sou · H1B321 · 2013-04-04 00:00:00 — Förslag: En framställning om verkställighet av svensk brott- målsdom får sändas till flera stater om det är möjligt enligt den internationella överenskommelse som tillämpas. Det framgår inte av IVL om en framställning kan skickas till flera stater . Enligt lagen om förverkande får ett beslut om för- verkande sändas över till flera medlemsstater . Detta gäller däremot inte enligt lagen om bötesstraff. Bestämmelserna i dessa lagar bygger på vad som gäller enligt respektive rambeslut. I fall där den dömde har tillgångar i olika länder kan det vara till fördel om verkställighetsåtgärder kan ske i olika länder . Detta kan också öka förutsättningarna för brottsbekämpningen. Vi bedömer därför att i den mån det är möjligt enligt en internationell överenskommelse som är bindande för bör framställning kunna skickas till flera stater . Detta är t.ex. möjligt enligt förverkandekonventionen. I fall där indrivning sker i flera stater är det viktigt att bevakar så att det sammanlagda värdet av det som verkställs inte överstiger det belopp som anges i domen. Detta bör framgå av lagen, se även av- snitt 13.2.6. 13.2.5Omvandling av bötesstraff eller förverkande Förslag: får inte tillåta att en svensk brottmålsdom om böter i en annan stat förvandlas till fängelse eller annan påföljd i den staten. får inte heller avseende en svensk brottmålsdom om förverkande tillåta att denna verkställs i den verkställande staten genom frihets- berövande eller någon annan åtgärd eller att ett beslut om för- verkande avseende viss egendom verkställs i den andra staten genom betalning av ett belopp motsvarande egendomens värde. I svensk rätt finns en möjlighet att förvandla böter som inte betalas till fängelse i lägst och högst (25 kap. 8 § andra stycket ). Denna möjlighet används i mycket begränsad omfattning. Det finns inte i svensk rätt några möjlig- heter att omvandla ett beslut om förverkande. Det kan i andra stater finnas bestämmelser som innebär att ett bötesstraff eller beslut om förverkande kan omvandlas till en frihetsberövande påföljd eller till en annan åtgärd vid bristande fullgörelse. Enligt 2 kap. 3 § lagen om bötesstraff ska Kronofogdemyndig- heten inte tillåta att bötesstraffet förvandlas till fängelse eller annan påföljd i den andra staten. Enligt 2 kap. 3 § lagen om beslut om förverkande får inte tillåta att verkställig- heten i en annan stat sker genom frihetsberövande eller någon annan åtgärd som ersätter förverkandet. får inte heller, avseende beslut om förverkande av viss egendom, tillåta att verkställigheten i stället sker genom betalning eller verk- ställighet avseende egendomens värde. I förarbetena konstateras att förvandling av böter i används i mycket begränsad omfatt- ning. Vidare har en möjlighet för en annan stat att verkställa ett svenskt beslut om förverkande genom någon annan åtgärd än den som uttryckligen framgår av beslutet, t.ex. genom frihetsberövande, tett sig alltför främmande från ett svenskt perspektiv. Ett förbud mot att beslut om förverkande av viss egendom i stället får ske genom betalning har ansetts behövligt mot bakgrund av att en så- dan möjlighet ges i rambeslutet och någon sådan möjlighet inte finns i svensk rätt.15 Vid tillämpning av förverkandekonventionen framgår av 21 c § IVF att det i en framställning om verkställighet ska anges att fri- hetsberövande inte får äga rum på grund av framställningen. Det finns i övrigt inte någon uttrycklig sådan bestämmelse i IVL eller IVF. Fråga är då om det i den nya lagen finns anledning att ta in bestämmelser om förbud mot omvandling på motsvarande sätt som gjorts vid genomförandet av de ovan nämnda rambesluten. Av artikel 48 i brottmålsdomskonventionen framgår att i fall där ett bötesstraff inte kan indrivas, kan domstol i den verkställande staten ådöma förvandlingsstraff innefattande frihetsberövande, så- vitt båda staternas lagstiftning innehåller bestämmelser härom och den ansökande staten inte uttryckligen har begränsat sin