sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Enligt utredningen låg det nära till hands att välja den dittills- varande ordningen, enligt vilken barn i äktenskap förvärvade faderns namn och barn utom äktenskap moderns. Emellertid vore det principiellt felaktigt att på detta sätt fortsätta att göra åtskillnad på inom- och utomäktenskapliga barn. Det var inte heller möjligt med en hjälpregel som innebar att även utomäktenskapliga barn förvärvade faderns namn, eftersom faderskapet inte alltid var klarlagt vid barnets födelse. Även den återstående lösningen – att barnet skulle förvärva moderns namn oavsett föräldrarnas civilstånd – ingav tveksamhet. En sådan övergång från den på tradition grundade agnatiska principen till en rakt motsatt kognatisk princip kunde befaras bli stötande för många. Likväl stannade utredningen för att barnet ska anses ha vid födelsen förvärvat moderns släktnamn, om inte anmälan om annat släkt- namn för barnet sker inom föreskriven tid. hävdade utredningen att förändringen i praktiken inte behövde bli så dramatisk som den vid första påseendet kunde synas vara (s. 105–106). har behandlats de begränsningar som namnlagsutred- ningen ville lägga på makar i deras val av släktnamn. Makar skulle enligt förslaget som gemensamt släktnamn inte få anta ett namn som make förvärvat genom äktenskap, utan enbart släktnamn som någondera maken hade som ogift. Frågan var om motsvarande begränsning borde gälla för barn, dvs. om de skulle vara förhindrade att anta namn som föräldern förvärvat i tidigare äktenskap. Starkaste skälet för en sådan begränsning var det namnskydd som kunde anses tillkomma maken i det tidigare äktenskapet och dennes släkt. Mot en sådan begräns- ning talade barnets blodsband med namnhavaren (föräldern), och att det även hade visat sig att olägenheterna av en begränsning blev mer påtagliga i fråga om barn än när det gällde make. En begräns- ning skulle kunna leda till att barnet inte fick namngemenskap med någon av sina föräldrar med mindre än att en av dem bytte namn. Utredningen gjorde vidare den bedömningen att olägenheter i form av minskat namnskydd för den tidigare maken och dennes släkt inte behövde bli så stora. Sammantaget ansåg utredningen att det inte fanns skäl att föreslå sådana begränsningar i barnets rätt till moders eller faders släktnamn att barnet skulle bli förhindrat att förvärva ett namn som fadern eller modern hade förvärvat genom tidigare äktenskap. Detta borde enligt utredningen gälla både vid namnförvärv enligt huvudregeln och vid förvärv av moders släkt- namn genom hjälpregeln. Om båda föräldrarna hade släktnamn som härrörde från tidigare äktenskap kunde det finnas önskemål om att barnet hellre skulle förvärva det släktnamn som fadern eller modern hade som ogift. Sådant önskemål kunde finnas även i det fallet att den ena av för- äldrarna förvärvat den andres släktnamn. För att tillmötesgå dessa önskemål föreslog utredningen att det för barnets räkning skulle kunna väljas det släktnamn som den ena föräldern hade som ogift. Valet av släktnamn borde enligt förslaget kunna träffas redan i sam- band med barnets födelse även i fall då fadern eller modern bar namn som förvärvats genom tidigare äktenskap. Byte av barns släktnamn Utredningen konstaterade att dess förslag innebar rika valmöjlig- heter rörande barns förvärv av släktnamn vid födelsen. Dessa val- möjligheter borde kunna utnyttjas även . Enligt utredningen borde det kunna överlämnas till barnets vårdnadshavare att genom ett enkelt anmälningsförfarande göra bruk av dessa möjligheter. Det innebar att det inte längre skulle behövas någon prövning från rättens eller namnmyndighetens sida för att ett barn i äktenskap skulle få byta från faderns släktnamn till det släktnamn som modern bar som ogift och för övrigt inte heller för byte till faderns namn som ogift. Utredningen ställde sig härefter frågan om en så liberal ordning medförde behov av någon slags spärr mot onödiga eller alltför många namnbyten. Klart