sou · H1B34 · 2013-02-08 00:00:00 — Det bör inte införas något skyndsamhetskrav för domstolen Nästa fråga blir då om det bör införas något särskilt krav på skynd- samhet för handläggningen i domstol. Utgångspunkten är att särskilda åtgärder som författningsreglerade krav på skyndsamhet ska användas restriktivt när det, som i detta fall, inte krävs för att ska leva upp till sina internationella åtaganden. har ställt upp ett antal principer för när det kan finnas behov av åtgärder för att uppnå särskild skyndsam- het. Ett sådant behov kan finnas när prövningen har betydelse för om en person ska vara fortsatt frihetsberövad eller omhändertagen, när särskilt skyddsvärda eller utsatta personer är parter och ut- gången i målet har betydelse för deras grundläggande levnads- betingelser och när avgörandet blir meningslöst, om det inte fattas inom viss (SOU 2010:44 s. 335 f). Regeringen har för- klarat att dessa bör gälla som inriktning för det fortsatta arbetet med att säkerställa att mål och ärenden i domstol avgörs effektivt och med hög kvalitet (prop. 2011/12:1 utgiftsområde 4 s. 27). Mot bakgrund av att avtal kan fortsätta att gälla trots att avtals- tiden har löpt ut är det självfallet viktigt att handläggningen av med- lingsärendena avgörs så fort som möjligt. Det finns dock inte skäl att ställa upp något särskilt skyndsamhetskrav. Ärendena är dock sådana att de, även utan ett krav på skyndsamhet, som regel inte bör medföra någon längre handläggningstid. Förslag: Tingsrättens beslut bör kunna överklagas. Som framgått skiljer rätten saken från sig när den beslutar om med- ling. ska rätten utse medlare och bestämma inom vilken medlingen senast ska vara avslutad. Om någon av parterna ger in en ansökan om förlängd tid läggs detta upp som ett nytt ärende. Även i denna situation skiljer rätten saken från sig när den beslutar med anledning av begäran. Det normala är att ett tingsrättsbeslut kan överklagas. Vägande skäl att föreslå någon annan ordning för medlingsärendena har inte framkommit. Parterna kan ha ett intresse av att överklaga tings- rättens beslut i fråga om det finns förutsättningar för medling, men i vissa fall också om valet av medlare. Det kan även finnas andra situationer då det finns behov av att överklaga beslut. Som exempel kan nämnas rättens beslut om förlängd tid för medlingen. Tings- rättens beslut bör, oavsett utgång, vara möjliga att överklaga. Det följer av ärendelagen att ett beslut får överklagas av den som beslutet rör, om det har gått honom eller henne emot (36 §). Över- klagandet ska vara skriftligt och ha kommit in till den domstol som meddelat beslutet för beslutet (38 §). Beslutet överklagas till hovrätten. Det krävs prövningstillstånd för att hovrätten ska pröva tingsrättens beslut (39 §). 5.5.9När ska medlingen anses avslutad? Förslag: Medlingen ska anses avslutad när (1) parterna kommer överens om ett avtal, (2) de tidsfrister som rätten bestämt för medlingen har löpt ut, eller (3) medlaren beslutar att medlingen ska avbrytas. Medlingslagens regler om när medlingen ska anses avslutad är spridda över flera paragrafer med olika innehåll. Sådana regler finns bl.a. gällande förlikningsmannens medverkan vid utseende av skilje- män (5 § andra stycket), när förlikningsmannens förslag ska anses antaget i tvister om vidaresändning genom kabel (5 a §) och förlik- ningsmannens anmälningsskyldighet (6 §). Detta gör att reglerna kan uppfattas som otydliga och svåra att tillämpa. Frågan om när medlingen ska anses avslutad har ekonomisk betydelse för parterna, bl.a. på så sätt att den avgör avtal fortsätter att gälla trots att avtalstiden har löpt ut (7 §). Det finns därför skäl att förtydliga bestämmelserna. Eftersom ett av målen med medlingen är att undvika avtalslösa tillstånd bör medlingen anses avslutad om medlingen lyckas, det vill säga att parterna enas om ett avtal om det som medlingen gäller. Medlingen bör också anses avslutad om tidsfristen löper ut utan att rätten har beslutat om förlängning