begäran till enbart indrivning av böter. Vidare framgår av artikel 17 i för- 2008/09:218 s. 36 f och prop. 2010/11:43 s. 61 f. verkandekonventionen att den verkställande staten inte ska till följd av en framställning ålägga fängelsestraff vid bristande fullgörelse eller vidta annan åtgärd som inskränker en persons frihet, om den ansökande staten i framställningen har förklarat att så inte får ske. Vidare framgår av artikel 14.4 att om en framställning av förverk- ande avser ett bestämt föremål kan parterna komma överens om att den verkställande staten kan verkställa förverkandet i form av ett åläggande att betala ett penningbelopp motsvarande värdet av egen- domen. Motsvarande bestämmelser finns förverkande- konvention. På motsvarande sätt som vid överförande av verkställighet av bötesstraff och beslut om förverkande till andra medlemsstater inom EU måste det från ett svensk perspektiv anses främmande att verk- ställigheten av ett bötesstraff eller ett beslut om förverkande som begärs överförd kan verkställas på annat sätt än som framgår i framställningen, t.ex. genom frihetsberövande. Som framgår ovan berörs denna frågeställning inte i alla överenskommelser som omfattas av IVL. Det är möjligt att det avseende dessa överens- kommelser inte heller är möjligt att omvandla ett beslut om för- verkande till annan åtgärd. Av lagen bör emellertid framgå att aldrig kan tillåta att ett svenskt bötesstraff förvandlas till fängelse eller annan påföljd i den andra staten, eller att ett svenskt beslut om förverkande verkställs genom frihets- berövande eller någon annan åtgärd som ersätter förverkandet. Av lagen bör vidare framgå att i fall där ett beslut om förverkande avser viss egendom, får inte heller tillåta att verkställigheten i stället sker genom betalning eller verkställighet avseende egendomens värde. Huruvida i framställningen uttryckligen måste ange dessa begränsningar beror på vilken överenskommelse som tillämpas. För att undvika tvek- samhet bör som regel alltid skriva in en sådan begränsning i framställningen. Förslag: Efter att en framställning om verkställighet av svensk brottmålsdom sänts till en annan stat, får fortsatt verkställighet inte äga rum i . Verkställigheten får dock fortsätta om det är möjligt enligt en internationell överenskommelse som är bindande för . Verkställigheten får återupptas i om Kronofogde- myndigheten återkallar framställningen eller om den andra staten meddelat att framställningen avslagits, att den avstår från att verkställa domen eller att verkställighet inte kan äga rum där. Detta motsvarar vad som gäller . Av lagen ska framgå att en framställning ska återkallas utan dröjsmål om bötesstraffet eller förverkandet som framställ- ningen avser skulle bortfalla enligt svensk lag eller till följd av en svensk myndighets beslut. Av 29 § IVL följer att verkställighet inte får påbörjas i när en framställning vidarebefordrats av till en annan stat. Den utdömda påföljden ska dock verkställas i , om framställningen återkallas innan den andra staten meddelat att den ämnar uppta framställningen till slutlig prövning eller om den andra staten meddelar att framställningen avslagits, att den avstår från att verkställa påföljden eller att verkställighet inte kan äga rum i den andra staten. Denna bestämmelse bygger på artikel 11.1 i brottmålsdomskonventionen. Bestämmelsen har gjorts generellt tillämplig för övriga överenskommelser om förverkande som om- fattas av IVL. Här kan dock påpekas att enligt artikel 16.1 i förverkande- konventionen är den ansökande staten oförhindrad att själv söka verkställa beslutet även efter en framställning om verkställighet har gjorts till en annan stat. Detsamma gäller enligt förverk- andekonvention. Denna reglering skiljer sig alltså från brottmåls- domskonventionen. När tillträdde förverkandekonventionen 1990 ansåg regeringen att det inte minst ur rättsäkerhetssynpunkt var viktigt att dubbelförverkande inte kan ske och att 29 § IVL därför även skulle omfatta förverkandekonventionen, på