var att flera namnbyten för en och samma person stod i strid med intresset av namnstabilitet. Emellertid menade utredningen att missbruk inte behövde befaras, eftersom namnbytet i sig för med sig vissa nackdelar och att dessa torde utgöra en tillräcklig spärr mot byten av okynneskaraktär. En lag- reglerad spärr kunde däremot bli ett onödigt hinder mot väl- grundade namnbyten. Inte heller behövde man i regel befara sakligt ogrundade anmälningar om namnbyte från barnet självt sedan det blivit myndigt. Mot bakgrund av barnets ovillkorliga och lika rätt till såväl faderns som moderns namn stannade utredningen sålunda för att inte föreslå någon inskränkning i barnets rätt att genom namnbyte välja mellan föräldrarnas släktnamn. Rätten avsågs omfatta även det släktnamn som fadern eller modern hade som ogift i det fall då fadern eller modern förvärvat annat släktnamn på grund av äkten- skap. I fall då bara en av föräldrarna har vårdnaden om barnet krävdes enligt namnlag att den vars släktnamn barnet skulle gå miste om skulle beredas tillfälle till yttrande. Utredningen ansåg att en sådan ordning stämde dåligt överens med principen om barnets ovillkorliga rätt till såväl faderns som moderns släktnamn. Det angivna kravet gick vidare inte ihop med förslaget att namnbytet skulle kunna göras genom en enkel anmälan hos pastorsämbetet. Namnbytet borde alltså i fortsättningen få ske utan hörande av den av föräldrarna som inte är vårdnadshavare. Sammanfattningsvis föreslog utredningen i fråga om barns namnbyte att barnet, sedan det vid födelsen förvärvat faderns eller moderns släktnamn, skulle genom en enkel anmälan kunna erhålla den andres släktnamn eller släktnamn som endera hade som ogift. För minderåriga skulle anmälan göras av vårdnadshavare, och om vårdnaden tillkom bara en av föräldrarna skulle yttrande från den andra inte behöva inhämtas. Om barnet fyllt förutsattes att barnet självt samtyckte till namnbytet. I och med att det hade blivit allt vanligare att föräldrar hade olika släktnamn fanns det också i ökad utsträckning önskemål om att barn genom sitt namn skulle kunna visa samhörighet med båda för- äldrarna. Inom ramen för en namnordning som inte tillät antagande av dubbelnamn kunde dessa önskemål, enligt vad utredningen framhöll, tillgodoses genom att barnet medgavs rätt att jämte det av föräldrarnas namn som förvärvats som släktnamn bära det andra namnet som mellannamn. Som tidigare redovisats utmärks mellannamn av att det är rent personligt och inte kan föras vidare vare sig till barn eller till någon annan. De problem som kan vara förenade med dubbelnamn, när sådana ska föras över till senare generationer, uppkommer därför inte vid mellannamn. Andra skäl talade emellertid enligt utred- ningen starkt mot en ordning med mellannamn för barn. Bland annat kunde det finnas risk för att barnets namn uppfattades som ett dubbelnamn och alltså i sin helhet som släktnamn. Vid mer sär- skiljande mellannamn befarades att barnet skulle föredra mellan- namnet och därför i dagligt bruk skulle använda endast mellan- namnet. Missförstånd skulle därigenom kunna uppkomma om barnets släktnamn. Utredningen konstaterade att det från föräldrarnas synpunkt kunde vara svårt att förstå en ordning som inte medgav barnet möjligheten att bära bådas namn. Att så var fallet hade också bekräftats vid en rad förfrågningar i saken (s. 111). Det gällde inte bara då föräldrarna behållit var sitt släktnamn under äkten- skapet utan exempelvis också när en förälder efter äktenskaps- skillnad återtagit sitt tidigare släktnamn eller då föräldrarna sam- manbor utan att vara gifta. Som närmare kommer att framgå i det följande hade utredningen avvisat en ordning med dubbla efter- namn och menade att ett tillåtande av mellannamn, i viss mån skulle kunna vara ett sätt att komma till rätta med avigsidorna av att nya dubbelnamn inte fick förvärvas. Till stöd för en ordning med mellannamn även för barn lyftes vidare fram att man i och , där det redan fanns