas genom att det införs en uttrycklig begränsning att framställning och spridning av exemplar med stöd av paragrafen inte får ske i förvärvssyfte. Utredningen har gjort bedömningen att inskränkningen till förmån för andra arkiv och bibliotek bör begränsas till att avse bevarande- ändamål och att tillståndskravet bör avskaffas. Då uppkommer frågan om hur inskränkningen i övrigt bör avgränsas med beaktande av kraven i artikel 5.2.c i EG-direktivet om upphovsrätten i informa- tionssamhället. Som redovisats ger direktivet medlemsstaterna möjlighet att införa inskränkningar i rätten till exemplarframställning och spridnings- rätten när det gäller vissa arkiv och bibliotek. Eftersom uppräk- ningen är uttömmande får medlemsstaterna inte införa inskränk- ningar som går utöver artikel 5 i direktivet. När det gäller arkiv och bibliotek får inskränkningen i rätten till exemplarframställning en- dast gälla särskilda fall av mångfaldigande, utan direkt eller indirekt ekonomisk eller kommersiell , av bibliotek, utbildningsanstal- ter eller museer som är tillgängliga för allmänheten eller av arkiv Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek (artikel 5.2.c). När direktivet genomfördes i svensk rätt togs någon skrivning om direkt eller indirekt inte in i den svenska be- stämmelsen. Regeringen ansåg att de situationer där kopiering fick ske rymdes inom begreppet särskilda fall i artikeln och att kopie- ringen inte var förenad med vare sig direkt eller indirekt . Bestämmelsen i 16 § URL i dess dåvarande lydelse ansågs därför rymmas inom det utrymme direktivet ger för inskränkningar i rätten till exemplarframställning (prop. 2004/05:110 s. 161 f). Utred- ningen instämmer i den bedömningen. Begränsningen bör uttryckligen framgå av lagtexten Även om den nuvarande ordningen innebär att direktivet uppfylls, bör lagtexten utformas så att begränsningen i direktivet framgår tyd- ligare. Detta medför inte någon ändring av rättsläget. Svensk dom- stol har redan tidigare varit tvungen att tolka den nuvarande lag- texten i ljuset av direktivet. Den nya lagtexten innebär endast att det blir tydligt redan av lagtextens ordalydelse vilka förutsättningarna för inskränkningen är. Detta konkretiserar upphovsmannens skydd mot att undantaget tillämpas för att t.ex. fritt kopiera verk i vinst- syfte. Bland de nordiska länderna är också ensamt om att inte ha infört någon uttrycklig begränsning i lagtexten. Hänvisningen till trestegsregeln tas inte in i lagtexten Det första ledet i begränsningen, nämligen att inskränkningen en- dast får gälla särskilda fall av mångfaldigande, behöver inte förtydligas i lagtexten. Bestämmelsen hänvisar till det första ledet i trestegs- regeln (jfr artikel 5.5). Det finns, som redovisats, motsvarande regler i ett antal internationella rättsakter på upphovsrättsområdet. Uppfattningen i har varit att trestegsregeln är en tolkningsbestämmelse som inte uttryckligen behöver införas i nationell rätt (se prop. 2004/05:110 s. 83, jfr prop. 1996/97:111 s. 23). Det finns inte skäl att se annorlunda på saken när man nu ska ta ställning till om en bestämmelse som hänvisar till trestegsregeln bör framgå tydligare av lagtexten. Något förtydligande bör alltså inte göras i den delen. Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek Vilket begrepp bör användas för att förtydliga direktivets krav? Frågan är då hur direktivets begränsning till förfoganden som sker utan direkt eller indirekt ekonomisk eller kommersiell bör förtydligas i den svenska lagtexten. Ett direktiv är bindande för med- lemsstaterna när det gäller det resultat som ska uppnås men överlåter åt staterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomföran- det (artikel 288 i Fördraget om Europeiska unionens funktions- sätt). Det innebär att staterna inte är bundna av t.ex. ett direktivs terminologi och systematik, om bara det avsedda resultatet kan upp- nås. I vissa fall kan bestämmelserna dock vara utformade så att utrymmet för medlemsstaterna att avvika från direktivets ordaly- delse är ganska litet (jfr prop. 2001/02:121 s. 41). Det förhållandet att är skyldigt att verka för en enhetlig tolkning och tillämpning av reglerna i unionsrätten innebär att det i svenska förarbeten i princip inte kan göras uttalanden om hur unions- rättsliga regler ska tolkas. är exklusivt behörig att göra detta. I förarbetena kan lagstiftaren dock argumentera för var- för man har valt den lösning som lagförslaget bygger på. Detta gäller exempelvis om en regel i ett direktiv ger utrymme för lagstiftaren att välja