sou · H1B34 · 2013-02-08 00:00:00 — Förslagen till språkliga och strukturella ändringar är så genomgripande att de möjligen kan motivera att den nuvarande lagen ersätts med en ny. Med hänsyn till hur utredningsdirektiven formulerats har utredningen dock valt att utforma förslagen som ändringar av den gällande lagen. Förslagen kan dock också användas som underlag till förslag om en ny lag. 5.5.2Prövningen flyttas från regeringen till Förslag: Handläggningen av ärenden om medling flyttas från regeringen till . Regeringens handläggning av förvaltningsärenden har varit föremål för översyn. Utgångspunkten för arbetet har varit att avlasta regeringen sådana ärenden som inte kräver politiska ställningstaganden. Ärenden enligt medlingslagen hör till de frågor som fortfarande prövas av regeringen. I enlighet med utredningens direktiv ska handläggningen av ärendena flyttas från regeringen. Frågan är då vilken domstol eller förvaltningsmyndighet som ska handlägga ärendena i stället för regeringen. Den frågan bör analy- seras med utgångspunkt i ärendenas karaktär och i kompetensför- delningen mellan domstol och förvaltningsmyndighet. Om ärendena ska handläggas i domstol uppkommer frågan om kompetensfördel- ningen mellan allmän domstol och allmän förvaltningsdomstol. Från praktiska utgångspunkter handlar valet dock kanske främst om att identifiera en domstol eller förvaltningsmyndighet som framstår som lämplig att handlägga ärendena. För en sådan bedömning har det betydelse vilka mål och ärenden som myndigheten i övrigt hand- lägger. Men frågor om myndighetens organisation och juridiska kompetens har också betydelse. Ärendenas karaktär: civilrätt och sakprövning Utmärkande för medlingsärendena är att det bakomliggande rätts- förhållandet är civilrättsligt. Tvisten rör i grunden det inbördes rättsförhållandet mellan upphovsmän och dem som använder verk. Medlingslagens regler innebär också att avtal kan fortsätta att gälla trots att avtalstiden har löpt ut. Den myndighet som tar över ären- dena från regeringen ska alltså fatta beslut med civilrättsliga konse- kvenser och som – i syfte att undvika avtalslösa tillstånd – innebär en avvikelse från den förmögenhetsrättsliga huvudregeln att avtal bara gäller som parterna har kommit överens om. Tydligast blir ärendenas civilrättsliga prägel när man beaktar att ensamrättigheterna som berörs av avtalslicensen – och, eventuellt, förlängs mot ena partens vilja – representerar förmögenhetstillgångar för varje enskild upphovsman. Ärenden om medling går till stora delar ut på andra frågor än att bedöma en viss persons lämplighet att få uppdraget som medlare. Handläggningen handlar om att i sak pröva förutsättningarna för medling. I de medlingsärenden som förekommit har parterna i något fall dessutom varit oense bl.a. om olika preliminärfrågor som exempelvis rört partsställning. Prövningen kan komma att avse frå- gor som innefattar kvalificerade rättsliga bedömningar. Som exempel kan nämnas frågan om parterna är behöriga att ingå avtal med avtals- licensverkan. En tillämpning av lagen kräver också goda kunskaper om hur systemet med avtalslicens är uppbyggt. I ordningen med avtalslicens ligger även att ärendena berör ett mycket stort antal upphovsmän och verk. Användningen kan vara av stor betydelse för både upphovsmän och användare. Domstol eller förvaltningsmyndighet? Nästa fråga är då om prövningen ska ske i domstol eller hos förvalt- ningsmyndighet. I avsnitt 2.6 har de principer som styr kompetens- fördelningen mellan domstol och förvaltningsmyndighet redovisats. Där redovisas också de utgångspunkter i frågan som lagstiftaren har haft i reformer som genomförts . Ärendena har fler och tydligare inslag av rättskipning än vad de har av förvaltning. Det rör sig inte sällan om i grunden reella och komplexa rättstvister mellan två eller flera parter. Rent principiellt talar detta för att ärendena ska hanteras av domstol. Vidare bör be- aktas att beslut om medling får civilrättsliga konsekvenser för enskil- da