sou · H1B317d3 · 2013-04-03 00:00:00 — En talan om enskilt anspråk ska alltså även fortsättningsvis kunna väckas formlöst efter att åtal väckts om rätten finner det lämpligt. Frågan om talan ska handläggas gemensamt med åtalet regleras i 22 kap. 1 och 5 §§ RB. Av 22 kap. 5 § andra stycket RB enligt vårt förslag framgår att rätten ska avskilja en talan om enskilt anspråk som väckts efter åtalet till ett särskilt tvistemål om det inte står klart att en fortsatt gemensam handläggning kan ske utan olägenheter eller det annars finns särskilda skäl. Tredje stycket är uppdelat i tre punkter, där den första punkten motsvarar bestämmelsen i dess nuvarande lydelse. Andra och tredje punkten är nya, och innebär att det inte anses utgöra ändring av åtal om åklagaren ändrar sitt yrkande om påföljd eller ändrar eller fram- ställer ett nytt yrkande om särskild rättsverkan av brott. Ändring- arna har behandlats i avsnitt 5.3.4 och 5.7. Det yrkande om påföljd eller särskild rättsverkan som anges i åtalet grundar sig på det underlag som finns tillgängligt vid åtalstid- punkten. Under målets handläggning kan det tillkomma omstän- digheter som gör att det finns skäl att ändra yrkandena. Saken kan också komma i ett annat ljus efter att en huvudförhandling har hållits där muntlig bevisning har tagits upp i ett sammanhang. När det finns skäl för det ska åklagaren, på samma sätt som gäller för åtalsjuste- ringar, kunna ändra sitt yrkande om påföljd eller särskild rättsverkan. Även om rätten inte ska pröva om det är fråga om en tillåten änd- ring bör åklagaren förklara anledningen till varför yrkandet ändras. Att åklagaren kan komma att ändra det påföljdsyrkande som anges i åtalet bör den tilltalade få information om i samband med delgivningen av åtalet. Det bör lämpligen framgå av det standardise- rade informationsmaterial som skickar till den tilltalade tillsammans med åtalet. I 51 kap. 25 a § RB har det införts en ny bestämmelse som sär- skilt reglerar möjligheten för åklagaren eller en målsägande som för talan om ansvar att justera åtalet genom att åberopa en ny omstän- dighet i hovrätten. I 51 kap. 25 b § första stycket RB införs en bestämmelse som reglerar möjligheten för åklagaren att ändra sitt påföljdsyrkande i skärpande riktning i hovrätten. I andra stycket i den nämnda paragrafen har det införts en motsvarande reglering för när åklagaren eller en målsägande som för talan om ansvar kan ändra sitt yrkande om särskild rättsverkan. Genom en hänvisning i 55 kap. 15 § RB görs dessa bestämmelser tillämpliga även vid rätte- gången i . Genom hänvisningen i 47 kap. 24 § första stycket RB framgår att bestämmelsen är tillämplig även i mål som rör enskilda åtal. Av de övriga bestämmelserna i 47 kap. samt 30 kap. 3 a–3 b §§ RB fram- går att regleringen som gäller påföljdsyrkandet inte gäller i dessa typer av mål, men att den däremot omfattar yrkanden om särskild rättsverkan. 7 § Har förundersökning genomförts i målet, ska åklagaren, då åtalet väcks eller därefter, till rätten ge in protokoll eller anteck- ningar från förundersökningen samt de skriftliga handlingar och föremål som åberopas som bevis. Sådant som inte rör åtalet, bör dock inte ges in. Har strafföreläggande utfärdats ska åklagaren till tingsrätten även ge in en handling som den tilltalade lämnat till åklagaren i anledning av åtalet och övriga skriftliga handlingar och föremål i målet. Paragrafen är ändrad. Ändringarna i första stycket är språkliga. Andra stycket är nytt. Motiven till bestämmelsen har behandlats i När ett strafföreläggande utfärdats till godkännande följer det av 48 kap. 7 § RB att den misstänkte ska ges tillfälle av åklagaren att, om godkännande inte sker, svara till denne på åtalet och lämna bevisuppgift. Av det nya andra stycket framgår att åklagaren i samband med att åtalet väcks ska ge in till rätten even- tuell svarsskrift från den misstänkte och övriga handlingar och före- mål i målet som har lämnats till åklagaren i anledning av åtalet. 