samma sätt som gäller bl.a. narkotikabrottskonventionen.16 Det kan ifrågasättas om det nu finns skäl att göra en annan bedömning och tillåta, i de fall det framgår av en internationell överenskommelse som är bindande för , att verkställigheten fortsätter i även efter att en framställning gjorts till en annan stat. Detta är möjligt enligt 2 kap. 4 § lagen om beslut om förverk- ande. Vid genomförandet av rambeslutet som ligger till grund för denna lag anförde regeringen att verkställighet i flera stater kan ut- göra ett effektivt sätt att få förverkandebeslutet verkställt i sin 1995/96:49 s. 29. helhet och då särskilt när personen i fråga har tillgångar i flera medlemsstater. Det påtalades vidare att det inte kan uteslutas att verkställighet i flera stater av ett beslut om förverkande avseende en betalningsskyldighet kan innebära en viss risk för att det sammanlagda värdet av det som verkställs överstiger det belopp som anges i be- slutet. Ett sådant överförverkande är naturligtvis inte tillåtet. I lagen har därför införts en bestämmelse som innebär att Krono- fogdemyndigheten, när verkställighet sker i flera länder, har en skyldighet att bevaka att det sammanlagda värdet av det som verk- ställs inte överstiger det belopp som anges i beslutet. Vidare har en underrättelseskyldighet till den andra medlemsstaten om det finns risk för överförverkande.17 Penningtvättsutredning, som bl.a. har lämnat förslag på tillträde till 2005 års förverkandekonvention, har i denna fråga framfört att det finns flera fördelar med att verkställighet kan ske i trots att en begäran om verkställighet har lämnats till en annan konventionsstat. Som exempel ges om egendom anträffas i sedan verkställighet begärts utomlands. Utredningen har påtalat att denna fråga bör övervägas i ett större sammanhang och lämpligen tas upp av denna utredning.18 Även vi gör bedömningen att det skulle vara till fördel om verk- ställighetsförbudet inte gäller generellt, utan att det möjliggörs att verkställigheten i fortsätter när en överenskommelse ger en sådan möjlighet. Detta skulle motsvara den ordning som gäller vid verkställighet av beslut om förverkande i en annan medlemsstat inom EU. I lagen bör som huvudregel framgå att fortsatt verkställighet inte får äga rum efter en framställning sänts till en annan stat. Som undantag bör det, enligt det ovan beskrivna, vara tillåtet med fort- satt verkställighet i om det är möjligt enligt den aktuella överenskommelsen. På motsvarande sätt som i lagen om beslut om förverkande bör det även tas in en bestämmelse om att Krono- fogdemyndigheten ska bevaka att det sammanlagda värdet av det som verkställs inte överstiger det belopp som anges i beslutet. I lagen bör vidare framgå i vilka fall verkställigheten får åter- upptas i . Här bör en motsvarighet till 29 § andra stycket IVL tas in i den nya lagen. Detta innebär att bötesstraffet eller beslutet om förverkande får verkställas i om framställningen återkallas eller om den andra staten meddelat att framställningen 2010/11:43 s. 62 f. 18SOU 2012:12 s. 410 f. avslagits, att den avstår från att verkställa bötesstraffet eller för- verkandet eller att verkställighet inte kan äga rum i den staten. När det gäller återkallelse kan det bli aktuellt för Kronofogde- myndigheten att återkalla framställningen om det t.ex. visar sig att personen har återvänt till eller om tillgångar upptäcks här. En återkallelse bör i princip kunna ske när helst Kronofogde- myndigheten bedömer det lämpligt. I de fall brottmålsdomskon- ventionen tillämpas och den andra staten förklarar att framställ- ningen ska tas upp till slutlig prövning, dvs. en ny dom eller ett nytt beslut ska utverkas i den staten, bör återkallelse dock inte ske. Eftersom brottmålsdomskonventionen i praktiken vid överförande av verkställighet från tillämpas ytterst sällan torde denna situation bli mycket ovanlig. I vissa fall ska återkalla framställningen. Det kan t.ex. vara fallet när bötesstraffet eller förverkandet pre- skriberats eller om nåd beviljats i . Det bör av lagen framgå att utan dröjsmål ska återkalla en fram- ställning om bötesstraffet eller förverkandet som framställningen avser skulle bortfalla enligt svensk lag eller till följd av en svensk myndighets beslut, se motsvarande för frihetsberövande påföljder i avsnitt 11.6.2. 