upphovsmän och användare som avviker från en grundläggande förmögenhetsrättslig princip. Också detta talar för att handlägg- ningen sker i domstol i stället för hos förvaltningsmyndighet. En invändning som kan finnas mot att flytta över handläggningen till domstol grundar sig i att domstolarnas verksamhet i möjligaste mån ska renodlas till dömande uppgifter (se t.ex. SOU 2007:65 och prop. 2009/10:100 s. 287). har handläggningen av ett antal ärendetyper flyttats från domstol till förvaltningsmyndighet. Det finns således en tendens i lagstiftningen i riktning mot att låta ärenden handläggas i domstol som första instans. En utgångspunkt är att domstolarna som första instans endast ska handlägga ärende- typer som kräver domstolsprövning (prop. 2010/11:119 s. 36 f). Hänsyn bör dock tas till att flera andra upphovsrättsliga frågor hanteras i domstol. Domstolarna har förutsättningar att hantera även nya upphovsrättsliga ärenden på ett effektivt och rättssäkert sätt. Någon förvaltningsmyndighet som framstår som en naturlig mot- tagare av den aktuella ärendetypen finns däremot inte. De förvalt- ningsmyndigheter som skulle kunna vara aktuella – och – handlägger inte några upphovsrättsliga ärenden och har inte någon lika stark anknytning till upphovsrättsområdet. Det är mot den bakgrunden mest ända- målsenligt att ärendena handläggs i domstol. Allmän domstol eller allmän förvaltningsdomstol? Bör ärendena då prövas i allmän domstol eller i allmän förvaltnings- domstol? Inom de allmänna domstolarnas verksamhetsområde handläggs mål med anknytning till upphovsrätten. Upphovsrättens civil- och straffrättsliga konsekvenser prövas exempelvis i allmän domstol, liksom övriga delar av det upphovsrättsliga sanktionssyste- met enligt 7 kap. URL. Prejudikatbildningen sker i Högsta dom- stolen. En handläggning i allmän domstol ökar därmed förutsätt- ningarna för en sammanhållen praxis i upphovsrättsliga frågor. En handläggning i allmän förvaltningsdomstol skulle däremot leda till att rättsbildningen på upphovsrättsområdet delas upp mellan de högsta domstolarna. Dessutom talar ärendenas civilrättsliga natur för att de bör handläggas i allmän domstol. Detta skulle också stämma bäst överens med den grundläggande uppdelningen mellan allmänna dom- stolar och förvaltningsdomstolar. Mot den bakgrunden bör med- lingsärendena handläggas i allmän domstol. Ärendena bör koncentreras till Det återstår att ta ställning till om handläggningen i första instans bör kunna ske vid vilken tingsrätt som helst eller om ärendena bör koncentreras till en viss domstol i tingsrättsorganisationen. Regeringen har i olika sammanhang redovisat ståndpunkten att alla allmänna domstolar ska kunna pröva alla slags mål och att specialfora som huvudregel bör undvikas. Endast när det för en viss måltyp finns mycket speciella behov som inte kan tillgodoses på annat sätt kan det enligt regeringens uppfattning vara aktuellt att vidta särskilda åtgärder, t.ex. genom att koncentrera måltypen till viss domstol. Ett behov av sådana åtgärder för att uppnå särskild kompetens kan t.ex. finnas när den juridiska komplexiteten är stor som målunderlaget är klart begränsat. 2010/11:119 s. 46 och 52, jfr SOU 2010:44 s. 342 f.) Enligt nuvarande ordning är ensam behörig att i första instans pröva vissa mål med upphovsrättslig anknytning. Det gäller bl.a. tvister om ersättning vid utnyttjande av vissa avtals- och tvångslicensbestämmelser (58 § URL). är som redovisats också exklusivt forum för flera mål med immaterial- rättslig anknytning. Detta gäller exempelvis mål om patents ogiltig- het, om meddelande av tvångslicens och om straffrättsligt ansvar eller skadestånd för patentintrång, se 65 § patentlagen. är även exklusivt forum i mål som rör tillämpningen av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar och i mål som rör ersätt- ning enligt lagen om försvarsuppfinningar. I 10 kap. 6 § varu- märkeslagen och 52 § mönsterskyddslagen anges att är exklusivt forum för vissa mål om gemenskapsvarumärk- en