sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — Under målets förberedande handläggning ska det bl.a. avgöras om jury ska medverka när målet avgörs. Justitie- kanslern är enligt 9 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen ensam åklagare. I vart fall inledningsvis bör bestämmelserna om hur åtal väcks mot- svara de regler som gäller för tvistemål och enskilda åtal. När de nya bestämmelserna om den inledande handläggningen av allmänna åtal i ordinära brottmål varit i kraft kan det finnas anledning att införa motsvarande regler även i tryckfrihets- och yttrandefrihetsbrottmål. Det förutsätter i sådana fall att bestämmel- serna i 9 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen och 7 kap. 2 § yttrande- frihetsgrundlagen, som behandlar situationer då stämning inte kan delges, ändras så att det framgår att de även gäller när allmänt åtal inte kan delges någon som är ansvarig för brottet. 1 § Allmänt åtal väcks genom att åklagaren hos rätten skriftligen ansöker om stämning mot den som ska tilltalas. Åtal ska anses väckt när stämningsansökan kom in till rätten. Paragrafen är ny. Paragrafen motsvarar den nuvarande bestämmelsen i 45 kap. 1 § RB. Den är en särreglering som innebär att allmänt åtal i tryck- frihets- och yttrandefrihetsmål väcks genom ansökan om stämning. Bestämmelserna i 45 kap. RB om att talan väcks genom att åtalet ges in till rätten och att åklagaren ska förelägga den till- talade att svara på åtalet till rätten är alltså inte tillämpliga. 2 § Ansökan om stämning ska innehålla de uppgifter som anges i 45 kap. 4 och 4 a §§ . Paragrafen är ny. Genom paragrafen klargörs det att en ansökan om stämning vid allmänt åtal i tryckfrihets- och yttrandefrihetsmål ska innehålla samma uppgifter som ett allmänt åtal i ordinära brottmål. Det innebär bl.a. att stämningsansökan ska innehålla ett påföljdsyrkande och att det ska lämnas uppgift om de enskilda anspråk som förs i samband med åtalet. 3 § Stämningsansökan ska avvisas, om rätten finner uppenbart, att den som väcker åtalet inte får föra talan om brottet eller att målet på grund av annat rättegångshinder inte kan prövas. Paragrafen är ny. Paragrafen motsvarar, med vissa språkliga justeringar, den nu- varande bestämmelsen i 45 kap. 8 § RB. Rätten ska alltså göra en inledande kontroll av om det finns förutsättningar för att utfärda stämning. Det gäller bl.a. om rätten är behörig domstol och om talan väckts av behörig åklagare. 4 § Avvisas inte ansökan, ska rätten utfärda stämning på den tilltalade att svara på åtalet. Stämningen ska tillsammans med stämningsansökan och därvid fogade hand- lingar delges den tilltalade. Uppgift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostadsadress, som saknar betydelse för åtalet, ska inte framgå av de hand- lingar som delges. I samband med stämningen ska rätten förelägga den tilltalade att svara på åtalet och övriga yrkanden som framställs i samband med detta enligt vad som föreskrivs i 45 kap. 10 § . Paragrafen är ny. Paragrafens första och andra stycke motsvarar den nuvarande bestämmelsen i 45 kap. 9 § RB. Av hänvisningen i tredje stycket framgår att föreläggandet till den tilltalade ska motsvara åklagarens svarsföreläggande i ordinära brottmål. 19.14Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:2041) om personutredning i brottmål, m.m. 2 § Ett beslut att inhämta yttrande från Kriminalvården meddelas av rätten. Innan allmänt åtal har väckts, får beslut meddelas av åklagaren. Beslutet ska meddelas så snart det lämpligen kan ske. Åklagaren ska besluta att inhämta ett yttrande om det behövs för att åklagaren ska kunna ange ett yrkande om påföljd när åtalet väcks. Om allmänt åtal inte har väckts, får beslut att inhämta yttrande med- delas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för misstanken att han eller hon har begått brottet. Första stycket ändras genom att det införs en bestämmelse om att åklagaren alltid ska inhämta ett yttrande från Kriminalvården om det behövs för att åklagaren ska kunna ange ett påföljdsyrkande när åtalet väcks. