sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Man skiljer på domstolar med olika behörighet, allmänna domstolar och specialdomstolar, samt på domstolar som har olika funktion i den s.k. instansordningen, underrätter och överrätter. I princip väcks talan i allmän domstol vid tingsrätt och överklagande kan vanligtvis ske till hovrätt respektive i andra respektive tredje instans. 1 Förordning (1996:381) med tingsrättsinstruktion, förordning (1996:379) med hovrätts- instruktion och notarieförordningen (1990:469) Tingsrätten ska, om inget annat föreskrivs, bestå av en lagfaren domare (1 kap. 3 § RB). När ett brottmål avgörs vid en huvudförhandling är huvudregeln att tingsrätten ska bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän (1 kap. 3 b § första stycket RB). Tingsrätten är dock domför utan nämndemän om det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än böter eller fängelse , om det inte finns anled- ning att döma till annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot (andra stycket). En tingsnotarie eller notarie- meriterad beredningsjurist kan av lagmannen få förordnande att på eget ansvar bl.a. handlägga sådana mål (18 § förordning [1996:381] med tingsrättsinstruktion). När så sker vid huvudförhandling måste dock nämndemän alltid delta i avgörandet. Rätten får utökas med ytterligare en lagfaren domare om det finns skäl för det. Detsamma gäller i fråga om antalet nämndemän (1 kap. 3 b § tredje stycket RB). Målets omfattning och svårighets- grad är av betydelse för om rätten ska utökas. I förarbetena anförs som skäl för att utöka rätten att målet är så omfattande att huvud- förhandlingen beräknas pågå eller att det skriftliga materialet är vidlyftigt. Ett annat skäl anges vara att sak- eller rätts- frågorna är komplicerade (prop. 1996/97:133 s. 58). Det avgörande skälet som regeringen framhållit för att förstärka rätten är att det kan vara värdefullt för brottmålsavgörandets kvalitet (a. prop. s. 37). I 5 kap. RB finns särskilda regler om offentlighet och ordning vid domstolen och i 9 kap. RB bestämmelser om straff för vissa s.k. rättegångsförseelser. Bestämmelserna är gemensamma för rätte- gången i tvistemål och brottmål. I vissa ordningsfrågor m.m. är det särskilt föreskrivet att ordföranden ensam får fatta beslut. Exempel på sådana fall är beslut för att upprätthålla ordningen i rättssalen, begränsa antalet åhörare eller visa ut den som stör och uppträder otillbörligt. Beslut om exempelvis stängda dörrar, åläggande av tystnadsplikt eller utdömande av penningböter på grund av rätte- gångsförseelse ska däremot fattas av rätten. Vid avgörande av mål utan huvudförhandling och vid prövning av frågor som hör till rättegången består rätten i allmänhet av en lagfaren domare. Som exempel på avgöranden som fattas av endast en lagfaren domare kan nämnas beslut om avskrivning eller av- visning av mål, beslut om undanröjande av godkänt strafföre- läggande och dom i mål som avgörs utan huvudförhandling med stöd av 45 kap. 10 a § RB. Tingsrätten får dock ha den samman- sättning som är föreskriven för huvudförhandling, om det finns särskilda skäl med hänsyn till målets eller frågans beskaffenhet (1 kap. 3 c § RB). När domstol prövar fråga om undanröjande av påföljd, ådömande av annan påföljd för brott eller som avser annan åtgärd i fråga om en påföljd som har dömts ut ska brottmålsbestäm- melserna i gälla i tillämpliga delar (19 § andra stycket RP). Det finns särskilda bestämmelser i 38 kap. BrB som i dessa fall innebär avvikelser från de allmänna reglerna i RB. Om rättens sammansättning finns det särskilt föreskrivet att nämnde- män ska delta när tingsrätt avgör vissa frågor (38 kap. 6 § BrB). Det gäller bl.a. fråga om: 1.undanröjande av villkorlig dom, skyddstillsyn, ungdomsvård och ungdomstjänst och bestämmande av ny påföljd, 2.bestämmande av påföljd enligt 34 kap. 10 § andra stycket BrB, 3.undanröjande av och bestämmande av ny påföljd i mål om åtgärd enligt 38 kap. 2 och 2 a §§ BrB, och 4.förverkande av