mellan olika sätt för dess genomförande i svensk rätt (jfr prop. 2004/05:110 s. 48, prop. 1994/95:19 s. 529 och Lagrådets yttrande i prop. 2001/02:121 s. 192 f). Det sagda gäller vid genom- förande av direktiv men har även betydelse om det, som , ska för- tydligas i lagtexten vilka begränsningar som unionsrätten ställer upp. I ingressen anges att inskränkningen endast får gälla inrättningar utan vinstsyfte som exempelvis vissa bibliotek m.m. (beaktande- sats 40). Den begränsning som ska förtydligas förekommer i öv- rigt inte i direktivet. I direktivet har dock liknande begränsningar till förfoganden utan vinstsyfte uttryckts på flera olika sätt (jfr arti- kel 5.2.b samt artikel 5.3.a och b). Liknande uttryck – direkt eller indirekt ekonomisk eller kommersiell fördel respektive nytta – före- kommer också i det civilrättsliga sanktionsdirektivet (beaktande- sats 14) samt i och rådets direktiv /115/EG av om uthyrnings- och utlåningsrättigheter avseende upphovsrättsligt skyddade verk och om upphovsrätten när- stående rättigheter (artikel 2.1, jfr beaktandesats 11). Förvärvssyfte är det uttryck som vid genomföranden av direktiv på upphovsrättsområdet har använts i svensk lagtext när det i direk- tivtexten talats om kommersiellt syfte (jfr t.ex. 17 § tredje stycket URL, prop. 2004/05:110 s. 174, artikel 5.3.a och b i EG-direktivet Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek om upphovsrätten i informationssamhället, artikel 6.2.b i direktiv /9/EG av om rättsligt skydd för databaser samt artikel 7.1.c i direktiv /250/EEG av om rättsligt skydd för datorprogram). Lydelsen av den aktuella artikeln kan i och för sig tolkas så att begränsningen ska gälla något annat eller mera än användning som görs i kommersiellt syfte. Den indikerar möjligen också att det skulle kunna finnas en skillnad dels mellan sådan som är ekonomisk och sådan som är kom- mersiell, dels mellan direkt och indirekt . Sådana åtskillnader mellan olika typer av användning i vinstsyfte framstår dock inte som ändamålsenliga. Inte heller direktivets ingress talar för att be- stämmelsen är tänkt att omfatta några särskilda typer av agerande i vinstsyfte. Något stöd för ett sådant antagande finns inte heller i de uppföljningar av direktivet som har gjorts av kommissionen. Att lägga till uttrycket om direkt eller indirekt kommersiell eller eko- nomisk skulle – i stället för att förtydliga lagtexten – kunna leda till tolkningsproblem. Uttrycket förvärvssyfte bör därför användas även i detta sammanhang. Sammantaget anser utredningen att 16 § URL bör ändras så att dess lydelse bättre återspeglar vad som sägs i artikel 5.2.c i EG-direktivet om upphovsrätten i informationssamhället. Det bör därför införas en uttrycklig bestämmelse om att förfogandena inte får ske i förvärvs- syfte. Bestämmelsen bör placeras i ett nytt femte stycke. 4.6.5Vilka arkiv och bibliotek bör få rätt att utnyttja avtalslicensbestämmelsen i 42 d § URL? Förslag: Avtalslicensbestämmelsen ska gälla för samtliga arkiv och bibliotek. Utredningen har kommit fram till att inskränkningen för andra arkiv och bibliotek än det allmännas bör begränsas till kopiering för be- varandeändamål. Enligt direktiven ska utredningen då ta ställning till om ändringar behöver göras när det gäller kretsen av bibliotek och arkiv som enligt 42 d § URL får ingå avtal med avtalslicensverkan. Utredningen ska också ta hänsyn till det pågående lagstiftnings- Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek arbetet om avtalslicenser. Med detta avses de förslag som har lämnats i delbetänkande Avtalad upphovsrätt (SOU 2010:24). Avtal med avtalslicensverkan enligt 42 d § URL får ingås av samma krets av arkiv och bibliotek som i 16 § URL. Det gäller alltså dels arkiv och bibliotek som drivs av det allmänna (tredje stycket), dels andra arkiv och bibliotek som har regeringens tillstånd (fjärde stycket). Andra arkiv och bibliotek kan inte ingå sådana avtal. Som framgått föreslår utredningen att tillståndskravet avskaffas och att inskränkningen för andra arkiv och bibliotek begränsas till kopiering för bevarandeändamål. Förslaget kräver följdändringar i avtalslicensbestämmelsen i 42 d § URL. Om tillståndskravet tas bort kan nämligen inte längre kretsen av arkiv och bibliotek som får ingå avtal med avtalslicensverkan avgränsas genom att hänvisa till dem som har tillstånd. Frågan är då hur avgränsningen bör göras i stället. Alla arkiv och bibliotek bör ha möjlighet att ingå avtal med avtals- licensverkan enligt 42 d § URL. En sådan utvidgning framstår som