13.2.7Fördelning av influtna medel Förslag: får göra en framställning till den verkställande staten om att få del av influtna medel, om den svenska brottmålsdomen avser ett betydande värde och det finns skäl för att göra en sådan framställning. Innan en sådan fram- ställning görs, ska upplysa () om det. Enligt 2 kap. 4 § förordningen (2011:578) om erkännande och verkställighet av beslut om förverkande inom Europeiska unionen får göra en framställning hos den andra medlemsstaten om att få del av värdet av det som förverkats, om beslutet om förverkande avser ett betydande värde och det finns skäl för att göra en sådan framställning. Innan en sådan fram- ställning görs, ska upplysa () om det. En motsvarande bestämmelse om att ska upplysa finns i 2 kap. 5 § förordningen (2009:1428) om erkännande och verk- ställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen. Det finns inte någon reglering i IVL som be- handlar motsvarande situation, vilket har medfört problem i prak- tiken. I något fall har regeringen gett ett bemyndigande att träffa en överenskommelse i det enskilda fallet. En bestämmelse om att kan göra en framställning till den andra staten om att få ta del av influtna medel bör tas in i den nya förordningen. En förutsättning härför är att den överenskommelse som tillämpas möjliggör att parterna kommer överens om en annan fördelning. 13.3Verkställighet i av en utländsk brottmålsdom om böter eller förverkande Som framgår i avsnitt 10.3.3 föreslår vi att Kronofogdemyndig- heten ska vara behörig myndighet i ärenden om en utländsk brott- målsdom om böter eller förverkande ska verkställas i . beslut om verkställighet ska kunna över- klagas till allmän domstol. När brottmålsdomskonventionen tillämpas ska i stället överlämna ärendet till åklagare eller domstol som har att utverka en svensk dom. Den nya beslutsordningen, avseende andra överenskommelser än brott- målsdomskonventionen, innebär en nyhet i förhållande till gällande rätt. För samtliga överenskommelser som omfattas av IVL har en koppling gjorts till förfarandet enligt brottmålsdomskonven- tionen. Som närmare framgår i avsnitt 10.3.4 bedömer vi att detta inte längre bör vara fallet i syfte att underlätta samarbetet för en effektiv brottsbekämpning. Förslag: En utländsk brottmålsdom ska verkställas i om verkställighet i är förenligt med överenskommelsen mellan och den andra staten som ligger till grund för framställ- ningen och domen har vunnit laga kraft. De överenskommelser som omfattas av IVL och som avser bötesstraff och beslut om förverkande är uppbyggda på så sätt att verkställighet ska ske i den verkställande staten om de förutsätt- ningar som anges i överenskommelsen är uppfyllda och det inte föreligger något sådant hinder som anges i överenskommelsen. Det krävs alltså inte, till skillnad från huvudregeln vid verkställighet av frihetsberövande påföljder, något medgivande från den verkställ- ande staten. En grundläggande förutsättning för att en utländsk brottmåls- dom ska kunna verkställas i är att den vunnit laga kraft. Detta bör framgå av lagen. Av den definition som används i lagen framgår att detta även gäller myndighets beslut. Mot bakgrund av att lagen ska tillämpas på flera olika överens- kommelser är det inte möjligt att i övrigt generellt ange vilka förut- sättningar som ska gälla för att en utländsk brottmålsdom om böter eller förverkande ska kunna verkställas i . På motsvarande sätt som vid överförande från krävs det i varje enskilt fall en kontroll av den överenskommelse som åberopas. Detta bör framgå i lagen och innebär i sig inte någon förändring mot vad som gäller . Det handlar bl.a. om att kontrollera om den aktuella staten