villkorligt medgiven frihet och andra åtgärder enligt 34 kap. 4 § BrB. Vid prövning av kontaktförbud enligt 18 § lagen (1988:688) om kontaktförbud och av tillträdesförbud enligt 18 § lagen (2005:321) om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang, är särskilt föreskrivet att rätten ska bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän när den avgör saken. Detsamma gäller när tingsrätten avgör frågor om omvandling av fängelse på livstid (13 § lag [2006:45] om omvand- ling av fängelse på livstid). Även i vissa mål och ärende om tillfälligt näringsförbud och näringsförbud ska nämndemän ingå i rätten vid avgörandet (8, 8 d, 10, 17 och 26 §§ lag [1986:436] om närings- förbud). I 13 och 17 §§ bötesverkställighetslagen (1979:189) finns det också regler om nämndemäns medverkan i rätten. Slutligen finns det en möjlighet om det finns särskilda skäl med hänsyn till ärendets beskaffenhet att låta nämndemän ingå i rättens samman- sättning vid avgörande av ärenden enligt lag (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. Det finns vidare särskilda bestämmelser om tingsrätts och hov- rätts sammansättning i vissa typer av mål t.ex. fastighetsbildnings- mål, patentmål och yttrandefrihets- samt tryckfrihetsmål. I hovrätt är rätten som huvudregel vid avgörandet i brottmål domför med tre lagfarna domare och två nämndemän (2 kap. 4 § andra stycket RB). Hovrätten är dock domför utan nämndemän vid handläggning som inte sker vid huvudförhandling eller om det inte finns anledning att döma till svårare straff än böter och inte heller är fråga om företagsbot. Rätten kan även utökas med ytterligare en lagfaren domare och en nämndeman. Vid behandling av frågor om prövningstillstånd ska hovrätten bestå av tre lagfarna domare. Om frågan är enkel får prövnings- tillstånd, som inte är begränsat till att gälla viss del av dom eller ett slutligt beslut, meddelas av en lagfaren domare (2 kap. 4 § tredje stycket RB). En lagfaren domare får vidare i vissa fall ensam besluta om avskrivning av mål och enligt närmare föreskrifter som regeringen meddelar vidta vissa åtgärder för att bereda ett mål (2 kap. 4 § fjärde och femte stycket RB). I mål avseende överklagande av tingsrättens beslut är hovrätten domför med tre lagfarna domare, dock ska fyra lagfarna domare delta om tingsrätten vid sitt avgörande bestått av tre sådana domare (2 kap. 4 § första stycket RB). I mål om företrädesvis ekonomisk brottslighet får tingsrätten och hovrätten låta experter på ekonomiska och skatterättsliga för- hållanden ingå i rätten som särskilda ledamöter (1 kap. 8 § första stycket och 2 kap. 4 a § RB). Det rör sig om mål om allmänt åtal som är vidlyftiga eller annars särskilt krävande och i vilka eko- nomiska överväganden är av väsentlig betydelse. Avsikten med bestämmelsen är att domstolarna i mål om kvalificerad ekonomisk brottslighet, som ställer höga krav på domstolarna och på att rätten sätter sig in i komplicerade ekonomiska transaktioner, ska kunna bedriva en effektiv process och komma fram till materiellt riktiga domar (jfr prop. 1984/85:178 s. 12 ff.). För ledamöterna gäller vanliga regler om domare, bl.a. om domarjäv och skyldighet att avlägga domared. 13.3Särskilt om nämndemäns medverkan Historiskt sett var tingsrätterna inordnade i stads- och lant- domstolar. De större städerna hade rådhusrätter med borgmästare och rådmän som ordinarie ledamöter. Rådhusrätterna var domföra med tre sådana ledamöter. Övriga allmänna underrätter var häradsrätter vars chefsdomare var häradshövdingen. Häradsrätterna var domföra med en lagfaren domare och nämnd. Vid rättegångs- balkens införande 1948 genomfördes ändringen att även rådhus- rätterna skulle döma med nämnd i brottmål. Underrätts- organisationen blev helt enhetlig först då underrätterna blev tingsrätter. Nämndemäns medverkan i rätten är inte avsedd att tillföra rätten sakkunskap inom något särskilt område. I jämförelse med lagfarna domare och särskilda ledamöter utmärker sig deras med- verkan i stället genom att