lämplig utifrån såväl ett rättsinnehavarperspektiv som ett användar- perspektiv. På så sätt blir avtalslicensbestämmelsen också enklare och mer lätthanterlig. De privata arkiven och biblioteken kommer, om förslag till särskild avtalslicens genom- förs, under alla omständigheter att kunna ingå avtal med avtalslicens- verkan på området. En mer enhetlig utformning av reglerna är i stället att alla förfoganden som gäller arkiv och bibliotek samlas i samma specifika avtalslicensbestämmelse. Det ingår inte i uppdraget att föreslå materiella ändringar i para- grafen i övrigt. Förslaget om att begränsa inskränkningen i 16 § URL så att andra arkiv och bibliotek än det allmännas endast får rätt att kopiera för bevarandeändamål bygger dock på att dessa får möjlighet att klarera rättigheterna på något annat sätt. I praktiken innebär det att de i stället måste kunna ingå adekvata avtal med avtalslicensverkan. Detta kan inte ske med de nuvarande begräns- ningar som finns i lagtexten. har dock föreslagit att avtalslicensbestämmelsen ska utvidgas till att omfatta exemplarframställning av verk som finns i arkivens och bibliotekens samlingar samt tillgängliggöra verken för allmänheten i andra fall än Framställning och spridning av exemplar inom arkiv och bibliotek de som avses i 16 § andra stycket och 21 §. Det sker bl.a. i syfte att underlätta för arkiv och bibliotek att digitalisera och tillgängliggöra det gemensamma kulturarv som finns i arkivens och bibliotekens samling (SOU 2010:24 s. 324). 5 Medling i upphovsrättstvister I detta kapitel behandlas frågeställningarna som gäller medling i upphovsrättstvister. Regeringen uppmärksammar i direktiven att det endast har före- kommit ett fåtal ärenden enligt medlingslagen, men att ärendena kan komma att öka . Enligt direktiven är ärendena inte av sådan karaktär att de kräver ett ställningstagande från regeringen som politiskt organ. Utredningen ska därför föreslå vilken domstol eller förvaltningsmyndighet som ska handlägga medlingsärendena i stället för regeringen. Utredningen ska överväga om det finns be- hov av att precisera de materiella förutsättningarna för de aktuella besluten i lagen. I det sammanhanget ska också analyseras och tas ställning till om beslut om medling och om utseende av förliknings- man bör kunna överklagas. I direktiven pekar regeringen på att med- lingslagen har ändrats sedan den trädde i kraft . Det har dock endast varit fråga om mindre juste- ringar till följd av ändringar i URL. Utredningen ska därför över- väga om det finns skäl att göra andra ändringar i medlingslagen i syfte att anpassa den till de behov som finns. I detta kapitel redogörs först för lagens uppbyggnad och struk- tur samt för besluten om medling och utseende av förlikningsman (avsnitt 5.2). Därefter redovisas de bestämmelser om författnings- reglerad medling och medling i privat regi som finns på andra rätts- områden (avsnitt 5.3). Sedan behandlas den del av utredningsupp- draget som handlar om behovet av ändringar i lagen för att anpassa den till de behov som finns (avsnitt 5.4). Där presenteras också det pågående lagstiftningsarbetet i , som kan få till följd att antalet ärenden enligt medlingslagen ökar . Kapitlet avslutas med utredningens överväganden och förslag (avsnitt 5.5). I upphovsrättslagstiftningen finns, som framgått, bestämmelser om avtalslicens. De innebär att en part kan träffa avtal om användning av verk med en organisation som företräder ett flertal svenska upp- hovsmän på området och därigenom få rätt att använda också verk av upphovsmän som inte företräds av organisationen. Bestämmelser- na om avtalslicens är tillämpliga också på de flesta av de närstående rättigheterna. I 3 a kap. URL finns regler om de olika situationer då man med stöd av en avtalslicens kan få rätt att använda skyddade verk. Dessa situationer är framställning av exemplar inom myndigheter, företag och organisationer m.fl. (42 b §), framställning av exemplar inom undervisningsverksamhet (42 c §), arkivs och biblioteks möjlig- heter att överföra verk till allmänheten m.m. (42 d §), utsändning i ljudradio eller tv (42 e §), vidaresändning av verk i ljudradio- eller tv-sändning (42 f §) samt återanvändning av verk i radio och tv (§). Om parterna är oense om avtal som är en förutsättning för avtals- licens kan de i vissa fall begära att regeringen beslutar om medling och utser en förlikningsman. Reglerna finns i medlingslagen. Efter- som utredningen ska överväga om det finns skäl att ändra medlings- lagen i syfte att anpassa den till de behov som