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.4. I övrigt görs en språklig ändring. Enligt bestämmelsens nuvarande lydelse får åklagaren inhämta ett yttrande från Kriminalvården innan allmänt åtal har väckts. Genom ändringen blir åklagaren ansvarig för att inhämta underlag om den tilltalades personliga förhållanden när det behövs för att åklagaren ska kunna ta ställning till påföljdsfrågan i samband med att åtalet väcks. Yttrandet som ska inhämtas från åklagaren är ett grundläg- gande yttrande som vid behov kan kompletteras efter att åtal har väckts. Förslaget innebär inte att det övergripande ansvaret för att det finns ett tillräckligt underlag för att rätten ska kunna avgöra påföljdsfrågan flyttas från rätten till åklagaren. Ansvaret för att det finns tillräcklig utredning om den tilltalades personliga förhållan- den ska fortfarande ytterst åligga rätten. När åtal har väckts är åkla- garen inte behörig att inhämta ett yttrande. Däremot kan åklagaren givetvis begära att rätten gör det. Om rätten anser att det finns behov av att komplettera yttrandet som åklagaren inhämtat eller om åklagaren inte inhämtat ett yttrande i en situation där rätten bedömer att det behövs ska rätten, oberoende av åklagarens inställ- ning, besluta om det. Förslaget tar inte heller sikte på de former av personutredningar som är mest ingripande från integritetssynpunkt för den enskilde. Rätten ska även fortsättningsvis ensam ha be- slutanderätt när det gäller läkarintyg enligt 7 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. och rättspsykiatriska undersök- ningar. För att åklagaren ska kunna besluta att inhämta ett yttrande ska det även fortsättningsvis krävas att den tilltalade erkänt gärningen eller att misstankegraden, enligt åklagarens bedömning, uppgår till sannolika skäl. Det senare är alltså samma misstankegrad som nor- malt krävs för anhållande och häktning. För att åklagaren ska kunna begära ett yttrande som kan ge ett tillräckligt underlag för påföljds- yrkandet bör det krävas att utredningen har kommit så långt att åklagaren bedömer att åtal kommer att väckas och att denne har en preliminär uppfattning om hur åtalet kommer att utformas samt vilket straffvärde brottsligheten har. Paragrafen kompletteras av bestämmelser i förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål, m.m. (se vidare i kommentarerna till ändringar i dessa bestämmelser) 19.15Förslaget till lag om ändring i växtförädlarrättslagen (1997:306) 1 § En innehavare av en växtförädlarrätt som inte har hemvist i ska ha ett ombud som är bosatt här i landet. Ombudet ska ha behörighet att för innehavaren av växtförädlarrätten ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om växtförädlarrätt med undantag av allmänt åtal och stämning i brottmål samt av föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Ombudet ska anmälas till växtsort- registret och antecknas där. Om innehavaren av växtförädlarrätten inte har anmält något ombud enligt första stycket, kan delgivning i stället ske genom att den handling som ska delges sänds till honom eller henne under den i växtsortregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte är antecknad i regi- stret, kan delgivning ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos och genom att ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs i en publikation som regeringen bestämmer. Delgivningen anses ha skett när det som har sagts har blivit fullgjort. I paragrafens första stycke görs en ändring av redaktionell karaktär genom att det läggs till att behörigheten inte behöver omfatta del- givning av allmänt åtal. Det är en följdändring av vårt förslag om att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänna åtal. I övrigt görs vissa ändringar av språklig karaktär. 