avsikten är att den ska ge allmänheten insyn i den dömande verksamheten och utgöra en garanti för att domstolarnas verksamhet ligger i linje med allmänna värderingar i samhället. Framförallt är tanken att medverkan av nämndeman ska bidra till att stärka allmänhetens förtroende för rättskipningen och då främst när ett allmänt intresse står mot ett enskilt. Deras om- döme har regelmässigt dessutom ansetts vara av värde vid bevis- prövning av sådana frågor som är vanliga vid rättskipningen i brott- mål. Vidare har det ansetts värdefullt att lekmannasynpunkter kommer till uttryck i de delar av straffrättskipningen där dom- stolarnas utrymme att döma efter skönsmässiga värderingar är större, t.ex. i fråga om påföljdsval.2 Det är regeringen, eller den myndighet som regeringen bestäm- mer, som fastställer hur många nämndemän som ska finnas i tings- rättens och hovrättens domkrets för tjänstgöring i domstolen (1 kap. 4 § och 2 kap. 4 b § RB). Domstolen fördelar tjänstgöringen mellan nämndemännen efter samråd med dem. I förordningen (1983:382) om antalet nämndemän i de allmänna domstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna föreskrivs att hovrätterna samt tingsrätterna i , och själva fast- ställer hur många nämndemän som ska finnas för tjänstgöring i domstolen. För övriga tingsrätter ska enligt förordningen i stället respektive hovrätt fastställa antalet nämndemän efter förslag från underrätten. Nämndemännen utses normalt sett inte för att medverka i någon enstaka måltyp vid domstolen. En nämndeman som är knuten till viss domstol kan som regel tjänstgöra i samtliga de mål där nämndemän ska ingå i rätten. Nämndemän ingår i rätten vid prövning av olika typer av mål i såväl tingsrätt och hovrätt. 2 Fitger m.fl., , inledningen till 1 kap. Se även SOU 1926:31–33, SOU 1938:43–44, departementschefens uttalanden i NJA II 1969 s. 433 f samt prop. 1975/76:153, som behandlar frågan om nämndemän i hovrätt. 1983 har nämndemännen individuell rösträtt i tingsrätt, vilket infördes i hovrätt , och med andra ord ett lika stort inflytande som lagfarna ledamöter. I anledning av att i huvud- sak samma principer ligger bakom nämndemannamedverkan i olika domstolsslag och måltyper har i sitt slut- betänkande En reformerad domstolslagstiftning, SOU 2011:42, föreslagit att en särskild lag om nämndemän ska instiftas. Förslaget har ännu inte lett till lagstiftning. avgjorde tingsrätterna drygt 92 000 brottmål varav drygt ca 54 000 med nämnd (58,).3 13.4Några tidigare överväganden och reformförslag Medverkan av nämndemän i hovrätt infördes . Förslaget föregicks av utförliga diskussioner.4 De skäl som Domarutred- ningen i betänkandet En öppnare domarbana, SOU 1974:96, anförde angående hovrättens domförhet kan sammanfattas som följer. De skäl som brukar framhållas till förmån för ett lekmanna- inflytande i tingsrätt som krav på insyn, kontroll och medbestäm- manderätt samt ökade möjligheter för domstolen att fatta riktiga avgöranden, angavs vara mindre framträdande i överrätt. Bety- delsen av nämndemän för att upprätthålla allmänhetens förtroende för domstolen och lekmännens inverkan vid rättskipningen när det gäller orts- och personkännedom tonades ner av utredningen. Utredningen lyfte i stället fram betydelsen av lekmäns insyn i dom- stolsarbetet för att förebygga eventuella misstankar om bristande objektivitet och klasstänkande i dömandet. Vidare lyfte Domar- utredningen fram att det är till fördel för rättskipningen att så mycket som möjligt av allmänna erfarenheter och kunskaper till- förs domstolarna. Som exempel på frågor där en medverkan av lek- män ansågs lämplig nämndes bevisvärderingsfrågor i brottmål och frågor om val av påföljd. I brottmålen angavs lekmännen särskilt kunna förväntas tillföra allmänna värderingar som finns bland med- borgarna i samhället. 3Domstolsverket, Domstolsstatistik 2011, tabell 1.1 och 1.6. 