och gemenskapsformgivningar. De flesta tvistemål och brottmål som handlar om upphovsrätt handläggs vid . har gjort en enkätundersökning där samtliga tings- och hovrätter fick svara bl.a. på hur många upphovsrättsliga mål och ärenden som kommit in respektive avgjorts . Enligt enkätsvaren kom det in 70 tvistemål som handlade om upphovsrätt, var- av 50 till . kom det in 4 sådana brott- mål, varav 3 till . kom det in 45 tviste- mål till tingsrätterna, varav 24 till . kom det in 6 brottmål, varav 4 till . Antalet medlingsärenden är mycket få. har det rört sig om ungefär ett ärende . Handläggningen kräver särskild kompetens inom upphovsrätt och kunskap om systemet med avtals- licenser. En effektiv ärendehantering med hög kvalitet förutsätter enligt utredningens mening att medlingsärendena koncentreras till en domstol. är exklusivt forum för flera typer av immaterialrättsliga mål och är den domstol som handlägger flest mål med anknytning till upphovsrätt. Tingsrätten framstår därmed som en naturlig mottagare av de aktuella ärendena. Behörig dom- stol att handlägga ärendena bör således vara . 5.5.3Vilken processlag bör väljas? Förslag: Vid handläggningen ska ärendelagen vara tillämplig. Nästa fråga är vilken lag som ska styra handläggningen av med- lingsärendena. Eftersom prövningen föreslås ske i allmän domstol står valet mellan och ärendelagen. Av dem fram- står ärendelagen som det naturliga alternativet. Ärendelagen gäller bl.a. rättsvårdsärenden som ska tas upp av en tingsrätt. Rättens prövning enligt medlingslagen går ut på att avgöra (1) om det finns förutsättningar för medling, (2) vem som ska utses till medlare och (3) inom vilken tid medlingen ska vara avslutad. Det är frågor där det finns fördelar med ett mindre formbundet för- farande. Prövningen kommer som regel att vara skriftlig och något behov av att lägga fram muntlig bevisning finns som regel inte. Förfarandet kommer typiskt sett att fokusera på annat än att utreda vad som hänt i förfluten tid. Mot den bakgrunden framstår ärende- lagen som den mest ändamålsenliga processlagen för frågor om medling. Förslag: Frågor om medling prövas efter ansökan. En ansök- ningsavgift ska tas ut i medlingsärenden. Bedömning: Kraven i 6 § ärendelagen på vad en ansökan ska innehålla och vad som i övrigt ska ges in är tillräckliga. Utred- ningen föreslår därför inte någon särskild reglering. Enligt nuvarande regler inleds ett medlingsärende genom att en part påkallar medling. Ett påkallande av medling motsvaras närmast, av de alternativ som finns för allmän domstol, av en ansökan om medling. Frågor om medling bör därför prövas efter ansökan. En ansökan enligt ärendelagen ska vara skriftlig och, förutom vissa kontaktuppgifter, innehålla uppgifter om det som yrkas, de omständigheter som åberopas till stöd för yrkandet, de bevis som åberopas och det som ska styrkas med varje särskilt bevis. Skriftliga bevis ska ges in med ansökan (4–6 §§). Dessa krav inne- håller i de flesta fall den information som behövs för att tingsrätten ska kunna göra sin prövning. Om ansökan är så ofullständig att den inte kan läggas till grund för prövningen bör tingsrätten förelägga sökanden att komplettera den. Om föreläggandet inte följs kan ansökan komma att avvisas (9–10 §§). Utredningen har övervägt om det bör ställas fler krav på an- sökan, exempelvis att sökanden ska lämna ett eller flera förslag på medlare och redovisa sin inställning till vilken tidsfrist som kan vara lämplig för den aktuella medlingen. Som framgår nedan kan detta vara lämpligt för att en ansökan ska kunna handläggas på ett snabbt och smidigt sätt. Rätten ska dock på eget initiativ ta upp frågorna om parterna inte själva har gjort det. Dess- utom bör kraven på vad en ansökan ska innehålla inte vara onödigt omfattande. Ytterligare krav bör därför inte ställas upp. När ett mål eller ärende initieras av enskild i tingsrätt tas normalt en ansökningsavgift ut (se t.ex. prop. 2010/11:128 s. 55). Så bör vara fallet även när det gäller ärenden om medling. Avgiftens stor- lek bör framgå av förordning. 