sou · H1B344 · 2013-06-26 00:00:00 — 3 § får meddela ytterligare föreskrifter om landstingens rapporteringsskyldighet avseende väntetider enligt 5 kap. 11 § lagen (2013:000) om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet. 4 § får meddela föreskrifter till skydd för enskilda som avses i 17 kap. 2 § 1 lagen (2013:000) om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet. Denna förordning träder i kraft . 1.förordningen (1982:777) om rikets indelning i regioner för hälso- och sjukvård som berör flera landstingskommuner 2.förordningen (1996:933) om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården 3.förordningen (2010:349) om vårdgaranti och 4.förordningen (1998:1518) om behörighet till vissa anställningar inom hälso- och sjukvården m.m. (1985:796) med vissa bemyndiganden för att meddela föreskrifter m.m. Härigenom föreskrivs att 2 och 4 §§ förordning (1985:796) med vissa bemyndiganden för att meddela föreskrifter m.m. ska ha följande lydelse. 2 § får meddela föreskrifter 1.om hälso- och sjukvård enligt 32 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) till skydd för enskilda, 2.om de krav för fastställelse som avses i 1 § första stycket 1–3 och 2 § första stycket 1 lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall, 3.om sprututbytesverksam-het enligt lagen (2006:323) om utbyte av sprutor och kanyler till skydd för enskilda, 4.om journalhandlingars innehåll, utformning, hantering och förvaring enligt patientdatalagen (2008:355), samt om undantag från föreskriften i 3 kap. 10 § samma lag om signeringskrav, a. annan hälso- och sjukvårdspersonal får fullgöra uppgifter som läkare har enligt lagen (1995:831) om transplantation m.m., b. ingrepp enligt får göras endast på sjukhus som får göras endast på sjukhus som avses i 5 § hälso- och sjukvårds- lagen eller vid annan enhet inom (2013:000) om hälso- och sjuk- hälso- och sjukvården eller det vårdsverksamhet eller vid annan enhet inom hälso- och sjukvår- den eller det medicinska områ- det i övrigt, och c. ett sådant sjukhus eller en sådan enhet där ingrepp för transplantation får utföras ska ha tillgång till en donationsansvarig läkare och en kontaktansvarig sjuksköterska med uppgift att förbereda för donationer och ge stöd och information till avlidnas närstående, samt 6. som behövs för att den katastrofmedicinska beredskapen och beredskapsplanläggningen inför höjd beredskap ska få en samordnad inriktning. får meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för verkställigheten av 1.steriliseringslagen (1975:580), 2.31 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), 3.lagen (1995:831) om transplantation m.m., 4.lagen (2006:323) om utbyte av sprutor och kanyler, och 5.3 kap. och 9 kap. patientdatalagen (2008:355). Denna förordning träder i kraft . 24 Ändringen innebär att 2 upphävs. 2Uppdraget och dess genomförande Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att föreslå hur patientens ställning inom och inflytande över hälso- och sjukvården kan stärkas (dir. 2011:25). I uppdraget ingår att föreslå hur regionala skillnader i vårdinnehåll och vårdresultat kan uppmärksammas och hanteras så att kvinnor och män i alla åldrar i hela befolkningen erbjuds en likvärdig och jämlik tillgång till vård av god kvalitet. Utredaren ska föreslå en reglering av ett fritt vårdval över hela . Förslaget ska i denna del även underlätta möjligheten att utnyttja privata vårdgivare i ett annat landsting än patientens hemlandsting. Vidare ska utredaren undersöka om befintliga system för hantering av patientens behov av bl.a. stöd är tillräckliga när det gäller företrädesvis vårdgarantin och det fria vårdvalet och vid behov lämna förslag till en lagreglerad funktion. Utredaren ska överväga hur informationsutbytet mellan patient och vårdgivare kan förbättras, bl.a. genom att underlätta för patienten att få tillgång till sina journaluppgifter. I utredarens uppdrag ingår att överväga hur patienters upplevelser av hälso- och sjukvården bättre ska kunna