4För tidigare tankegångar om lekmän i överrätt, se hänvisade förarbeten i prop. 1975/76:153 s. 21 f. Utredningen ansåg att det visserligen fanns vissa praktiska svårigheter förenade med att låta lekmän medverka och det angavs medföra ökade kostnader. Dessa olägenheter menade man inte skulle ges alltför stor betydelse utan att frågan om nämndemanna- medverkan skulle besvaras utifrån principiella utgångspunkter. Trots att rättsfrågorna intar en mer framskjuten ställning i hov- rätten och att hovrätten i praktiken är slutinstans i det stora fler- talet mål, ansåg utredningen att det inte borde hindra att lekmän medverkade i hovrätt. I mål där påföljden inte kan bli strängare än böter menade man dock att en sådan medverkan var mindre ange- lägen (prop. 1975/76:153 s. 22 ff.). 13.4.2Nämndemannamedverkan i domstol m.m. sänktes antalet deltagande nämndemän i tingsrätt till tre i grövre brottmål. genomfördes ändringar bl.a. avseende möjligheten till förstärkt sammansättning (prop. 1996/97:133). skulle tingsrätten i mål om åtal för brott för vilket inte var stadgat lindrigare straff än fängelse bestå av en lagfaren domare och fem nämndemän. Lagändringen skedde i anledning av ett förslag som utarbetats inom och redo- visades i promemorian Nämndemannamedverkan i domstol m.m. I promemorian, liksom i propositionen, föreslogs dock att antalet nämndemän skulle minskas från tre till två. justitieutskott (bet. 1996/97:JuU17) avstyrkte bifall till förslaget, som inte heller godtogs av . Som skäl för det framhöll att det fanns en bred enighet om värdet av lekmannamedverkan i domstolarna. Möjligheten att garantera att hänsyn togs till allmänna värderingar och att allmänheten fick en acceptabel insyn skulle enligt utskottet tunnas ut om nämnde- männen endast var två. Utskottet menade att fler nämndemän skulle garantera att fler synpunkter kom fram och bedömdes. 13.4.3Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål För att se över vad som kunde göras för att ytterligare effektivisera handläggningen av stora och komplicerade brottmål tillsatte Riks- åklagaren en arbetsgrupp som lämnade en idé- skrift, Effektivare hantering av stora och komplicerade brottmål. I idéskriften gav arbetsgruppen uttryck för uppfattningen att rättens sammansättning i större omfattning än borde utökas eller för- stärkas med specialistkunskap vid större och svårare mål. Speciali- seringen inom åklagarorganisationen, inte minst avseende ekobrott och miljöbrott, angavs ha varit särskilt värdefull. I idéskriften påpekades att även advokater alltmer specialiserar sig och att det är motiverat med specialisering för fler brottstyper t.ex. arbetsmiljö- brott och immaterialrättsliga brott. Arbetsgruppen menade att det fanns skäl att utöka specialiseringen exempelvis genom lottnings- regler som ser till specialkunskaper och intresse bland domare. Gruppen pekade även på möjligheten att låta domare inneha anställning vid fler än en domstol och möjligheten att adjungera domare från förvaltningsdomstol. 13.4.4Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol hade bl.a. i uppdrag att analysera behovet av sär- skilda åtgärder för vissa måltyper i organisatoriskt eller processuellt hänseende för att åstadkomma särskild snabbhet eller kompetens i domstolsförfarandet. Med särskilda åtgärder avsågs bl.a. författ- ningsreglerade särlösningar i form av t.ex. särskilda ledamöter och regler om sakkunnigbevisning. I betänkandet Mål och medel – särskilda åtgärder för vissa måltyper i domstol, SOU 2010:44, s. 319 ff. redovisade sina bedömningar. Utredningen menade att särskilda åtgärder borde användas restriktivt och endast när behovet finns för de allra flesta målen av en viss typ. Särskilda sammansättningsregler som innebär att särskilda ledamöter deltar i handläggningen angavs av utredningen vara ett ändamålsenligt sätt att uppnå särskild sakkunskap som bör utnyttjas när ett sådant behov inte kan eller bör tillgodoses genom sakkunnigbevisning. Likaså framhölls förordnande av lagfarna personer med expert- kunskaper och inlåning av domare med särskild kompetens från närbelägna domstolar som värdefulla sätt att