5.5.5Förutsättningarna för beslut om medling Bedömning: De materiella förutsättningarna för beslut om med- ling behöver inte preciseras. Utredningen föreslår därför inte några förtydliganden i lagen. De materiella förutsättningar som gäller för att regeringen ska bifalla en begäran om medling är (1) att medlingslagen är tillämplig på tvisten, (2) att parterna är behöriga att ingå avtal med avtals- licensverkan eller andra avtal där medling kan förekomma, (3) att förhandlingarna inte har lett till något resultat, samt (4) att begäran om medling har gjorts i rätt tid. Detta har redovisats i avsnitt 5.2.5. Förutsättningarna för medling kan i allt väsentligt utläsas av lag- texten (se 1–3 §§ medlingslagen). Att parterna ska vara behöriga att ingå avtal med avtalslicensverkan eller andra avtal där medling kan förekomma framgår visserligen inte uttryckligen av lagtexten. Detta får dock anses ligga i sakens natur eftersom medlingslagen bara är tillämplig på tvister om ingåendet av sådana avtal. På motsvarande sätt är det inte nödvändigt att förtydliga i lagtexten att medling inte ska äga rum om det redan finns ett avtal med avtalslicensverkan för den aktuella avtalsperioden på området. Frågan kan uppkomma exempelvis om en rättsinnehavarorganisation begär medling med en användare som redan har ingått avtal med avtalslicensverkan med en annan organisation som representerar rättsinnehavare (jfr av- snitt 5.4.2). Eftersom syftet med bestämmelserna om medling är att försöka få parterna att nå frivilliga överenskommelser för att undvika ett avtalslöst tillstånd följer det att medling inte ska äga rum i sådana situationer. Detta behöver inte förtydligas i lagtexten. Den nuvarande regleringen tycks inte ha medfört några särskilda svårigheter i tillämpningen, i vart fall inte som har kommit till uttryck i de regeringsärenden som har förekommit. Att det skulle vara oklart i vilka situationer som medling ska äga rum har inte heller påpekats av de tillfrågade organisationerna. Förutsätt- ningarna för beslut om medling är reglerade på ett tillfredsställande sätt i den nuvarande lagtexten. Någon ytterligare reglering av förutsättningarna för beslut om medling är därför inte nödvändig. 5.5.6Vem ska utses till medlare? Förslag: Det förtydligas i lagen vem som ska utses till medlare. Endast den som är opartisk, oberoende och i övrigt lämplig för uppdraget får utses till medlare. Vid bedömningen av om en person är lämplig för uppdraget ska parternas uppfattning sär- skilt beaktas. Av medlingslagen framgår att medling äger rum inför en förlik- ningsman som utses av regeringen (4 §). Det framgår däremot inte hur regeringen närmare ska gå till väga vid valet av förlikningsman eller vilka behörighetskrav som gäller för ett sådant uppdrag. Regeringen avgör i stället för varje särskilt fall vilka kvalifikationer som förlikningsmannen bör ha. Den nuvarande hanteringen av frågan i har redovisats i avsnitt 5.4.2. Eftersom handläggningen av medlingsärendena ska flyttas från regeringen till en allmän domstol bör det preciseras hur valet av förlikningsman ska gå till. Det bör också klargöras vilka som kan komma i fråga för sådana uppdrag. Uppdraget som medlare innebär att särskilda krav måste ställas på den som ska utses. Det gäller särskilt i fråga om personens oberoende och opartiskhet, men också när det gäller de personliga egenskaper en medlare bör ha för att i övrigt vara lämplig för uppdraget. Dessa krav bör komma till ut- tryck i lagtexten. Medlaren ska vara opartisk och oberoende En medlare ska ha förmågan att kunna hantera en medlingssitua- tion som ofta kan innefatta komplexa intressekonflikter. Det bör därför krävas att medlaren står fri i förhållande till parterna men också i förhållande till andra som berörs av utgången i medlingen, det vill säga är oberoende. En förutsättning bör också vara att medlaren är opartisk. Kraven på medlarens opartiskhet och obe- roende bör i princip motsvara