tillträtt överenskommelsen, vilken typ av förverkande som omfattas av överenskommelsen och om det finns särskilda krav på förbrott. Det kan också finnas andra krav som t.ex. enligt brottmålsdoms- konventionen att den dömde har hemvist i . Förslag: En framställning om verkställighet i av en ut- ländsk brottmålsdom ska avslås om -verkställighet i skulle vara oförenlig med grundlägg- ande principer för rättsordningen här, -gärningen, som ligger till grund för bötesstraffet eller för- verkandet, inte motsvarar brott enligt svensk lag (dubbel straff- barhet, -det strider mot principen om ne bis in idem, -gärningen som bötesstraffet eller förverkandet avser utgör ett politiskt eller militärt brott, -den dömde vid tiden för brottet inte fyllt , -en tillämpning av 35 kap. 7 § eller 36 kap. 15 § skulle innebära att påföljden bortfallit, eller -verkställighet inte skulle vara förenlig med bestämmelser om immunitet. Vägransgrund enligt listan gäller inte om ett avslag skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den andra staten. En framställning får avslås om verkställighet i i annat hänseende skulle strida mot den överenskommelse mellan och den andra staten som ligger till grund för framställningen. Bedömning: Det bör inte i lagen införas en bestämmelse som erinrar om hinder mot verkställighet när verkställighet i skulle stå i strid mot . De hindersgrunder som gäller vid verkställighet i enligt brottmålsdomskonventionen anges i 5 och 6 §§ IVL, se närmare avsnitt 4.2.1. Vid tillämpning av andra överenskommelser som omfattas av IVL finns i 21 a–i IVF för respektive överenskommelse en hänvisning till vilka av vägransgrunderna i 5 och 6 §§ IVL som är tillämpliga. För de flesta av överenskommelserna tillämpas samtliga vägransgrunder i uppräkningen med undantag från 5 § andra stycket 3 som endast rör frihetsberövande påföljder och 8 som hän- visar till brottmålsdomskonventionen. När det gäller förverkande- konventionen hänvisas emellertid, såvitt avser 6 § IVL, endast till första punkten såvitt avser politiskt brott och punkten 8 avseende preskription (21 c § IVF). Den lösning som finns fungerar inte i en konventions- neutral reglering. I den nya lagen bör i stället finnas en generell lista av de vägransgrunder som det för svenskt vidkommande kan finnas anledning att tillämpa. Vi bedömer det här relevant att beakta vilka vägransgrunder som har bedömts som relevanta vid genomföran- dena av rambesluten om erkännande och verkställighet av bötes- straff samt beslut om förverkande. En inledande fråga är om vägransgrunderna ska vara obliga- toriska eller fakultativa. finns en uppdelning av obligatoriska vägransgrunder i 5 § IVL och fakultativa vägransgrunder i 6 § IVL. I lagen om bötesstraff och i lagen om beslut om förverkande är samtliga hindersgrunder obligatoriska. Detta innebär att Kronofogde- myndigheten inte har att göra en diskretionär prövning av om en vägransgrund ska tillämpas eller inte. När det gäller frihets- berövande påföljder föreslår vi att samtliga vägransgrunder ska ut- formas som obligatoriska, men att undantag kan göras på grund av humanitära skäl, se avsnitt 12.3.1. Därutöver föreslår vi en fakul- tativ generalklausul. En enhetlig reglering talar för att vägrans- grunderna även när det gäller böter och förverkande utformas som obligatoriska, med undantag för en fakultativ generalklausul. Samt- liga vägransgrunder som anges nedan, och som bör finnas i lagen, är av sådan karaktär att verkställighet inte bör övertas. En nackdel med en sådan lösning är emellertid att det är flera olika överens- kommelser som kan tillämpas på förverkade och att det finns vissa skillnader gällande vilka hinder som kan göras gällande mot verk- ställighet. Det finns därför en risk för att en vägransgrund enligt lagen inte täcks av innehållet i en överenskommelse. Vi bedömer därför att det i lagen bör finnas en undantagsbestämmelse som innebär att de obligatoriska vägransgrunderna inte ska gälla om ett avslag skulle strida mot den tillämpliga