tillföra domstolen sär- skild kompetens. behandlade vidare frågan om generellt pröv- ningstillstånd i brottmål. I samband med det gav utredningen ut- tryck för uppfattningen att hovrätten bör vara domför vid behand- ling av frågor om prövningstillstånd i den sammansättning som gäller , dvs. med tre ledamöter eller, om frågan är enkel, av en ledamot (a.a. s. 296).5 Utredningen menade att en mer kvalificerad sammansättning med tre ledamöter, genom den ytterligare kunskap och erfarenhet som den tredje ledamoten tillför, kan bidra till en än högre grad av rättssäkerhet. Förtroendet för domstolarnas mål- hantering och för att hovrätterna gör en tillräckligt noggrann över- prövning av tingsrätternas avgöranden vid prövning av frågor om prövningstillstånd betonades av utredningen. Utredningen menade att det förhållandet att sammansättningen, vad gäller lagfarna leda- möter, överensstämmer med den som normalt gäller vid en full- ständig prövning av målen, starkt borde bidra till att skapa ett gott förtroende för hovrätternas behandling av frågor om prövnings- tillstånd. En ordning med två lagfarna domare, som tidigare gällt i hovrätt och som motsvarar sammansättningen i förvaltningsrätt, förordades därför inte. 13.4.5Ökad effektivitet och förbättrad samverkan vid handläggning av mängdbrott I rapporten effektivitet och förbättrad samverkan vid hand- läggning av mängdbrott. Redovisning av ett regeringsuppdrag till , och , 2010, uppmärksammade frågan om inte de processuella förutsättningarna för domstol att döma till villkorlig dom borde ses över (s. 145). noterade att det finns en inkonse- kvens i att åklagare kan utfärda strafföreläggande för villkorlig dom, med eller utan böter, medan en dom med sådan påföljd inte kan meddelas av en lagfaren domare utan medverkan av nämnde- män. Det efterfrågades i rapporten antingen en förändring av dom- förhetsreglerna så att en lagfaren domare ges rätt att döma till villkorlig dom eller införandet av en möjlighet för tingsrätterna att döma till villkorlig dom utan huvudförhandling, om sådan för- handling varken begärs av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. 5 Ang. de överväganden som ledde till att antalet ledamöter i hovrätt utökades till tre vid prövning av frågor om prövningstillstånd bl.a. i vissa brottmål, se SOU 2010:44 s. 293 ff.). Bestämmelserna om rättens sammansättning i brottmål har också berörts i betänkande, En reformerad dom- stolslagstiftning, SOU 2011:42. Betänkandet bereds inom . I betänkandet har utredningen bl.a. föreslagit en ny lag om domstolar och domare. Lagen ska enligt förslaget innehålla bl.a. grundläggande bestämmelser om domarbehörighet, dvs. vilka befattningar som medför behörighet att döma i domstol och vilka krav på medborgarskap, kunskapsprov m.m. som utgör en förut- sättning för sådan befattning. Förslaget skulle alltså innebära en grundläggande lagreglering för vissa domarbefattningar som enligt den nuvarande ordningen är reglerad endast i förordning. När det gäller rättens sammansättning föreslår utredningen bl.a. lagregler om vem som ska vara ordförande i rätten i mål med flera lagfarna domare i tingsrätt. Vidare föreslås att bestämmelser om nämndemän som finns i och i lagen om all- männa förvaltningsdomstolar, i allt väsentligt oförändrade, ska föras samman i en gemensam lag om nämndemän. I övrigt innebär förslaget strukturella förändringar av första fyra kapitel. De första tre kapitlen skulle enligt förslaget avse tings- rättens sammansättning, hovrättens sammansättning och Högsta domstolens sammansättning. Det fjärde kapitlet skulle avse för- delningen av mål mellan domare. Reglerna om rättens sammansättning skiljer sig åt i olika länders processrättsliga regler, liksom ländernas rättssystem i stort. I det följande redogör vi i korthet för regleringen i brottmål i några andra europeiska länder; , , , och . En mer utförlig redogörelse för utländska bestäm- melser om rättegången finns i bilaga 4. Tingsrätten är domför med en lagfaren domare och tre