8 § Åtalet ska avvisas, om rätten finner att den som väcker åtalet inte får föra talan om brottet eller att målet på grund av annat rättegångshinder inte kan prövas. Paragrafen är ändrad till följd av att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänna åtal. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.1 (se även kommentaren till 45 kap. 1 § RB). Enligt bestämmelsen i dess nuvarande lydelse ska rätten avvisa åtalet om det är uppenbart att den som väckt åtalet inte är behörig eller att målet av på grund av annat rättegångshinder inte kan prövas. Om talan inte avvisas ska stämning utfärdas enligt 9 § i dess nu- varande lydelse. Våra förslag om hur ett allmänt åtal väcks innebär att åklagaren förelägger den tilltalade att svara på åtalet utan att rätten dessför- innan gör en inledande kontroll av om det föreligger ett rättegångs- hinder. Frågan om målet inte kan prövas på grund av ett rättegångs- hinder kan tas upp när som helst under handläggningen då det finns anledning till det. Det följer av den allmänna bestämmelsen om rättegångshinder i 34 kap. 1 § RB att det ska ske så snart det är möj- ligt. Bestämmelsen är en påminnelse om att frågan om åtalet ska av- visas på grund av ett rättegångshinder ska beaktas under hela målets handläggning. Det gäller även när rätten slutligt tar ställning till åtalet. Om rätten, efter att frågan aktualiserats, kommer fram till att det föreligger ett rättegångshinder ska åtalet avvisas. Det krävs inte att det är uppenbart att det föreligger ett rättegångshinder. 9 § I samband med att åtalet väcks ska åklagaren sända eller lämna ett exemplar av åtalet tillsammans med därvid fogade handlingar till den som ska till- talas. Detsamma gäller enskilda anspråk som åklagaren för enligt 22 kap. 2 § eller som anmälts till åklagaren enligt 22 kap. 2 a §. Handlingarna ska delges den tilltalade. Uppgift om målsägandes eller vittnens ålder, yrke och bostads- adress, som saknar betydelse för åtalet, ska inte framgå av de handlingar som delges. När den tilltalade delgetts av åklagaren ska denne ge in bevis om delgiv- ning till rätten. Om delgivning inte kunnat ske ska åklagaren upplysa rätten om det senast när tiden för den tilltalades svar enligt 10 § gått ut. Det tidigare första stycket i paragrafen har tagits bort till följd av änd- ringen att stämning inte längre ska utfärdas av rätten när allmänt åtal väcks. Ändringen har behandlats i avsnitt 8.1 (se även kom- mentaren till 45 kap. 1 § RB). Ändringar till följd av att stämningsinstitutet avskaffas i allmänna åtal har, tillsammans med språkliga ändringar, gjorts även i andra stycket. I övrigt ändras andra stycket så att åklagaren i den nya ord- ningen ska sända eller lämna åtalet och bifogade handlingar till den tilltalade i samband med att åtalet väcks. Det gäller även talan om enskilt anspråk som väcks tillsammans med åtalet enligt 45 kap. 4 a § RB. Åklagaren ska delge handlingarna med den tilltalade. Av ett nytt tredje stycke framgår att åklagaren ska ge in delgiv- ningsbevis till rätten eller upplysa domstolen om delgivning inte kunnat ske senast när tiden för den tilltalade att svara på åtalet har gått ut enligt 45 kap. 10 § RB. Det innebär att ansvaret för att delge den tilltalade handlingarna övergår till rätten om det inledande del- givningsförsöket har misslyckats. 