19.16Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:1225) om straff för smuggling 33 § Om ägaren till en vara, som kan förverkas enligt 16 § första stycket 1, inte kan delges talan på det sätt som är föreskrivet för allmänt åtal i brott- mål, får talan om annan egendom än transportmedel föras mot den hos vilken varan påträffades. Med transportmedel förstås motordrivet fordon och tillhörande släpfordon samt fartyg och luftfartyg. I paragrafen görs två ändringar av redaktionell karaktär till följd av vårt förslag om att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänna åtal. Bestämmelser om förfarandet då en talan om förverkande eller annat yrkande om särskild rättsverkan riktas mot den som inte är tilltalad finns i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. (se kommentarerna till ändringarna i denna lag om det inledan- de förfarandet i sådana mål). 19.17Förslaget till lag om ändring i lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang 18 § Vid handläggningen ska tingsrätten bestå av en lagfaren domare. Om det finns skäl för det får tingsrätten när den avgör saken bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Vid omröstning tillämpas bestämmelserna i 29 kap. . Paragrafens första stycke är ändrat. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13.7.5. Av bestämmelsen framgår att tingsrätten vid handläggningen ska bestå av en lagfaren domare. Bestämmelsen innebär att det obligatoriska kravet på medverkan av nämndemän i rätten vid avgörande av fråga om tillträdesförbud tas bort. Andra meningen innebär att rätten vid avgörandet om det finns skäl för det får vara sammansatt av en lagfaren domare och tre nämndemän. En mer kvalificerad sammansättning av rätten ska alltså inte vara ett hinder mot att avgöra saken. 19.18Förslaget till lag om ändring i lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall Lagen reglerar förfarandet vid prövning av frågan om förverkande enligt 36 kap. 1 b § när talan riktas mot någon som inte är tilltalad. Om annat inte framgår av lagen gäller rättegångs- balkens regler om åtal för brott för vilket är föreskrivet fängelse . Målet ska alltid avgöras vid huvudförhandling. I lagen görs ändringar i anledning av vårt förslag att stämnings- institutet tas bort i mål som rör allmänt åtal. Ändringarna innebär att en talan som förs av åklagaren inte ska väckas genom en ansökan om stämning utan genom att talan ges in till rätten. Däremot före- slår vi att åklagaren, till skillnad mot när det är fråga om en talan som riktas mot den tilltalade, inte ska förelägga motparten att svara till rätten. Svarsföreläggandet ska alltid utfärdas av rätten. Motsva- rande reglering införs när talan riktas mot annan än den tilltalade enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. och lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. (se författningskommentarerna till ändringarna i de lagarna.). Även när det gäller förfarandet enligt denna lag bör rätten, i vart fall tills vidare, har ansvaret för att utfärda svarsföreläggandet. Som angetts i inledningen till författningskommentarerna i de nämna lagarna kan det finnas anledning att överväga att ändra den ordningen när de nya bestämmelserna som gäller vid allmänna åtal varit i kraft . I lagen görs även en ändring till följd av vårt förslag om ändrade bestämmelser om utevarohandläggning i tingsrätten. 3 a § Åklagaren väcker talan enligt denna lag genom att ge in den till rätten. Talan anses väckt när den kommit in till rätten. Rätten ska förelägga den mot vilken talan riktas att yttra sig skriftligen eller senast vid huvudförhandlingen. Paragrafen är ny. Av första stycket framgår att en talan om förverkande enligt lagen ska väckas genom att talan ges in till rätten. Åklagaren ska alltså inte väcka talan genom att ansöka om stämning. Att så är fallet framgår visserligen redan av den nya bestämmelsen i 45 kap. 1 § RB. Vi har dock bedömt att det är lämpligt att uttryckligen reglera detta, efter- som det i paragrafens andra stycke införs en särskild reglering be- träffande svarsföreläggandet. Av andra stycket framgår att rätten ska förelägga motparten att yttra sig över åklagarens talan. Bestämmelsen är en särreglering i förhållande till den nya bestämmelsen i 45 kap. 9 § RB som anger att åklagaren ska förelägga den tilltalade att svara på åtalet i sam- band med att åtalet ges in till rätten. Rätten kan välja att förelägga åklagarens motpart att yttra sig skriftligen eller senast vid huvudförhandlingen. 