fångas upp och bearbetas, hur berörda myndigheter bör arbeta för att stärka patientens ställning samt att göra en kartläggning av barnets ställning som patient i hälso- och sjukvården. Slutligen ska utredaren lämna förslag till en ny patientlagstiftning, som ska vara lättillgänglig, överskådlig och pedagogisk. Direktiven har bilagts betänkandet (bilaga 1). Uppdraget och dess genomförande Regeringen beslutade om tilläggsdirektiv till utredningen (dir. 2012:24). I direktiven har regeringen dels förlängt tiden för utredningens slutredovisning till samt förtydligat vissa avgränsningar i uppdraget i förhållande till Utredningen om rätt information i vård och omsorg (S 2011:13). beslutade regeringen om ytterligare tilläggsdirektiv till utredningen (dir. 2012:113). I uppdraget ligger att lämna förslag till en ny lag om hälso- och sjukvårdens organisation som ska ersätta hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Uppdraget ska redovisas . Tilläggsdirektiven har bilagts betänkandet (bilaga 2 och 3). Promemoria om patientens tillgång till sin journal Enligt tilläggsdirektiv överlämnade utredningen sina överväganden vad gäller patientens möjlighet att få tillgång till sin journal via internet. Övervägandena presenterades i form av en promemoria – Patientens tillgång till sin journal. Delbetänkandet Patientlag SOU 2013:2 överlämnade sitt delbetänkande Patientlag till socialminister . I betänkandet lämnar utredningen förslag till en ny patientlag som syftar till att stärka och tydliggöra patientens ställning samt främja patientens integritet, självbestämmande och delaktighet. I betänkandet föreslår utredningen ett lagreglerat fritt val av utförare i öppen vård samt hur statliga myndigheter och patientnämnderna ska bidra till ökad information och kunskap om vad patienter har rätt att förvänta sig i kontakter med hälso- och sjukvården. Utredningen lämnar i delbetänkandet även förslag om hur barns rättsliga ställning kan stärkas inom hälso- och sjukvården. Utredningen har konstaterat att barn, i sin roll som patient, överhuvudtaget inte uppmärksammas i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Det finns därför anledning att särskilt lyfta fram dessa frågor i en central patientlagstiftning. I betänkandet föreslås att det av den nya patientlagen ska framgå att barnets bästa ska beaktas där hälso- och sjukvård ges till barn. Vidare har utredningens föreslagit att det ska Uppdraget och dess genomförande tydliggöras att barnets inställning till en aktuell vårdåtgärd så långt det är möjligt ska klarläggas. Barnets åsikt ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad. Det framgår också av den föreslagna lagen att barn har samma rätt till information om sitt hälsotillstånd och om vård och behandling som vuxna och att informationen ska anpassas till bl.a. ålder och mognad. Även vårdnadshavarnas rätt att få ta del av information om barnets vård och behandling regleras i lagen. har barn, enligt regler i (1949:381) och offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) möjligheter att under vissa omständigheter själva bestämma att information om deras vård inte ska lämnas till vårdnadshavarna. Detta framgår också av utredningens förslag till patientlag. I och med dessa förslag menar utredningen att den del av uppdraget som rör barnets ställning som patient är hanterad och slutförd. I betänkandet hanteras återstående delar av uppdrag och utredningen har därmed uppfyllt sina åtaganden i enlighet med direktiven. Utredningen har haft 13 sammanträden med experter och sakkunniga. Därutöver har informella kontakter med dessa förekommit. Utredaren och sekretariatet har även träffat företrädare för myndigheter, landsting, vårdföretag, intresseorganisationer och enskilda experter inom området. Utredningen har inom ramen för sitt uppdrag samrått med Utredningen om en kommunallag för framtiden (Fi 2012:07). 3Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet I utredningens uppdrag konstateras att hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) i sin nuvarande utformning är ålderdomlig och i vissa fall otydlig samt har en svåröverskådlig struktur. Det finns därför ett behov av en översyn av lagen. har i uppdrag att föreslå en ny lag om hälso- och sjukvårdens organisation som ersätter HSL. Den nya lagen ska vara en ramlag och samla generella bestämmelser om organisation och ansvarsförhållanden inom hälso- och sjukvården. Detta avser särskilt de bestämmelser i som inte föreslås inarbetas i utredningens förslag till ny patientlag.1 Det kan dock även avse bestämmelser i annan lagstiftning på hälso- och sjukvårdens område. Utredningen ska i detta sammanhang överväga om vissa bestämmelser i nuvarande HSL i stället bör regleras i speciallagstiftning eller i förordning. Uppdraget omfattar en översyn av lagens språk, struktur och utformning, utan några förändringar av rådande ansvarsförhållanden inom vården. I avsnitt 3.2. i detta kapitel redovisas utredningens mer grundläggande ställningstaganden och strukturella överväganden rörande den nya lagen. Sedan följer mer detaljerade överväganden och förslag, uppdelade efter lagens avdelningar. Kapitlet avslutas med utredningens överväganden avseende lagen (1982:764) om vissa anställningar som läkare vid upplåtna enheter, m.m. 1 SOU 2013:2 Patientlag. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet 3.2En ny lag ersätter HSL Utredningens förslag: Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) upphävs och ersätts av en ny lag – lagen (2013:000) om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet (organisationslagen). Samtliga bestämmelser i som inte påverkas av utredningens förslag förs materiellt oförändrade över till den nya lagen. Följdändringar görs i en rad lagar med anledning av att HSL upphävs och ersätts av den nya lagen. Sedan HSL trädde i kraft har den ändrats ett 70-tal gånger. Den grundläggande strukturen i lagen har dock behållits oförändrad. Lagen är närmast ett lapptäcke där bestämmelser av olika dignitet ligger samlade i paragrafer som i många fall följs av bokstäver. Ett antal paragrafer har upphävts . Lagen innehåller inga kapitel och det är en utmaning att hitta specifika paragrafer eftersom de inte grupperats efter ämnen eller annat. Det är inte heller tydligt vilket ansvar de olika aktörerna har för de olika bestämmelserna. De övergripande rubrikerna i HSL kan anses bidra till otydligheten. Landstingens hälso- och sjukvård kan exempelvis både avse landstingen i egenskap av huvudmän och landstingen i egenskap av vårdgivare. Det finns därmed anledning att upphäva HSL och ersätta den med en ny lag som reglerar organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet. Upphävandet medför behov av följdändringar i en rad gällande lagar.2 Sjukvården i har genomgått mycket stora förändringar under de tre decennier som har gått sedan HSL:s införande. De regler om krav och skyldigheter som ursprungligen fanns i lagen utgick från en situation då i princip all vård i landet gavs av landsting. 2 Upphävandet av HSL påverkar även utredningens förslag till ny patientlag (2013:000), se SOU 2013:2. Föreslaget datum för ikraftträdande är dock först . Det kan även tillkomma ytterligare behov av ändringar i det slutliga lagförslaget, på grund av exempelvis annan tillkommande lagstiftning. Utredningen har därför valt att inte föreslå ändringar i förslaget. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet ansvarar kommuner för en allt större del av hälso- och sjukvården och stora delar av den offentligt finansierade vården utförs av företag eller organisationer.3 Det har därmed blivit mer angeläget att det tydligt framgår vilket ansvar som vilar på de olika huvudmännen och vilket ansvar vårdgivarna har. Landstingen och kommunerna har ett tudelat ansvar, dels i egenskap av huvudmän och dels i egenskap av vårdgivare. I HSL regleras skyldigheter för vårdgivare och huvudmän, men vem det är som avses i respektive bestämmelse får ofta utläsas i förarbeten eller