eller – om rätten har förlängt tidsfristen – den förlängda fristen löper ut. Det är också naturligt att medlaren ska kunna besluta att medlingsförsöken ska avbrytas. En särskild fråga i sammanhanget är om en part bör ha rätt att ensidigt avbryta medlingen. För detta talar att medlingen i så stor utsträckning som möjligt bör bygga på frivillighet och att det inte – vid sidan av reglerna i 52 a § URL – finns någon förhandlingsplikt. Bestämmelser om att medlingen kan avbrytas på en parts begäran förekommer också i reglerna för handelskamrarnas medlingsinsti- tut. En sådan bestämmelse skulle, å andra sidan, bli svår att förena med att även den som har nekats förhandlingar om ett avtal kan be- gära medling. Det bör vara medlarens uppgift att avgöra om partens inställning till fortsatta medlingsförsök är sådana att medlingen ska avbrytas. Vid den bedömningen ska medlaren självfallet vara lyhörd för parternas uppfattning om förutsättningarna för att nå en över- enskommelse. Regler om att medlingen ska avbrytas på ena partens begäran bör däremot inte tas in i lagen. 5.5.10Frågor om tystnadsplikt m.m. Bedömning: Bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen är inte tillämpliga på medlare. Förslag: Bestämmelsen om tystnadsplikt i medlingslagen bör finnas kvar. Det bör inte införas bestämmelser som begränsar rätten att meddela och offentliggöra uppgifter som omfattas av tystnadsplikten i medlingslagen. Biträden till medlare ska om- fattas av tystnadsplikten. Regler om tystnadsplikt är grundläggande för medlingsförfarandet. En självklar utgångspunkt är därför att medlare inte obehörigen ska få röja eller använda vad de har fått veta i samband med medling. Eftersom utredningen föreslår att det ska finnas möjlighet för med- laren att anlita biträde bör, som en följdändring, även biträdet ha tystnadsplikt. Gäller OSL för medlare? En fråga som uppkommer om handläggningen av medlingsärenden flyttas från regeringen till en domstol är hur tystnadsplikten i med- lingslagen förhåller sig till reglerna om tystnadsplikt och handlings- sekretess i det allmännas verksamhet enligt OSL. I allmän domstol gäller nämligen sekretess för uppgift som en part har lämnat till en medlare eller ett biträde till denne i vissa fall av medling, om parten har gjort förbehåll om det (36 kap. 3 § OSL). Frågan är – mer konkret – om medlaren i egenskap av uppdragstagare hos domstolen är bunden av de sekretessbestämmelser i som gäller där. Om så är fallet behövs inte någon särskild bestämmelse om tystnadsplikt i medlingslagen, eftersom sekretess innebär såväl handlingssekretess som tystnadsplikt. Bestämmelserna i gäller för myndigheten som sådan. Men de gäller också för bl.a. anställda och uppdragstagare vid myndig- heten (se 2 kap. 1 §). I vissa fall anses också medlare vara sådana uppdragstagare hos myndigheten som är bundna av bestämmel- serna i OSL. Det gäller bl.a. medlare som utses av allmän domstol med stöd av 42 kap. 17 § andra stycket (se prop. 2010/11:128 s. 72). När medlingslagen kom till uttalades dock i förarbetena att en förlikningsman som utses med stöd av lagen inte skulle omfattas av den då gällande sekretesslagen (1980:100), jfr prop. 1979/80:132 s. 157. Frågan berördes inte närmare i förarbet- ena till OSL. Reglerna i 2 kap. 1 § OSL om vilka personer som ska följa reglerna i OSL motsvarar dock i allt väsentligt vad som gällde (se prop. 2008/09:150 s. 364). Medlare i upphovsrättstvister utses visserligen av domstolen, men de är fristående uppdragstagare som handlar i eget namn och har egen beslutskompetens. Beslutet att utse medlare innebär att domstolen skiljer saken från sig. Därefter beslutar domstolen – i ett nytt ärende – eventuellt om förlängd tid för medlingen. Medlarens anknytning till domstolens verksamhet är begränsad och sker som regel inte inom ramen för ett pågående mål eller ärende vid dom- stolen. Det innebär att medlaren knappast kan sägas vara så knuten till domstolen att han eller hon deltar i dess verksamhet. I likhet med vissa uppdragstagare som utses av domstol enligt associations- och familjerättslig lagstiftning är medlare enligt utredningens bedöm- ning inte sådana uppdragstagare som omfattas av bestämmelsen i 2 kap. 1 § OSL. OSL blir därmed inte tillämplig på dem. Det sagda leder till att bestämmelsen om tystnadsplikt i medlingslagen bör finnas kvar. Tystnadsplikten bör, liksom tidigare, vara straffsanktionerad en- ligt 20 kap. 3 § om brott mot tystnadsplikten (se prop. 1979/80:132 s. 96). Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter bör inte begränsas Sekretess innebär, som nämnts, såväl handlingssekretess som tyst- nadsplikt. Som huvudregel gäller att rätten att meddela och offent- liggöra uppgifter enligt 1 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen (TF) och 1 kap. 1 och 2 §§ yttrandefrihetsgrundlagen (YGL) har före- träde framför tystnadsplikten, men inte framför handlingssekre- tessen. Detta framgår av 7 kap. 3 § första stycket 2 och 5 § 2 TF samt 5 kap. 1 § första stycket och 3 § första stycket 2 YGL. I OSL anges undantagen från huvudregeln, nämligen i vilka fall tystnadsplikten har företräde framför rätten att meddela och offent- liggöra uppgifter. Det anges också i OSL i vilka fall bestämmelser om tystnadsplikt som finns i en annan författning än OSL har före- träde framför rätten att meddela och offentliggöra uppgifter (se 44 kap.). Någon sådan bestämmelse finns inte när det gäller tystnads- plikten enligt 8 § medlingslagen. Förlikningsmannen har alltså rätt att meddela och offentliggöra uppgifter som omfattas av tyst- nadsplikten i 8 § medlingslagen. Den tystnadsplikt som gäller vid särskild medling i domstol och vid medling i arbetstvister har visserligen företräde framför rätten att meddela och offentliggöra uppgifter (36 kap. 8 § OSL). Avsikten har dock varit att tystnadsplikten i medlingslagen inte ska bryta meddelarfriheten (se prop. 1979/80:132 s. 157). Den ordningen bör gälla även i fortsättningen. Under utredningen har det inte kommit fram något som motiverar att tystnadsplikten som följer av med- lingslagen bör ha företräde framför rätten meddela och offentlig- göra uppgifter. Slutsatsen blir således att det inte bör införas be- stämmelser som begränsar rätten att meddela och offentliggöra uppgifter som omfattas av tystnadsplikt enligt medlingslagen. I detta kapitel behandlas den del av utredningsuppdraget som gäller associationsrättsliga dispensärenden som prövas av . beslut får överklagas till regeringen. Det handlar om möjligheten att få dispens från olika krav i lagstiftningen, exem- pelvis att vissa funktionärer i aktiebolag och ekonomiska föreningar ska vara bosatta inom EES eller att styrelsen i vissa större ekono- miska föreningar ska utse en verkställande direktör. Det framgår av avsnitt 2.4 vilka dispensärenden som uppdraget gäller. När det gäller dispens från (1) bosättningskravet för revisorer enligt revisionslagen, (2) kravet på auktoriserad revisor eller godkänd revisor med revisorsexamen enligt revisionslagen och (3) bosätt- ningskravet enligt HBL för likvidatorer som inte är bolagsmän ska utredningen analysera vilka förutsättningarna för dispens bör vara. Överprövningen av dessa ärenden ska enligt direktiven flyttas från regeringen till allmän förvaltningsdomstol. Som anges i direktiven pågår inom en översyn av dispensärenden på aktiebolags- och föreningsrättens områden. utredningar har föreslagit att vissa sådana krav ska avskaffas. Det gäller (1) bosättningskravet för styrelseledamöter m.fl. i eko- nomiska föreningar, (2) bosättningskravet för styrelseledamöter m.fl. i aktiebolag, och (3) kravet på att styrelsen i ekonomiska föreningar ska utse en verkställande direktör. Förslagen bereds i . Om förslagen genomförs skulle även motsvarande dispensärenden falla bort. Om de nu beskrivna förslagen inte skulle leda till lagstiftning, finns det enligt direktiven i varje fall skäl att flytta överprövningen av ären- dena från regeringen till allmän