utvecklade ordningar med mellannamn, inte hade erfarit olägenheter med mellannamnen. Sammantaget fann utredningen att en ordning av liknande slag borde accepteras även i . Utredningen ville inte kännas vid något annat ändamål med mellannamn för barn än att visa samhörighet mellan barnet och den av dess föräldrar vars släktnamn barnet inte förvärvat. För detta ändamål ansågs tillräckligt att barnet fick som mellannamn bära det släktnamn som den senare föräldern faktiskt bar. Utredningen ansåg därför att det saknades anledning att, som i , medge rätt för barnet att som mellannamn välja annat släktnamn. Behovet av enkelhet i namnordningen var ännu ett skäl som medförde att den variation av valmöjligheter som föreslagits i fråga om släkt- namn inte borde stå till buds när det gällde mellannamn. Om t.ex. den av föräldrarna, vars släktnamn är i fråga som mellannamn för barnet, förvärvat släktnamnet genom äktenskap, får barnet alltså inte som mellannamn välja hans eller hennes släktnamn som ogift. Inte heller bör komma i fråga att barnet får som mellannamn välja moders eller faders mellannamn. (s. 112) Utredningen fann det i och för sig önskvärt att rätten till mellannamn kunde begränsas genom något slags nödvändighets- rekvisit. Tanken på en sådan begränsningsregel avvisades emellertid med motivering att den var alltför lätt att kringgå. Däremot ansåg utredningen att regleringen skulle knyta an till behovet av namn- samhörighet på så sätt att barnet i första hand skulle hänvisas till att välja det släktnamn som angav samhörigheten med föräldrarna. Utredningen kom därför att föreslå den ordningen att när barn för- värvat släktnamn som tillkom enbart den ena av föräldrarna, skulle barnet få bära den andres släktnamn som mellannamn framför släktnamnet. Genom en sådan lydelse ansåg utredningen sig även ha uteslutit möjligheten för barnet att förvärva släktnamn som inte tillkom någon av föräldrarna. I sammanhanget tog utredningen upp ytterligare en kompli- kation, som rörde situationen när barnet uppnått vuxen ålder: Har barn enligt detta förslag valt att bära mellannamn, bör rätten därtill få bestå så länge barnet önskar. En komplikation kan emellertid inträda när barnet ingår äktenskap. Om det då vill bära mellannamn enligt reglerna för make, kan inte komma på fråga att det skall få bära två mellannamn. Så långt kan ett system med mellannamn inte sträcka sig. Barnet får då välja mellan sitt redan antagna mellannamn och mellannamn för make. (s. 113) Adoptivbarn, styvbarn och fosterbarn Adoptivbarns rättsliga förhållande till adoptanten hade genom lagändringar 1970 och 1971 kommit att stärkas i syfte att uppnå en allt större likhet med rättsförhållandet mellan förälder och biolo- giskt barn. Utredningen fann därmed naturligt att ändringarna i adoptionsinstitutet skulle återspeglas i namnregleringen och att reglerna för adoptivbarns namnförvärv så långt möjligt skulle närma sig dem som gällde för barn i allmänhet. Mot denna bak- grund föreslog utredningen att den som adopteras av ensam person genom adoptionen förvärvar adoptantens släktnamn. I fall då makar med namngemenskap adopterar skulle barnet genom adop- tionen förvärva adoptivföräldrarnas släktnamn. Om adoptivföräld- rarna hade skilda släktnamn skulle de i adoptionsansökningen ange det av släktnamnen som barnet skulle förvärva. För sistnämnda fall ansåg utredningen att det kunde finnas ett visst, om än mindre framträdande behov av en hjälpregel, som skulle motsvara den som föreslagits för barn i allmänhet. Utredningen föreslog sålunda att, för det fall att val av släktnamn inte angivits i ansökningen, adoptiv- barnet skulle förvärva adoptivmoderns släktnamn genom adop- tionen. Adoptivbarnets namnförvärv skulle avse adoptivmoders eller adoptivfaders släktnamn, även i fall då detta förvärvats genom tidigare äktenskap. Om adoptivbarnet förvärvat adoptivföräld- rarnas gemensamma släktnamn eller släktnamn som adoptivfader eller adoptivmoder förvärvat genom tidigare äktenskap