4 § Den mot vilken talan riktas ska kallas till huvudförhandling och erinras om att målet kan komma att avgöras trots att han eller hon uteblir eller inställer sig genom ombud då han eller hon har förelagts att infinna sig personligen. Om det inte finns särskilda skäl mot det, får målet avgöras trots att den mot vilken talan riktas har inställt sig endast genom ombud eller har ute- blivit. Paragrafen är ändrad. I första stycket görs en ändring av redaktionell karaktär till följd av vårt förslag att avskaffa stämningsinstitutet vid allmänna åtal. Ändringen i andra stycket är en konsekvens av vårt förslag att ändra det grundläggande rekvisitet för bedömningen av om ett mål kan avgöras i den tilltalades utevaro i tingsrätten (se författnings- kommentaren till 46 kap. 15 a § RB). 19.19Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) 3 a § En målsägande som inte är part har enligt viss rätt till insyn i handläggningen av ett ärende eller mål som berör målsäganden. Måls- ägandens rätt till insyn i ett sådant fall får endast begränsas med hänsyn till sekretess om det står klart att det intresse som sekretessen ska skydda har före- träde framför målsägandens intresse av att ta del av uppgiften. Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 6.4. I 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (OSL) finns en s.k. kollisionsbestämmelse som reglerar konflikten mellan om sekretess och den rätt till insyn i mål och ärende som en part kan ha enligt andra bestämmelser om förfarande vid domstolar eller myndigheter, t.ex. enligt RB. I 5 kap. 3 § andra stycket RB (närvaro vid huvudförhandling som hålls inom stängda dörrar) och 23 kap. 18 a § RB (uppgifter i förundersökningen som har betydelse för talan om enskilt anspråk) har vi fört in bestämmelser som ger en målsägande som inte är part en rätt till insyn som sträcker sig längre än vad som gäller för allmän- heten. I första meningen i denna paragraf finns en erinran om dessa bestämmelser. Om målsäganden anlitat ett ombud eller när ett måls- ägandebiträde förordnats har ombudet eller biträdet samma rätt till insyn som målsäganden. Av paragrafens andra mening framgår att målsägandens rätt till insyn enligt de nämnda bestämmelserna i kan begränsas på grund av sekretess om det står klart att det intresse som sekretessen ska skydda har företräde framför målsägandens intresse av att ta del av uppgiften. Det får alltså ske en avvägning där målsägandens intresse vägs mot vikten av att sekretess gäller mot honom eller henne. Av betydelse är i vilken mån uppgifterna har samband med det åtal som rör målsäganden. Målsägandens intresse av insyn kan också bero på vilket brott åtalet avser. Målsägandens intresse av att ta del av uppgifterna är i regel störst när de är fråga om åtal för gärningar som starkt berör målsäganden personligen eller när de behövs för målsägandens kommande talan om enskilt anspråk. Av 10 kap. 4 § OSL framgår att förbehåll kan göras som inskränker målsäganden eller biträdets rätt att lämna uppgifterna vidare. 