förvaltningsdomstol. Utredningen ska därför ta ställning till vilka förutsättningarna för dispens bör vara samt lägga fram förslag om att flytta överprövningen från rege- ringen till allmän förvaltningsdomstol. Utredningen ska inte i något fall ta ställning till om bosättningskraven bör avskaffas. I avsnitt 6.2 sammanfattas skälen bakom bosättningskraven och de förslag som tidigare utredningar har lämnat. I avsnitt 6.3–6.8 sätts de aktuella kraven in i sitt rättsliga sammanhang. Frågan om vilka förutsättningarna för dispens bör vara måste nämligen ses mot bak- grund av syftet med bestämmelserna och de skäl som motiverat att det finns möjlighet att få dispens. Kapitlet avslutas med utredningens överväganden och förslag, se avsnitt 6.9 och 6.10. På associationsrättens område finns bestämmelser som innebär att olika funktionärer ska vara bosatta inom EU eller EES om inte rege- ringen eller den myndighet regeringen bestämmer för ett särskilt fall tillåter något annat. Bosättningskraven har funnits länge i den svenska bolagsrätten. Kraven gäller exempelvis styrelseleda- möter, verkställande direktörer, likvidatorer och revisorer (se av- snitt 6.3–6.6). Reglerna är spridda på flera olika lagar och gäller för flera associa- tionsformer. För att underlätta läsningen sammanfattas först motiven för kraven på bosättning och – som tidigare oftast också var fallet – svenskt medborgarskap. Sammanfattningen syftar till att ge en över- gripande bild av hur lagstiftaren har resonerat när sådana krav har införts eller ändrats. Det innebär dock inte – även om flera bestäm- melser har haft sin förebild i reglerna för aktiebolag – att alla dessa skäl uttryckligen har anförts för vart och ett av bosättningskraven. Ett övergripande skäl till kraven på svenskt medborgarskap och bo- sättning i har enligt äldre förarbeten varit att säkra ett svenskt inflytande över hur företagen sköts. Kraven har antagits säkerställa att svenska samhällsintressen blir beaktade, att företagsledningen har kunskap om svensk lagstiftning och att spelreglerna på den svenska arbetsmarknaden följs. Genom individuell dispensprövning för utländska medborgare och svenska medborgare bosatta utom- lands har man velat säkerställa att personen inte var uppenbart olämplig och att han eller hon hade förutsättningar att förstå och ta hänsyn till här i landet rådande uppfattningar om hur ett företag bör drivas och hur relationerna till de anställda borde skötas. Kraven har också syftat till att säkerställa att de ansvariga inom företagsledningen har nära kontakt med skötseln av företaget och att en beslutför styrelse snabbt kan kallas samman. Det handlar då om att underlätta för ledningen att hålla sig underrättad om förhåll- andena i företaget. I förarbetena till senare lagändringar har andra skäl anförts till stöd för ordningen med bosättningskrav. Bosättningskraven motiveras nu- mera främst med att det ska vara möjligt för borgenärer, myndig- heter, domstolar och andra intressenter att vid behov nå företaget och dess ställföreträdare. Det kan exempelvis gälla delgivning av företaget och dess ställföreträdare och verkställighet av privaträtts- liga domar mot befattningshavare. Sådana domar kan exempelvis gälla skadestånd eller personligt betalningsansvar för bolagets skulder. Som framgår nedan finns det på grund av unionsrätten och andra internationella instrument oftast en möjlighet att verkställa sådana domar i förhållande till stater inom EU eller EES. Någon motsva- rande möjlighet finns däremot i allmänhet inte i förhållande till stater utanför EU eller EES. För någon kategori av funktionärer har lagstiftaren också anfört att det kan finnas ett behov av att få tag på funktionären i samband med utredningar av ekonomiska brott. Om personen finns utanför EES, har detta ansetts försämra möjligheterna att få kontakt med honom eller henne. Det har antagits att en sådan ordning kan miss- brukas. Enligt äldre regler krävdes i de flesta fall att funktionärerna var svenska medborgare