skulle adoptivbarnet, i analogi med vad som föreslogs gälla för barn i all- mänhet, få rätt att genom en enkel anmälan förvärva det namn som adoptivmodern eller adoptivfadern hade som ogift. Även när det gällde byte av släktnamn ansåg utredningen att reglerna för adoptivbarn skulle motsvara dem för barn i allmänhet. Adoptivbarn hade tidigare med rättens tillstånd kunnat behålla det släktnamn som det hade före adoptionen. Eftersom namn- reglerna för adoptivbarn så långt som möjligt borde överensstämma med de för barn i allmänhet, ansåg utredningen att den angivna möjlighet egentligen borde tas bort. Med tanke på att adoption även kan beröra vuxna och äldre barn och då det i dessa fall kan finnas skäl som talar mot att adoptionen ovillkorligen ska medföra namnbyte, stannade utredningen för att det även fortsättningsvis borde finnas en möjlighet att underställa frågan rättens prövning. Utrymmet för rättens medgivande borde dock snävas in, och utredningen föreslog därför att namnet före adoptionen skulle få behållas endast om det förelåg särskilda skäl härför. Utredningen ansåg vidare att den dittillsvarande möjligheten för adoptivbarn att bära sitt släktnamn från tiden före adoptionen som tilläggsnamn (mellannamn) stod i strid med principen att adoptiv- barn i rättsligt hänseende ska behandlas som adoptantens biolo- giska barn. Utredningen föreslog därför att denna möjlighet skulle slopas och att adoptivbarn i stället skulle få möjlighet att i för- hållande till sina adoptivföräldrar bära mellannamn i överensstäm- melse med vad som föreslagits i fråga om barn i allmänhet. Den princip som utredningen genomgående lade till grund för sina förslag rörande barns förvärv av släktnamn var att barnet skulle ha ovillkorlig och lika rätt till såväl moderns som faderns släktnamn, också i fall då det släktnamnet var förvärvat genom ett tidigare äktenskap. En konsekvens härav var, som tidigare berörts, att barnets vårdnadshavare skulle kunna besluta att barnet skulle för- värva ett namn som vårdnadshavaren sålunda förvärvat, dvs. styv- förälderns namn. Kravet namnlag om samtycke från den förälder som inte är vårdnadshavare, alternativt domstols med- givande, ansåg utredningen alltså böra tas bort. Principen om företräde för barnets intresse av namngemenskap föll sig enligt utredningen inte naturlig att upprätthålla för fall av vuxna barns förvärv av det släktnamn som den ene av föräldrarna förvärvat genom nytt äktenskap. Någon specifik åldersgräns befanns emellertid inte godtagbar som skiljelinje för i vilka fall intresset av namngemenskap gjorde sig så starkt gällande att barnet skulle tillåtas förvärva styvförälderns släktnamn. I stället före- språkades en ordning där det som villkor för barnets namnförvärv i samtliga fall krävdes samtycke från den nya maken. Utredningen utgick från att samtycke kunde påräknas i de fall då det var fråga om ett litet barn som levde i familjegemenskap med styvfadern eller styvmodern. namnlag (4 §) utgjorde det inte någon förutsättning för barnets namnbyte till styvfaderns släktnamn att barnets moder förvärvat namnet. Barnet kunde alltså vinna namngemenskap med andra barn i den nya familjen utan att modern hade samma namn som styvfadern. För namnbytet krävdes rättens prövning i de fall barnet var , och namnmyndighetens prövning (enligt 12 §) om barnet var . Enligt utredningen föreföll det naturligt att låta frågan om barnets namnbyte prövas av namn- myndigheten i samtliga fall då modern eller fadern inte förvärvat ny makes släktnamn. Någon skillnad skulle alltså inte göras mellan barn som hade fyllt och de som var . Reglerna skulle även utan vidare vara tillämpliga på adoptivbarn. I fråga om mellannamn konstaterade utredningen att intresse- konflikter kunde uppstå på det sättet att samhörighet genom mellannamn kunde önskas både i förhållande till den andra av barnets föräldrar, å ena sidan, och i förhållande till styvfadern och styvmodern, å den andra sidan. I sådana fall ansåg utredningen att