10 § I samband med att åtalet väcks ska åklagaren upplysa den tilltalade om rätten till rådgivning av advokat enligt 21 kap. 3 c § och förelägga den tilltalade att muntligen eller skriftligen till rätten 1.uppge sin inställning till åtalet och de yrkanden som framställs i detta, 2.uppge sin inställning till enskilda anspråk som framställts om det inte är uppenbart att det inte behövs, 3.uppge de huvudsakliga skälen för sin inställning om det behövs, 4.uppge om han eller hon åberopar bevisning och i så fall vilken bevisningen är och vad han eller hon vill styrka med varje bevis, och 5.yttra sig över frågan om målet kan avgöras utan huvudförhandling i de fall då det kan vara aktuellt att avgöra målet utan en sådan. De skriftliga bevis som åberopas bör ges in med att bevisupp- gift lämnas. Kan målet enligt åklagaren avgöras enligt 10 b § ska den tilltalade före- läggas att ange om han eller hon samtycker till det. Kan målet avgöras enligt 10 a § första stycket 3 ska åklagaren bereda den tilltalade tillfälle att slutföra talan och lämna sådan information som anges i 10 a § andra stycket. Bestämmelsen, som innehåller regler om skriftligt svaromål, är ändrad i flera avseenden. Ändringarna i paragrafen innebär att den till- talades inställning ska efterfrågas i alla mål och i större utsträckning än vad som är fallet samt att åklagaren och inte rätten inled- ningsvis ska förelägga den tilltalade att svara på åtalet till rätten. Motiven till bestämmelsen har främst berörts i avsnitt 8.3. Änd- ringarna är ett led i att den tilltalades inställning ges processuell betydelse för målets handläggning. De bör läsas tillsammans med bestämmelserna om att åklagaren ska skicka ett exemplar av åtalet till den tilltalade i samband med att åtalet väcks (se författnings- kommentaren till 45 kap. 9 § RB) samt att målet kan avgöras i ett särskilt förfarandet om vissa förutsättningar är uppfyllda (se för- fattningskommentaren till 45 kap. 10 a–c §§ RB). Av första stycket punkterna 1 och 3 framgår att åklagaren ska före- lägga den tilltalade att ange sin inställning till åtalet och övriga yrkan- den till rätten när åtalet väcks och vid behov de huvudsakliga skälen för inställningen. Det tidigare tredje stycket, som möjliggjorde för rätten att vid behov meddela ett sådant föreläggande, tas bort till följd av ändringen. Ändringen innebär att den tilltalades inställning alltid ska efterfrågas och det redan i samband med att åtalet väcks. Vidare förtydligas att den tilltalade ska ta ställning även till övriga yrkanden som framställs tillsammans med åtalet, t.ex. om särskild rättsverkan. Enligt punkten 2 ska motsvarande som huvudregel gälla för enskilda anspråk. Undantaget tar sikte på enskilda anspråk som inte förs av åklagaren, men där talan väcks med åtalet. Även om åklagaren för målsägandens räkning ger in anspråket till rätten tillsammans med åtalet, ska åklagaren i speciella undantagssitua- tioner kunna välja att inte skicka anspråket till den tilltalade och förelägga honom eller henne att svara på det. Det rör sig om fall då det är uppenbart att anspråket, i vart fall inte utan att det komplet- teras, bör handläggas tillsammans med brottmålet. Den ytterligare beredning som i så fall kan krävas innan den tilltalade föreläggs att svara på anspråket bör i sådana fall ske under ledning av rätten. Motiven i denna del berörs i avsnitt 14.9.2. Första stycket punkten 4 betyder att den tilltalade på samma sätt som följer av den tidigare lydelsen i första stycket ska avkrävas uppgift om vilken bevisning som åberopas och vad som ska styrkas med varje bevis. Den tilltalade ska även föreläggas att yttra sig avseende målets handläggning. Det framgår av den punk- ten 5. Av första stycket framgår vidare att den tilltalade i samband med att åtalet väcks ska få information om den rätt till rådgivning av