de som gäller enligt jävsreglerna för domare och för skiljemän, se 4 kap. 13 § och 8 § lagen om skiljeförfarande. Medlaren ska vara lämplig för uppdraget Den som ska utses bör ha stor integritet och erfarenhet av tviste- lösning. För att medlaren ska ha goda förutsättningar att lyckas med medlingsuppdraget bör det också ställas höga krav på förmågan att kunna leda medlingsförfarandet, verka för en samförståndslösning och att vinna parternas förtroende. Av betydelse är också att den som utses har erfarenheter av det rättsområde som berörs av med- lingen. För att anses i övrigt lämplig för uppdraget krävs således att särskilda krav när det gäller erfarenhet och kompetens är uppfyllda. Att i lagtexten ange mer specifika kriterier när det gäller kraven på den som ska utses framstår däremot inte som lämpligt. Det finns inte heller skäl att formellt begränsa personkretsen som kan utses att vara medlare. Mest ändamålsenligt är i stället att i lagtexten ställa upp ett allmänt formulerat krav på lämplighet. Frågan är då hur domstolen bland dem som i och för sig är lämp- liga, oberoende och opartiska ska välja ut någon att vara medlare. Ett alternativ vore att använda sig av den förteckning över med- lare som förs av . En sådan lösning ter sig dock mindre lämplig bl.a. därför att medlingsärendena är så få och kräver särskild kompetens. Uppdragen bör av effektivitetsskäl därför ges åt en mer begränsad skara personer. Företrädesvis bör utses personer som parterna har särskilt för- troende för, om de är opartiska och oberoende. För att underlätta utseendet av medlare är det lämpligt att den som ansöker om medling lämnar något eller några förslag på medlare. På motsva- rande sätt kan det vara ändamålsenligt att motparten i sitt yttrande över ansökan redovisar sin inställning till att utse någon av dem. Några formella krav om detta bör dock inte ställas upp. 5.5.7Prolongering och krav på skyndsam handläggning Förslag: Reglerna om när avtal fortsätter att gälla efter det att avtalstiden har gått ut bör finnas kvar. Parternas intresse av att tillämpningen inte drar ut bör tillgodoses genom att det i lagen tas in bestämmelser om medlingsförfarandets längd. Rätten ska ange en för det särskilda fallet anpassad lämplig tids- frist inom vilken medlingen ska vara slutförd. Tidsfristen kan förlängas av rätten om det finns särskilda skäl. Något skynd- samhetskrav som gäller rättens handläggning bör inte införas. Reglerna om prolongering bör finnas kvar Avtalslicenser används inom särskilt utpekade och väl avgränsade områden där det är svårt att hitta samtliga rättsinnehavare och där en stor mängd skyddade verk används. I dessa fall kan avtalslicen- sen vara det enda alternativet för att användaren ska kunna få alla nödvändiga rättigheter. För skolorna är det exempel- vis inte ett realistiskt alternativ att ingå avtal med varje enskild rättsinnehavare för att lösa rättighetsfrågorna kring den kopiering som behövs för undervisningsändamål (jfr 42 c § URL). I annat fall skulle konsekvensen kunna bli att de verk som behöver kopieras för att användas i undervisning inte kan användas. Inom vissa områden har lagstiftaren ansett det särskilt viktigt att det finns avtal om kollektiv användning av verk. Medlingslagen ställer därför en förhandlingsordning till marknadens förfogande. Som framgått ovan har reglerna om prolongering – dvs. att avtal fort- sätter att gälla trots att avtalstiden löpt ut – kommit till i syfte att undvika avtalslösa tillstånd på dessa områden. Reglerna innebär något förenklat att befintliga avtal under vissa förutsättningar fort- sätter att gälla under hela den tid som medlingen pågår och därefter. Systemet med prolongering har blivit kritiserat, främst av före- trädare för vissa rättsinnehavare. De principiella invändningar som framförts grundar sig på att reglerna innebär att upphovsmannens ensamrättigheter och avtalsfrihet sätts åt sidan. Från praktiska ut- gångspunkter upplever man också att man under en kan vara bunden av gamla