företräde borde ges åt det släktnamn som tillkom den andra av barnets föräldrar. Det föreslogs därför att styvbarn skulle få bära mellannamn enligt samma principer som föreslagits för barn i all- mänhet, dvs. när föräldrarnas äktenskap upplösts eller när föräld- rarna inte var gifta med varandra. Fosterbarnsfallen skiljde sig principiellt från de i det föregående behandlade fallen därigenom att för namnförvärvet inte kunde åberopas vare sig släktskap eller giftermål. Enligt utredningen föll det sig här inte lika naturligt att godta ett namnbyte enbart genom anmälan. För fosterbarn fanns därför alltjämt skäl att ha kvar dit- tillsvarande krav på rättens prövning huruvida namnbytet var för- enligt med barnets bästa. I övrigt ansåg utredningen att de förslag till ändringar i reglerna om namnförvärv för barn i allmänhet borde få sin motsvarighet i förhållandet mellan fosterbarnet och foster- föräldrarna. I de fall då fosterföräldrarna hade namngemenskap skulle fosterbarnet sålunda förvärva fosterföräldrarnas släktnamn. I annat fall skulle fosterbarnet förvärva det av fosterföräldrarnas båda släktnamn som vårdnadshavaren, i samråd med fosterföräld- rarna, bestämde. Däremot ansågs anledning saknas att ge foster- barnet rätt till annat släktnamn än sådant som endera av foster- föräldrarna faktiskt bar. I likhet med vad som gällde för barn i allmänhet föreslogs att fosterbarn efter förvärv av släktnamn, som endera av fosterföräldrarna bar, skulle ha rätt att genom anmälan hos pastorsämbetet byta till den andres släktnamn. I dessa fall ansågs rättens prövning inte vara nödvändig. Beträffande mellannamn för fosterbarn hade det uttryckts önskemål om att dessa barn, i de fall de förvärvat fosterföräldrarnas namn, skulle få rätt att bära sina föräldrars släktnamn som mellan- namn. Utredningen ansåg att en sådan rätt till mellannamn skulle falla utanför det system som i övrigt hade föreslagits för mellan- namn. Med hänsyn till den återhållsamhet som utredningen hade förespråkat i fråga om mellannamn ville utredningen inte föreslå en rätt för fosterbarn att bära mellannamn i syfte att visa samhörighet med sina föräldrar. Däremot fann utredningen att det saknades skäl att inte medge fosterbarn rätt att i förhållande till sina foster- föräldrar bära mellannamn på ett sätt som motsvarade vad som föreslagits för barn i allmänhet. 5.2.1.2Administrativa förvärv av släktnamn och förlust av släktnamn Allmänna villkor för namnbyte Vid sidan av de familjerättsliga bestämmelserna om förvärv av släktnamn fanns namnlag (8 §) bestämmelser om hur släktnamn efter ansökan hos namnmyndigheten kunde förvärvas också i andra fall, så kallade administrativa förvärv. För förvärv av släktnamn i administrativ ordning uppställdes vissa villkor både i fråga om det släktnamn som sökanden hade och i fråga om det släktnamn denne ville förvärva. Som allmän förutsättning gällde att sökandens namn inte var tillräckligt särskiljande eller eljest mindre tjänligt. I det lagstiftningsarbete som föregick namnlag hade övervägts om några sådana allmänna förutsättningar för namnbyte alls behövdes, särskilt som det då gällande kravet, att ett släktnamn skulle sakna egenartad beskaffenhet för att berättiga till byte, inte hade upprätthållits med någon större stränghet i praxis. Det främsta skälet till att den angivna allmänna begränsningen likväl kom att inflyta namnlag var det allmännas intresse av namnstabilitet. Utredningen ansåg sig – bland annat med stöd av ett omfattande undersökningsmaterial – kunna anta att en person inte gärna byter släktnamn annat än om det finns vägande skäl för namnbytet. Risken för vad som kunde kallas okynnesansökningar bedömdes som ringa. Erfarenheten hos namnmyndigheten visade vidare att de sökande i namnbytesärendena hellre ville förvärva namn som tidi- gare funnits i släkten än nybildade släktnamn. Det syntes därför inte längre behöva iakttas någon återhållsamhet när det gällde att ta i anspråk nybildade släktnamn. Dessa omständigheter