4 § När en myndighet enligt 3 § eller 3 a § lämnar en sekretessbelagd upp- gift till en enskild part, en målsägande, en ställföreträdare, ett ombud eller ett biträde får myndigheten göra ett förbehåll som inskränker mottagarens rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja uppgiften. Förbehållet får inte innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till part, ställföreträdare, ombud eller biträde. Att den tystnadsplikt som uppkommer genom ett sådant förbehåll som anges i första stycket inskränker den rätt att meddela och offentliggöra uppgifter som följer av 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen följer av 13 kap. 5 § andra stycket. I paragrafen görs tillägg som innebär att bestämmelserna som gör det möjlighet att göra förbehåll som inskränker rätten att utnyttja eller lämna sekretessbelagda uppgifter vidare kan göras även när en målsägande eller ett målsägandebiträde får del av uppgifter enligt den nya bestämmelsen i 10 kap. 3 a § OSL. 19.20Förslaget till lag om ändring i varumärkeslagen (2010:1877) 4 § En innehavare av en varumärkesregistrering, som varken har hemvist i eller bedriver näringsverksamhet som har etablerats här, ska ha ett ombud som har hemvist här i landet. Ombudet ska ha behörighet att för innehavaren ta emot delgivning av stämning, kallelser och andra handlingar i mål och ärenden om varumärket med undantag av allmänt åtal och stäm- ning i brottmål samt av föreläggande för part att infinna sig personligen inför domstol. Ombudet ska anmälas till och antecknas i varumärkesregistret. Om innehavaren inte har anmält något ombud, får delgivning i stället ske genom att den handling som ska delges sänds till innehavaren under den i varumärkesregistret antecknade adressen. Om någon fullständig adress inte är antecknad i registret, får delgivning ske genom att handlingen hålls tillgänglig hos och ett meddelande om detta och om handlingens huvudsakliga innehåll kungörs. Delgivning ska anses ha skett när detta har gjorts. I paragrafens första stycke görs en ändring av redaktionell karaktär genom att det läggs till att behörigheten inte behöver omfatta del- givning av allmänt åtal. Det är en följdändring av vårt förslag om att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänna åtal. I övrigt görs vissa ändringar av språklig karaktär. 19.21Förslaget till förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) 12 § I samband med att den som skäligen misstänks för brott underrättas om misstanken ska han eller hon underrättas om att den som misstänks för brott har rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare samt att under vissa förutsättningar offentlig försvarare kan förordnas. Infor- mation ska dessutom lämnas om rätten i vissa fall till kostnadsfri rådgivning av advokat om åtal väcks. I paragrafen införs en ny andra mening. Motiven har behandlats i avsnitt 3.4.3. Bestämmelsen innebär att den som skäligen misstänks för brott i samband med underrättelse om misstanken även ska få information om rätten till kostnadsfri rådgivning i vissa fall av advokat om åtal väcks. Ändringarna i bestämmelsen i övrigt är språkliga. 13 b § Målsäganden ska tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om –beslut om att förundersökning inte ska inledas eller att en inledd för- undersökning ska läggas ned, –beslut om att åtal inte ska väckas, –att sådan underrättelse till den misstänkte och dennes försvarare som anges i23 kap. 18 a § har ägt rum, och –tidpunkt för huvudförhandling i målet samt dom i målet. Paragrafen är ändrad redaktionellt genom att den delats in i streck- satser som anger vad målsäganden ska tillfrågas om. Den tredje streck- satsen är ett tillägg till den nuvarande bestämmelsen som innebär att en målsägande även ska tillfrågas om han eller hon vill bli under- rättad om att s.k. slutdelgivning ägt rum. Tillägget förs in i anledning av den nya bestämmelsen i 23 kap. 18 a § RB (se författningskom- mentaren till den bestämmelsen). Att det är slutdelgivningen av förundersökningen som avses framgår av den nya bestämmelsen i 23 kap. 18 a § RB. Se vidare den nya bestämmelsen i 13 d § för- undersökningskungörelsen (FUK). 