överenskommelsen. torde detta kunna bli aktuellt när det gäller förverk- andekonventionen. När förverkandekonventionen infördes ansågs att det inte var möjligt att hänvisa till vissa punkter i IVL, se ovan. I förarbetena betonades dock att om någon av de grunderna skulle göra sig gällande och verkställighet skulle framstå som stötande, t.ex. om det är fråga om ett militärt brott eller den dömde är , bör verkställighet i stället kunna vägras under hänvis- ning till att verkställigheten skulle strida mot grundläggande prin- ciper för den svenska rättsordningen.19 Detta gör sig gällande även enligt den nya lagen. I avsnitten 12.3.2 till 12.3.11 finns en genomgång av vilka vägrans- grunder som bör gälla i den nya lagen om internationell straff- verkställighet beträffande frihetsberövande påföljder. 1995/96:49 s. 24 ff. väganden, när det gäller vilka vägransgrunder som bör finnas med i lagen, gör sig i huvudsak gällande beträffande böter och förverk- ande. Vissa skillnader kan emellertid anses befogade. Detta innebär sammanfattningsvis följande. Verkställighet av en utländsk brottmålsdom om böter eller för- verkande ska på motsvarande sätt som om domen avser frihets- berövande påföljd inte få verkställas i om verkställigheten skulle vara oförenlig med grundläggande principer för rättsord- ningen här (ordre public). Även avseende böter och förverkande bör kravet på dubbel straffbarhet finnas kvar. Detta innebär att en framställning ska avslås om gärningen, som ligger till grund för bötesstraffet eller för- verkandet, inte motsvarar brott enligt svensk lag. Ett frångående av kravet har i och för sig bedömts möjligt i samarbetet mellan med- lemsstater inom EU. Som framgår i avsnitt 12.3.3 är det emellertid, vid samarbete med stater utanför och EU, fråga om en vid krets av stater där synen på vad som bör kriminaliseras kan skilja sig åt. En avslagsgrund som innebär att en framställning ska avslås om verkställighet här skulle strida mot principen om ne bis in idem bör även finnas när det gäller böter och förverkande. Dessa punkter kan utformas på motsvarande sätt som gäller för frihetsberövande påföljder, se avsnitt 12.3.4. Vidare ska en framställning kunna avslås om gärningen som bötesstraffet eller förverkandet avser utgör ett politiskt eller militärt brott eller om den dömde vid tiden för brottet inte fyllt , se avsnitt 12.3.5 och 12.3.6. Verkställighet ska vidare kunna vägras om påföljden redan är preskriberad enligt svensk rätt, se avsnitt 12.3.7. Enligt 35 kap. 7 § bortfaller ådömda böter när förflutit från det domen vann laga kraft. Enligt 36 kap. 15 § förfaller beslut om förverkande i den mån verkställighet inte skett från det beslutet vann laga kraft. Enligt 6 § andra stycket IVL ska preskriptionsavbrytande åtgärd som har gjorts i den dömande staten ha samma verkan här i landet som i den andra staten. En hänvisning till denna bestämmelse finns avseende övriga överenskommelser, förutom förverkandekonventionen (21 a–i §§ IVF). Vi har avseende frihetsberövande påföljder bedömt att denna bestämmelse bör gälla generellt, se avsnitt 12.3.7. Detta bör även gälla här även om över- enskommelsen inte har en sådan bestämmelse. I lagen bör även uttryckligen framgå att en framställning kan av- slås om verkställighet inte skulle vara förenlig med bestämmelser om immunitet, se avsnitt 12.3.8. En sådan avslagsgrund finns även i lagen om bötesstraff och lagen om beslut om förverkande. På motsvarande sätt som för frihetsberövande påföljder bedömer vi att det inte uttryckligen av lagen behöver framgå att verkställig- het ska vägras om denna skulle strida mot internationella förpliktelser eller om det finns grundad anledning att anta att domen föranletts eller den däri bestämda påföljden skärpts av hän- syn till ras religion, nationalitet eller politisk åsikt. Detta gäller redan enligt svensk lag. Vi bedömer inte heller att det bör tas in någon bestämmelse som särskilt erinrar om grundlagsskyddet eller om , se avsnitt 12.3.9 och 12.3.10.