finns är det nödvän- digt att först klargöra lagens bakgrund och innehåll. Med hänsyn till att lagen också ska ses över i redaktionellt och språkligt hänseende är det lämpligt att nämna något om lagens uppbyggnad och struktur. I vilka fall är medlingslagen tillämplig? Enligt 1 § medlingslagen är lagen tillämplig när det uppkommer en tvist om ingåendet av ett avtal som är en förutsättning för en av- talslicens enligt 42 b, 42 c, 42 d eller § URL eller, när det gäller vidaresändning genom kabel, 42 f § samma lag. Lagen tillämpas även vid motsvarande tvister som kan uppkomma dels till följd av hänvisningarna till dessa paragrafer i regler som gäller närstående rättigheter (45, 46, 48, 49 och 49 a §§ URL), dels när avtal om exemplarframställning ska ingås med svenska radio- eller tv-företag eller avtal om vidaresändning genom kabel ska ingås med radio- eller tv-företag som verkställer utsändningar inom EES. Av uppräkningen i 1 § medlingslagen följer att lagen inte är tillämplig vid tvister om avtal med avtalslicensverkan enligt 42 e § URL, som handlar om utsändning i ljudradio eller tv. Om parterna skriftligen har kommit överens om att medling inte ska äga rum är lagen inte heller tillämplig (9 § medlingslagen). I 2–5 och 6 §§ medlingslagen finns bestämmelser om de fall då medling kan begäras och om själva medlingen. Om en förhandling i fråga om avtal som avses i 1 § inte leder till något resultat, kan vardera parten begära medling. Medling kan även begäras av den som kan vara part i avtal som avses i 1 §, om motparten avvisar en begäran om förhandlingar om ett sådant avtal. Begäran om medling ska göras till regeringen, som utser förlikningsman (2 och 4 §§). Medling ska begäras från det att förhandling- arna förklarats strandade av någon av parterna eller en begäran om förhandlingar har avvisats av motparten. Om ett sådant besked lämnas skriftligen, räknas tiden från det att mottagaren fick del av beskedet (3 §). Lagen innehåller också bestämmelser om underlaget för medlingsförfarandet. Om det finns förslag till lösning från parterna, ska förlikningsförhandlingarna grundas på dessa förslag. Om parterna inte kan enas vid medlingen kan förlikningsmannen föreslå parterna att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande. För- likningsmannen kan också medverka vid utseende av skiljemän (5 §). Om ett slutligt medlingsförslag inte godtas eller om förliknings- mannen inte anser sig kunna lägga fram något medlingsförslag på grund av bristande medverkan från någon av parterna, ska förlik- ningsmannen, om parterna inte är överens om att låta tvisten avgöras genom skiljeförfarande, genast anmäla detta till regeringen (6 §). Särskilt om vidaresändning genom kabel Vid tvister om vidaresändning genom kabel ska det förslag till lös- ning som förlikningsmannen lägger fram anses antaget, om ingen av parterna gör någon invändning mot det från den dag då parten fick del av förslaget (5 a § medlingslagen). Avtalet kan ges förlängd giltighet Medlingen kan inte leda till att en part blir bunden mot sin vilja. Avtalet kan dock under vissa förutsättningar fortsätta att gälla även efter det att avtalstiden har gått ut (s.k. prolongering). Om det inom ett område, som förut är reglerat genom avtal, före avtalstidens slut har begärts förhandlingar om ett nytt avtal ska, om parterna inte kommer överens om annat, det gällande av- talet anses tillämpligt även efter det att avtalstiden har gått ut. I de fall medling inte har begärts gäller förlängningen från det att förhandlingarna förklarats strandade av någon part eller en begäran om förhandlingar har avvisats, det vill säga inom vilken en part ska begära medling. Om part har begärt medling ska avtalet tillämpas längst till dess förflutit från det att ett slutligt medlingsförslag m.m. avvisats eller förliknings- mannen anmält till regeringen att han eller hon på grund av brist- ande medverkan från en part inte kunnat lägga fram något med- lingsförslag (7 § medlingslagen). Medlingslagen innehåller, slutligen, vissa bestämmelser om tyst- nadsplikt och om ersättning till förlikningsmannen. Den som är eller har varit förlikningsman får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han eller hon har fått kännedom om under sin verksamhet (8 §). Förlikningsmannen har rätt till skälig ersätt- ning för arbete och kostnader. Ersättningen ska betalas av den part som har begärt medlingen eller, om flera parter har begärt den, av dessa parter med lika delar. Det gäller dock inte om parterna har kommit överens om något annat (10 §).