annat. Organisationslagens struktur utgår från de olika aktörerna inom sjukvårdsområdet och deras ansvar. Detta har medfört att bestämmelser som överförts från HSL i vissa fall har sammanförts och i vissa fall har delats upp och placerats i olika kapitel och avdelningar. I likhet med utredningens tidigare förslag till patientlag i delbetänkandet SOU 2013:2 har även organisationslagen strukturerats på ett sätt som ska underlätta senare utveckling och införande av nya bestämmelser. På grund av lagens omfattning har lagen delats in i avdelningar. Avdelningarna i lagen är avgränsade utifrån vem som har ansvaret för de bestämmelser som återfinns i avdelningens kapitel. Varje kapitel har egen paragrafnumrering. Kapitelindelningen medför att nya bestämmelser kan tillkomma utan att lagens grundläggande struktur går förlorad. Den i jämförelse med HSL mer omfattande uppdelningen av lagens olika bestämmelser avser att underlätta läsning och åstadkomma en mer pedagogisk och överblickbar reglering. Utredningen har i sitt arbete funnit att det materiella innehållet i HSL till större delen är relevant för organisationslagen. Vissa av de bestämmelser i som inte berörs av utredningens förslag förs oförändrade över till organisationslagen. Andra bestämmelser är helt oförändrade i sak men har omarbetats språkligt och/eller redaktionellt, bl.a. i syfte att modernisera eller tydliggöra, eller för att åstadkomma en stringent begreppsanvändning. Ett fåtal bestämmelser från HSL föreslås inte överföras till organisationslagen. Detta gäller bl.a. vissa bestämmelser som regleras i utredningens förslag till patientlag. 3 Kommuner och Landsting (2012) Köp av verksamhet – kommuner och landsting 2006–2011, s. 40 ff. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet Utredningens utgångspunkt har varit att organisationslagen, liksom HSL, ska ha karaktären av ramlag. Hälso- och sjukvården i landet är i ständig förändring, vilket medför behov av möjligheter till regelmässiga anpassningar. Det är knappast rimligt att ska upprätta detaljerade föreskrifter i stor utsträckning avseende organisationen av hälso- och sjukvården. Kommuner och landsting får förutsättas själva ha de bästa förutsättningarna att utifrån lokala behov kunna besluta om sin organisation. Användandet av lagstiftning av ramlagskaraktär är därmed motiverat. Det finns dock starka samhälleliga intressen förknippade med hälso- och sjukvården i landet, bl.a. att befolkningen ska ges vård på lika villkor, och att vård ska ges efter behov. Av denna anledning kan det vara motiverat att lagstiftaren i vissa fall behåller den yttersta kontrollen över delar av regleringen även när delegering är möjlig. Utredningen har strävat efter att uppnå balans mellan förvaltningens möjligheter att på ett enklare sätt styra och ändra regler och intresset av att lagstiftningsvägen ta ansvar för de viktiga frågor som hanteras inom hälso- och sjukvårdens verksamheter. Flera av de mer detaljerade bestämmelserna i har kommunalrättslig karaktär, och berör exempelvis grunderna för kommunens organisation och verksamhet. Andra bestämmelser innebär avvikelser från kommunalrättsliga principer. Bestämmelser av nu nämnda slag ska som utgångspunkt regleras i lag, men kan bli föremål för delegering. Vid bedömningen av om delegering är möjlig på nu aktuellt område har utredningen beaktat att när regeringsformen moderniserades infördes vissa utökade delegeringsmöjligheter. I samband med detta underströks dock att respekten för det kommunala självstyret kräver att delegering till regeringen ska ske med viss försiktighet när kommunala angelägenheter berörs.4 Enligt utredningens förslag kan vissa av de detaljregleringar som återfinns i HSL överföras till förordning. Organisationslagen innehåller dock fortfarande en del mer detaljerade bestämmelser som överförts från HSL utan större förändringar då dessa bedömts vara nödvändiga, eller lämpliga, att reglera även i den nya lagen. Utredningen har vidare övervägt vilka bestämmelser i som skulle kunna regleras i speciallagstiftning i stället för i den nya 4 Regeringens proposition (2009/10:80) Regleringen av normgivningsmakten moderniseras, s. 222 f. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet lagen om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet, och framför vissa förslag om sådana förändringar. Utredningen har som ett led i sitt uppdrag även analyserat vilka bestämmelser angående organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet som finns i lagstiftning utanför HSL. Den nya lagen är i större utsträckning än HSL inriktad på frågor som berör just sjukvårdens organisation och ansvaret för denna. Reglering som tidigare funnits i andra lagar kan därför vara lämplig att arbeta in i organisationslagen. Överblickbarheten och tillgängligheten i lagstiftningen ökar givetvis om samtliga befintliga bestämmelser som berör organisationsfrågor kan samlas i en lag. Utredningen har emellertid inte tolkat denna del av uppdraget som avseende en större översyn av övrig lagreglering på området. Enbart bestämmelser av omedelbar betydelse för organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet har därför berörts närmare av utredningens arbete i denna del. Det förekommer på hälso- och sjukvårdsområdet att viss reglering har spridits ut i flera olika lagar. Vad gäller exempelvis regler om verksamhetschef och medicinskt ansvarig sjuksköterska återfinns bestämmelser om dessa befattningar både i andra lagar och i förordningar. Av pedagogiska skäl vore det givetvis önskvärt att regelverket avseende en och samma funktion eller företeelse finns på samma ställe. Det är dock inte alltid möjligt och har inte heller kunnat åstadkommas i organisationslagen. De bestämmelser av intresse för hälso- och sjukvårdens organisation som utredningen funnit och som föreslås införas i organisationslagen behandlas under respektive avdelning. I begränsad utsträckning föreslås slutligen vissa nyskrivna bestämmelser i organisationslagen. Dessa har tillkommit i förtydligande syfte eller som en konsekvens av utredningens förslag i delbetänkandet SOU 2013:2. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet 3.3Avdelning I – Målsättningar och definitioner Utredningens förslag: I den nya lagen om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet (organisationslagen) införs definitioner av begreppen huvudman och vårdgivare. Bestämmelsen i 9 a § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL), där det anges att rikssjukvården ska samordnas till enheter där en hög vårdkvalitet och en ekonomiskt effektiv verksamhet kan säkerställas, flyttas till förordning. Av lagen ska framgå att barnets bästa ska beaktas där hälso- och sjukvård ges till barn. 3.3.1Begreppet hälso- och sjukvård Ända sedan införandet av HSL har hälso- och sjukvård definierats som åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. I lagen har begreppet trots detta använts med olika betydelser i ett stort antal bestämmelser. Dels som åtgärder, men även i bemärkelsen hälso- och sjukvårdens verksamheter och slutligen i betydelsen den samlade svenska hälso- och sjukvårdsverksamheten, där även exempelvis statliga myndigheters verksamhet på området avses. Utredningen har i organisationslagen strävat efter en konsekvent begreppsanvändning men har valt att låta definitionen kvarstå oförändrad. För att uppnå överensstämmelse har uttrycket hälso- och sjukvård inte längre använts när det som avses i själva verket är hälso- och sjukvårdens verksamheter. Detta har medfört ett större antal konsekvensändringar. Uttrycket hälso- och sjukvård används i betydelsen den samlade svenska hälso- och sjukvårdsverksamheten i gällande lydelse av målsättningsstadgandet för hälso- och sjukvården i 2 § HSL. De däri angivna målen är väl inarbetade och kända, och utredningen har inte eftersträvat eller haft i uppdrag att på något sätt förändra målet för hälso- och sjukvården. Utredningen har dock ansett det önskvärt att begreppsanvändningen blir konsekvent i organisationslagen. I utredningens förslag görs därför en språklig ändring, där Målet för hälso- och sjukvården ersätts av Målet för hälso- och sjukvårdsverksamheten i landet. Motsvarande ändring görs av samma anledning i utredningens förslag avseende skyldigheten att arbeta för att förebygga ohälsa. Även denna skyldighet är att se som en form av målsättning i samband med all verksamhet på hälso- och sjukvårdens område i landet. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet Det finns inte någon definition av huvudmannabegreppet på hälso- och sjukvårdsområdet, varken i HSL eller i anknuten lagstiftning. Vid införandet av HSL konstaterades att den som har ett författningsreglerat ansvar för att vård meddelas är huvudman, men i övrigt fördes inte några resonemang om huvudmannaskapets innebörd.5 Särskilda bestämmelser om kommuners och landstings möjligheter att lägga ut verksamhet på entreprenad infördes . Inte heller resonerades kring huvudmannaskapets innebörd, och begreppet definierades inte.6 När vård bedrivs genom en vårdenhet som är direkt knuten till huvudmannen är både huvudman och vårdgivare, men har olika ansvar i de olika rollerna. I förhållande till de privata aktörerna på vårdområdet är kommunen eller endast huvudman, med visst övergripande ansvar för kommunmedlemmarnas vård men utan bestämmanderätt över vårdgivarens dagliga verksamhet. Mot bakgrund av den allt mer differentierade strukturen på hälso- och sjukvårdsområdet, även inom landstings och kommuners hälso- och sjukvårdsorganisationer, har utredningen bedömt det som viktigt att tydliggöra huvudmannens och vårdgivarens åtskilda roller, bl.a. genom en definition av huvudmannabegreppet. Utredningens förslag till definition utgår från huvudmännens lagreglerade ansvar, och lyder: Med huvudman avses i denna lag den som enligt lagen ansvarar för att erbjuda hälso- och sjukvård. Inom en huvudmans geografiska område kan en eller flera vårdgivare bedriva verksamhet. Utredningens avsikt är inte att genom definitionen genomföra någon materiell förändring. Huvudmannen har det yttersta ansvaret för att säkerställa att vård erbjuds till i lagen angiven personkrets. Vården kan utföras i egen regi, men huvudmannaansvaret innebär ingen skyldighet för huvudmannen att själv bedriva verksamheten, utan driften kan ligga på en fristående vårdgivare. Huvudmannen har, som tidigare nämnts, inte någon direkt bestämmanderätt över fristående vårdgivares verksamhet. Enligt kommunallagen (1991:900) har huvudmannen emellertid skyldighet att se till att verksamheten bedrivs i enlighet med uppställda mål och riktlinjer samt de föreskrifter som gäller för verksamheten. 5Regeringens proposition (1981/82:97) om hälso- och sjukvårdslag m.m., s. 33. 6Regeringens proposition (1992/93:43) ökad konkurrens i verksamhet. Lag om organisation av hälso- och sjukvårdsverksamhet mannen är också skyldig att se till att den interna kontrollen är tillräcklig samt att verksamheten bedrivs på ett i övrigt tillfredsställande sätt. I förarbeten till lagen uttalas att en kommun eller ett landsting som ingår avtal med annan om att utföra en uppgift som annars skulle ha utförts i egen regi, som huvudman har kvar det yttersta ansvaret för verksamheten och ska följa upp och säkerställa att entreprenören uppfyller de bestämmelser som gäller för verksamheten.7 Kommuner och landsting har således ett ansvar för att genom exempelvis relevanta krav i avtal med utförarna säkerställa att kommunmedlemmarna får en god vård. Huvudmannaskapet för den enskildes hälso- och sjukvård vilar därmed på den offentlige huvudmannen, även om denne avtalat med någon annan om att utföra vården. Det offentliga huvudmannaskapet omfattar dock inte ansvar för hälso- och sjukvårdsverksamhet med helt privat finansiering som tillhandahålls utan offentligt uppdrag. I HSL regleras enbart huvudmannaskapet för landsting och kommuner. Utredningen har övervägt möjligheten att föra in bestämmelser som avser även andra sjukvårdshuvudmän i organisationslagen.