i förening med det minskade behovet av namnstabilitet föranledde utredningen att föreslå ett borttagande av kravet på namnmyndighetens prövning vad avsåg det befintliga släktnamnet. Genom en sådan förenkling skulle det på denna punkt också uppnås överensstämmelse med dansk och norsk rätt. Utredningen ville inte heller förorda någon särskild begränsning med avseende på antalet tillfällen som en person skulle kunna byta släktnamn i administrativ ordning. Detta med hänsyn till den ringa risk för upprepade namnbyten som enligt utredningen fick anses föreligga (s. 125). Kraven på nytt släktnamn namnlag uppställdes (9 och 10 §§) vissa bestämmelser om hur nytt släktnamn fick vara beskaffat. Utredningen fann att dessa bestämmelser i huvudsak kunde behållas, dock med de tillägg och justeringar som tas upp i det följande. Dubbelnamn, dvs. ett släktnamn bestående av två namn vilka även var för sig kan utgöra släktnamn, hade under senare delen av 1900- talet alltmer kommit att framstå som en udda företeelse i den svenska namnrätten. Längre tillbaka i tiden hade det dock inte funnits hinder mot att anta dubbelnamn. års namn- lags ikraftträdande innehöll till och med en ut- trycklig bestämmelse om rätt för hustru att anta dubbelnamn, bestående av hennes släktnamn som ogift och mannens släktnamn. Antagande av dubbelnamn härutöver förekom i viss mån men synes inte ha varit föremål för diskussion i lagstift- ningssammanhang förrän själva konstruktionen med dubbelnamn avfärdades i det förslag till namnreglering som lades fram på 1920- talet. Också namnrättskommitté förkastade tanken på att tillåta nya dubbelnamn och menade att dessa genom sin konstruk- tion i många fall var ohanterliga. Även om det inte fanns något uttryckligt förbud mot dubbelnamn och något sådant heller inte kom att inflyta namnlag kom namnmyndigheten också fortsättningsvis att inta en restriktiv praxis och bara undantagsvis godkänna nya dubbelnamn. konstaterade att dubbelnamn även utom- lands var en ovanlig namnform för barn. I fanns dock en sådan ordning liksom, för visst fall beträffande utomäktenskapligt barn, i . Stora praktiska olägenheter talade enligt utredningen mot en ordning med dubbelnamn. Redan dubbelnamnens längd gjorde dem otympliga och svårhanterliga. Härtill kom att ett system med dubbelnamn kräver att det bestäms i vilken ordning de båda namnen får bäras och vilken av dubbelnamnets beståndsdelar som får föras vidare när barn vill förvärva båda föräldrarnas namn och en av dem eller båda har dubbelnamn. Utredningen såg även problem med hur man skulle lösa den situation som kan uppstå om en person med dubbelnamn vill bli befriad från det ena ledet i ett dubbelt efternamn. Eftersom de befarade olägenheterna av en ord- ning med dubbelnamn antogs bli betydande ville utredningen inte föreslå att den möjligheten skulle öppnas i det svenska namn- skicket. Utredningen föreslog i stället ett uttryckligt förbud mot att godkänna släktnamn som bestod av dubbelnamn. I det föregående har redovisats vilka krav namnlag kom att ställa i fråga om släktnamns överensstämmelse med inhemskt språkbruk. Som nytt släktnamn fick sålunda, med vissa undantag, godkännas endast namn som till bildning, uttal och stavning överensstämmer med inhemskt språkbruk. Utredningen föreslog en viss uppmjukning av dessa regler för att tillgodose önskemål dels från svenska medborgare som arbetade utomlands i inter- nationell tjänst och som ville ha ett från internationell synpunkt mera gångbart namn, dels från invandrare i som ville göra sitt namn lättare att uttala utan att för den skull anpassa namnet helt till svenskt språkbruk. Enligt utredningen borde därför ett nytt släktnamn kunna godkännas om det till bildning, uttal och stav- ning är för svenska förhållanden tjänligt som släktnamn. namnlag (10 §) angav i sex särskilda punkter i vilka fall släktnamn inte fick godkännas på grund av att de lätt kunde för- växlas med annat släktnamn eller med annat kännetecken som till- kom annan.