och bosatta i . Som framgår nedan var detta länge fallet för aktiebolag och ekonomiska föreningar. Reg- lerna har därefter ändrats ett antal gånger. Ett första steg i liberali- seringen av reglerna var oftast att medborgarskap i ett annat nordiskt land jämställdes med svenskt medborgarskap. Detsamma gällde bosättning i ett annat nordiskt land. Sådana lagändringar genomfördes bl.a. . Kraven på svenskt med- borgarskap avskaffades . Flera av bestämmel- serna fick – i väsentliga delar – sina nuvarande lydelser genom lag- ändringar . Kraven på bosättning i ersattes då med bosättning inom EES för att undvika konflikter med åtag- anden enligt . Enligt nuvarande bestämmelser prövas dispensärendena av Bolags- verket. beslut överklagas till regeringen. Så har det inte alltid varit. Enligt äldre bestämmelser beslutade regeringen själv om undan- tag. Någon möjlighet att delegera besluten till en myndighet fanns i allmänhet inte. Det var inte heller särskilt reglerat i författning om besluten fick överklagas. Dispensprövningen för vissa ärenden rörande aktiebolag och ekonomiska föreningar delegerades dock till , se Kungl. Maj:ts kungörelse (1955:575) om prövning av vissa ärenden rörande aktiebolag och ekonomiska fören- ingar. Det fanns inte heller då något författningsstöd för att över- klaga besluten. En möjlighet att överklaga beslut till rege- ringen infördes och togs senare in aktiebolagslag (1975:1385). öppnades möjligheten att få rege- ringsbeslut rättsprövade enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. flyttades vissa av ärendena till Patent- och registrerings- verket. Verkets beslut överklagades, liksom , till regeringen. Upp- giften att som första instans handlägga ärendena har därefter flyttats över till . Regler om rättsprövning finns, som nämnts, numera i lagen om rättsprövning av vissa regeringsbeslut. Bosättningskraven i ABL och i föreningslagen har utretts . När man ska ta ställning till vilka förutsättningarna för dispens bör vara är det av intresse hur bosättningskraven har analyserats i tidigare lagstiftningssammanhang och vilka förslag som då har läm- nats. Utredningen om ett enklare aktiebolag Utredningen om ett enklare aktiebolag har föreslagit att bosätt- ningskravet i ABL för stiftare, styrelseledamöter, styrelsesuppleanter, verkställande direktör, vice verkställande direktör, firmatecknare samt likvidator ska avskaffas (SOU 2009:34 s. 226 ff). Enligt den översikt som utredningen gjort saknade största handelspartners utanför tvingande bosättningskrav i sina bolagslagstiftningar. Man menade också att näringslivets utveckling och ägarförhållanden inte gav något utrymme för en politik som syftar till att begränsa kontrollen i det svenska näringslivet till svenska intressen. Bosättningsreglerna ansågs inte heller – med hänsyn till dagens moderna transportmedel och kommunikationsmetoder – nöd- vändiga för att bolagets ledning ska kunna leda och övervaka bo- laget. Eftersom ett bolag numera är skyldigt att utse en särskild delgivningsmottagare om det saknar delgivningsbara företrädare i ansåg man att det enda bärande argumentet för att behålla bosättningskravet var möjligheten att få en verkställbar dom mot bolagets ställföreträdare. Detta argument vägde inte tillräckligt tungt för att stå i vägen för en full liberalisering av reglerna. Inte heller de eventuella risker som ett avskaffande av bosättningskravet kunde innebära när det gäller bekämpandet av ekonomisk brottslighet vägde upp de fördelar som det skulle innebära att avskaffa bosättnings- kravet. Utredningen drog sammanfattningsvis slutsatsen att bosätt- ningskraven bör avskaffas. Förslagen bereds i . hade till uppdrag att överväga vilka de materiella kriterierna för dispens bör vara när det gäller Bolags- verkets beslut i vissa dispensärenden som gäller ekonomiska fören- ingar och som överklagas till regeringen. Detta gällde bl.a. kravet på att vissa funktionärer ska vara bosatta inom EES, nämligen revisorer som inte är auktoriserade