avtal, som kan vara dåligt anpassade till bl.a. teknikutvecklingen. De har understrukit att medlingen inte får ta än vad som är nödvändigt och pekat på att det kan före- komma att ena parten har ett intresse av att inte medverka aktivt i medlingen. Man har därför föreslagit att reglerna om prolongering tas bort eller, i vart fall, begränsas i tiden. Utredningen har förståelse för kritiken. Medlingslagen är dock dispositiv. Det innebär att de som ingår avtal med avtalslicens- verkan skriftligen kan komma överens om att medlingslagen inte ska tillämpas och därmed, om man så önskar, undvika prolongering. Enskilda upphovsmän har normalt också möjlighet att meddela förbud mot användning. Det gäller dock inte i fråga om avtal om vidaresändning av verk som ingår i en ljudradio- eller tv-sändning (42 f § URL). Ett sådant förbud medför att avtalslicensen inte gäller för de verk som avses med förbudet. Förbudsmeddelandet innebär att hans eller hennes verk inte omfattas av det avtal som enligt prolongeringsreglerna kan fortsätta att gälla som medlingen pågår. Lagstiftaren har så sent som i samband med lagändringarna upprepat att syftet med medlingslagen är att undvika avtalslösa tillstånd. Under utredningen har det inte kommit fram något som tyder på att intresset av att undvika avtalslösa tillstånd på dessa områden har minskat. Om prolongeringsregeln upphävs skulle det bli svårare att undvika avtalslösa tillstånd. Något annat, mindre ingripande, alternativ finns inte. Övervägande skäl talar därför för att behålla de nuvarande reglerna om när avtal fortsätter att gälla trots att avtalstiden har löpt ut. Intresset av att prolonge- ringen inte drar ut i onödan motiverar däremot att det i lagen tas in bestämmelser om hur lång medlingstiden får vara. Rätten ska sätta en tidsfrist för medlingen En del av kritiken mot reglerna har att göra med att gamla avtal fortsätter att gälla . Om medling begärs bestäms prolongeringstiden av den tid det tar från det att en part ansöker om medling till dess att en medlare har utsetts. Till detta ska sedan läggas tiden från det att medlaren har utsetts till dess medlings- uppdraget avslutats. Enligt gällande rätt finns ingen tidsfrist för när medlingen ska vara avslutad. Det finns inte heller några särskilda krav på att medlingen ska bedrivas skyndsamt. Svaren på de frågor som utred- ningen ställt till berörda aktörer har visat att det upplevs som viktigt att medlingen inte drar ut . process främjar inte heller syftet med medlingen. Det bör därför införas tydligare regler beträffande medlingstidens längd. Ett alter- nativ vore att, efter förebild av reglerna för handelskamrarnas med- lingsinstitut, ange en fast tidsfrist inom vilken medlingen ska avslutas men med möjlighet till förlängning. Eftersom omständigheterna i olika medlingssituationer kan vara mycket varierande bör inte några generella tidsfrister införas. Tidsfristen bör i stället – på motsvarande sätt som vid särskild medling i domstol – bestämmas i det särskilda fallet av rätten (jfr 42 kap. 17 § andra stycket ). Hur lång ska tidsfristen vara? Vid bestämmandet av längden på tidsfristen ska rätten ta hänsyn till tvistens storlek och komplexitet. Fristen ska bestämmas så att den ger parterna incitament att slutföra medlingen så snabbt som möj- ligt. Parterna ska dock ha en rimlig möjlighet att komma överens inom den angivna tiden. Som nämnts kan det vara lämpligt att parterna redovisar sin uppfattning i frågan redan i sina inledande skrivelser (se avsnitt 5.5.4). Rätten bör på eget initiativ hämta in parternas uppfattning i fråga om hur medlingen bör ta. I de fall medlingen innebär att avtal mot någon av parternas vilja fortsätter att gälla efter avtalstidens slut bör rätten vara återhållsam med långa tidsfrister. Avsikten är att den tid det tar att genomföra en medling ska vara kortare än vad som generellt är fallet . Tidsfristen bör kunna förlängas av rätten om det finns särskilda skäl för det. Det förutsätter att någon av parterna ansöker om detta.