nämnde- män. Tingsrättens sammansättning kan förstärkas med ytterligare en lagfaren domare om det är motiverat med hänsyn till målets omfattning eller av något annat särskilt skäl. Enligt samma villkor kan tingsrätten även ha en fjärde nämndeman. finns även möjlighet till alternativa sammansättningar. Tingsrätten är domför även med en ensam lagfaren domare om det inte för något av de enskilda brotten i åtalet är föreskrivet strängare straff än fängelse . Dessutom kan denna sammansättning användas vid vissa särskilt angivna brott även om maximistraffet överstiger fängelse. Det rör sig i huvudsak om grova förmögenhetsbrott och straffbart försök till sådana brott. Vidare infördes en möjlighet att avgöra brottmål med tre lag- farna domare utan nämndemän. Sammansättningen med tre lag- farna domare utan medverkan av nämndemän får användas om det anses motiverat med hänsyn till målets art eller av något särskilt skäl och är avsedd att tillämpas vid särskilt krävande brottmål. I hovrätten deltar inte nämndemän. Hovrätten är enligt huvud- regeln domför med tre domare. Vissa frågor kan avgöras av en ensam domare. Huvudregeln är att brottmål avgörs i första instans med en lagfaren domare och två lekmannadomare. I särskilt omfattande mål kan rätten bestå av två lagfarna domare och tre lekmannadomare. Mål om brott som kan straffas med böter eller fängelse högst kan avgöras av en lagfaren domare. Om det finns behov av det kan rätten utse lekmannadomare med särskild fackkunskap. I andra instans ingår enligt huvudregeln tre lagfarna domare och fyra lekmannadomare i rätten om överklagandet gäller skuldfrågan. Särskilt allvarliga brott avgörs i skuldfrågan i andra instans av en jury som består av lekmän. I avgörs brottmål av byretten som första instans. Lekmän ska enligt huvudregeln delta vid avgörandet i byretten om det är fråga om att döma ut strängare straff än böter eller då målet i övrigt kan anses vara av särskilt ingripande betydelse för den tilltalade eller av särskilt allmänt intresse. Om målet inte är sådant att det ska avgöras med en sammansättning av lekmän avgörs det av en lag- faren domare. Det finns två olika typer av sammansättningar med lekmän beroende på det åtalade brottets allvar. Vanligtvis består byretten av en lagfaren domare och två lekmän (domsmænd). Om målet rör ekonomisk brottslighet och förväntas pågå kan rätten förstärkas med ytterligare en lagfaren domare och en lekman. Är brottet sådant att det är aktuellt att döma ut en strängare påföljd än fängelse , avgörs målet som huvudregel under medverkan av en jury (nævninge). Byretten avgör då målet med en samman- sättning av tre lagfarna ledamöter och sex lekmän. Den tilltalade kan besluta att ett mål som annars skulle ha avgjorts med med- verkan av nævninge i stället ska avgöras med medverkan av doms- mænd. Då tillämpas den ordinära sammansättningen med en lag- faren domare och två domsmænd. I andra instans består rätten som huvudregel av tre lagfarna domare och tre domsmænd. Mål som avgjorts med nævninge i första instans avgörs med tre lagfarna domare och nævninge i andra instans. Om målet avgjorts med en domare i första instans är över- rätten domför med tre lagfarna domare. Det finns möjlighet att ha särskilda sammansättningar med sak- kunniga ledamöter i mål där fackkunskap har betydelse. I finns inte något jury- eller nämndemannasystem. Domarna är juridiskt utbildade. Enda undantaget är militär- domstolar och en domstol som tar ställning till kriminalvårds- frågor, som villkorlig frigivning. I de fallen finns sakkunniga leda- möter. Det förekommer också vid de flesta domstolar icke pro- fessionella domare, s.k. ersättningsdomare. Dessa är dock juridiskt utbildade. Vanligtvis består rättens sammansättning av en eller tre domare. Sammansättningen med tre domare används om målet rör allvarlig brottslighet eller är komplext. Brott där den aktuella påföljden inte överskrider fängelse kan avgöras av en domare, liksom de flesta ekonomiska brott, miljöbrott och ungdomsbrott.