eller godkända, den verkställande direk- tören, minst en av de särskilda firmatecknarna och minst hälften av Utredningen skulle också föreslå de författ- ningsändringar som krävs för en överflyttning av prövningen till allmän förvaltningsdomstol. Uppdraget omfattade även motsvarande bestämmelser i . har föreslagit att kravet på att revisorer som inte är auktoriserade eller godkända ska vara bosatta inom EES ska avskaffas. Detsamma gäller kraven på att hälften av styrelseleda- möterna, minst en av de särskilda firmatecknarna samt den verk- ställande direktören ska vara bosatta inom EES. Man har därför inte föreslagit vilka krav som ska gälla för dispens. (SOU 2009:37 s. 212 ff, jfr SOU 2010:90 s. ansåg att kravet på tillgänglighet – med hänsyn till modern kommunikationsteknik – inte längre var något starkt skäl för att behålla bosättningskravet. Man pekade också på att behovet av att kunna delge föreningen hade lösts genom be- stämmelserna om särskild delgivningsmottagare. Det skäl som fanns kvar för att behålla reglerna var därför behovet av att kunna verk- ställa domar och beslut mot föreningens företrädare. I förhållande till länder utanför EU och EES saknas denna möjlighet till verk- ställighet. Intresset av att kunna verkställa domar och beslut mot föreningens företrädare kunde inte ensamt motivera att bosättnings- kraven borde finnas kvar. Förslagen bereds i . 6.3Dispens från bosättningskraven för styrelseledamöter m.fl. i aktiebolag En stiftare av ett aktiebolag ska vara bosatt inom EES eller, av- seende en juridisk person, ha bildats enligt lagstiftningen i en stat inom EES och ha sitt säte, huvudkontor eller sin huvudsakliga verksamhet inom detta område, om inte för ett sär- skilt fall tillåter annat (2 kap. 1 § ABL). Motsvarande krav gäller enligt ABL även för andra funktionärer. Minst halva antalet styrelseledamöter ska således vara bosatta inom EES, om inte för ett särskilt fall tillåter annat (8 kap. 9 §). Detta krav gäller även styrelsesuppleanter och likvidatorer (8 kap. 3 § och 25 kap. 30 §). Minst en av dem som bemyndigas att företräda bolaget och teckna dess firma ska vara bosatt inom EES, om inte för ett särskilt fall tillåter något annat (8 kap. 37 §). Den verkställande direktören och hans eller hennes ersättare ska också vara bosatta inom EES (8 kap. 28 § och 8 kap. 30 §). Bolags- verkets beslut överklagas hos regeringen (31 kap. 1 §). Bosättnings- och medborgarskapskraven i äldre lagstiftning Genom lagen (1895:65 s. 1) om aktiebolag infördes ett krav på att stiftare och styrelseledamöter skulle vara bosatta i samt, be- träffande styrelseledamöter, svenska medborgare. Efter dispens från regeringen fick högst en tredjedel av styrelsen bestå av utländska medborgare och svenska medborgare bosatta i utlandet. I lagen (1910:88 s. 1) om aktiebolag infördes krav på att stiftare, förutom att vara bosatta i , också skulle vara svenska medborgare. Bosättningskravet utvidgades till att även gälla likvida- torer. I förarbetena till lagarna ges inte några närmare anvisningar för hur dispensprövningen ska gå till eller vilka omständigheter som kan vara skäl för att bevilja dispens (prop. 1895:6 och 1910:54). När bestämmelser om verkställande direktör och firmatecknare i aktiebolag infördes genom aktiebolagslag (1944:705) ställdes krav på att också dessa skulle vara svenska medborgare och bosatta i . I förarbetena motiveras bosättningskraven endast när det gäller vissa funktionärer. Således ansågs styrelseledamöters skyldighet att delta i ledningen av och ha tillsyn över bolaget förut- sätta att de kunde hålla sig underrättade om bolagets förhållanden. Personlig kontakt med verkställande direktör och andra styrelse- ledamöter bedömdes vara av stor betydelse. Från dessa synpunkter ansåg lagberedningen att det fanns praktiska problem med att, som föreslagits från något håll, avskaffa bosättningskravet. På motsvar- ande sätt poängterades det i förarbetena att en stiftare ska kunna övervaka bolagsbildningen.