13 d § När sådan underrättelse till den misstänkte och dennes försvarare som anges i 23 kap. 18 a § ägt rum ska målsäganden underrättas om det om han eller hon begärt det. Om målsägandebiträde har förordnats får under- rättelsen i stället lämnas eller sändas till biträdet. Så snart åtal har beslutats ska målsäganden underrättas om beslutet. Första stycket i paragrafen är nytt. Det har förts in i anledning av den nya bestämmelsen i 23 kap. 18 a § RB. Av den bestämmelsen framgår att målsäganden eller ett målsägandebiträde har rätt att efter begäran ta del av uppgifter ur förundersökningen som har bety- delse för talan om enskilt anspråk efter att slutdelgivning ägt rum med den misstänkte och dennes försvarare (se vidare författnings- kommentaren till den bestämmelsen). Av första stycket framgår att en målsägande ska underrättas om att s.k. slutdelgivning har ägt rum om denne har uppgett att han eller hon vill ha sådan information (jfr 13 b § FUK). En sådan under- rättelse ska alltså bara lämnas om målsäganden har begärt det. Av andra meningen i första stycket framgår att ett målsägandebiträde kan underrättas i stället. Att det är en underrättelse om att utred- ningen kommit så långt att slutdelgivning skett framgår av 23 kap. 18 a § RB. Den nuvarande bestämmelsen i paragrafen har med en språklig ändring förts in i andra stycket. 13 e § Om åklagaren, trots att målsäganden begärt det, inte åtar sig att föra målsägandens talan om enskilt anspråk i samband med att åtalet väcks ska åkla- garen underrätta målsäganden om detta och skälen för det. Det gäller inte om ett målsägandebiträde förordnats för målsäganden enligt lagen (1988:609) om målsägandebiträde eller om det är förenat med betydande svårigheter att under- rätta målsäganden. Om målsäganden, under förundersökningen eller annars, uppgett att han eller hon vill framställa talan om enskilt anspråk i samband med åtalet och åklagaren inte för den talan ska åklagaren förelägga målsäganden att anmäla sitt anspråk till åklagaren i sådan tid att det kan delges motparten i samband med att åtalet väcks. Åklagaren ska upplysa målsäganden om att rätten annars kan komma att besluta att anspråket inte tas upp till prövning i sam- band med åtalet. En åtgärd enligt detta stycke behöver inte vidtas om nöd- vändiga uppgifter om anspråket anmälts tidigare eller om det är förenat med betydande svårigheter att vidta åtgärden. Första och andra stycket ska tillämpas också när anspråket övertagits av annan. Paragrafen är ny. I första stycket har det införts en uttrycklig bestämmelse om att en åklagare som beslutar att inte föra en målsägandens talan om en- skilt anspråk ska underrätta målsäganden om detta genom ett moti- verat beslut. Bestämmelsen innebär ingen förändring mot vad redan som får anses följa gällande rätt. Som vi utvecklat i avsnitt 14.6.2 bedömer vi dock att det bör införas en uttrycklig bestämmelse som reglerar detta. Av andra meningen i första stycket framgår att åkla- garen inte behöver underrätta målsäganden om ett målsägandebiträde har förordnats. Av ändringar i 3 § lagen om målsägandebiträde framgår att målsägandebiträdet i sådana fall ansvarar för att bistå målsäganden med det enskilda anspråket. Det finns inget krav på att underrättelsen ska ske på visst sätt. Om anledningen till att åklagaren inte kan åta sig att föra talan är att det saknas nödvändiga uppgifter om anspråket kan åklagaren förelägga målsäganden att anmäla sådana enligt bestäm- melsen i andra stycket. Enligt andra stycket ska åklagaren under vissa förutsättningar förelägga en målsägande att anmäla sitt enskilda anspråk i sådan tid att det kan delges den som anspråket riktar sig mot i samband med att åtalet väcks. Åklagaren ska upplysa målsäganden om att rätten annars kan komma att besluta att anspråket inte tas upp till prövning i samband med åtalet (jfr 22 kap. 5 § andra stycket RB). Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.9.3 och vissa handlägg- ningsfrågor i anledning av denna har tagits upp i avsnitt 14.10.2. Regleringen kompletterar den allmänna bestämmelsen om att en- skilda anspråk som målsäganden vill föra i samband med åtalet ska anmälas innan åtalet väcks (se 22 kap. 2 a § RB).