advokat som följer av 21 kap. 3 c § RB. Motiven i denna del har behandlats i avsnitt 3.4.3. Andra stycket är oförändrat. Tredje stycket är nytt. I det anges på vilket sätt åklagaren ska efterhöra den tilltalades syn på målets handläggning om det enligt åklagarens uppfattning inte ska avgöras efter huvudförhandling. Av stycket framgår att åklagaren, i de fall det är aktuellt, ska förelägga den tilltalade att ange sin syn på om målet kan avgöras enligt för- farandet i 10 b §. I andra ledet anges att åklagaren, om målet enligt dennes uppfattning ska avgöras utan huvudförhandling, ska ge den tilltalade tillfälle att slutföra talan och informera om möjligheten att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om den tilltalades rätt till en sådan förhandling. Övriga ändringar är föranledda av att stämningsinstitutet avskaffas vid allmänt åtal (se även kommentaren till 45 kap. 1 § RB) eller rent språkliga. 10 a § Ett mål ska avgöras efter huvudförhandling. Utan en sådan förhand- ling får rätten dock 1.avgöra ett mål på annat sätt än genom dom, 2.meddela frikännande dom enligt 20 kap. 9 § andra stycket, 3.meddela dom i mål där det inte finns anledning att döma till annan på- följd än böter, om huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet, och 4.meddela dom enligt 10 b §. Innan ett mål avgörs med stöd av första stycket 3, ska 1.den tilltalade informeras om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till en sådan förhandling, och 2.parterna, om de inte kan anses redan ha slutfört sin talan, ges tillfälle till detta. Bestämmelsen, som anger huvudregeln att ett brottmål ska avgöras efter huvudförhandling och reglerar de möjligheter som finns att avgöra målet utan sådan förhandling, ändras. Det införs i första stycket en ny fjärde punkt som anvisar en möjlighet att avgöra mål utan huvudförhandling när dom meddelas enligt 10 b §. Motiven till be- stämmelsen har behandlats i avsnitt 9. Ändringarna i övriga avseenden är språkliga. 10 b § Rätten får, med den begränsning som följer av 10 c §, utan att hålla huvudförhandling meddela dom i mål i vilket 1.den tilltalade har erkänt gärningen hos rätten, godtagit påföljden och de övriga yrkanden som framställts i samband med åtalet samt samtyckt till att målet avgörs på detta sätt, och 2.huvudförhandling varken begärts av åklagaren eller av den tilltalade eller behövs av särskilda skäl. Innan ett mål avgörs enligt första stycket ska den tilltalade ha fått infor- mation om rätten till rådgivning av advokat enligt 21 kap. 3 c §. Paragrafen är ny. Den anger förutsättningarna för att i en enklare ordning med- dela dom utan huvudförhandling i erkända brottmål. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9. I första momentet i första stycket hänvisas till bestämmelsen i 10 c §, som är ny. Den bestämmelsen anger den avgränsning som åklagarens påföljdsyrkande innebär för vilka mål som kan avgöras på ett förenklat sätt. I första stycket punkterna 1 och 2 anges de grundläggande förut- sättningarna för att ett mål ska kunna avgöras utan huvudförhand- ling i en enklare ordning. För det första krävs att den tilltalade har erkänt gärningen och godtagit påföljden. Det gäller även andra yrkanden som åklagaren har framställt i samband med åtalet, t.ex. yrkande om förverkande av egendom, utvisning eller annan särskild rättsverkan av brott eller om enskilt anspråk. Det gäller även en- skilda anspråk som väckts i samband med åtalet av en målsägande (se 45 kap. 4 a § RB). Erkännandet ska ha skett muntligen eller skriftligen hos rätten. Ett erkännande under förundersökningen saknar betydelse för hur målet kan handläggas. För det andra ska den tilltalade ha samtyckt till att målet avgörs på detta sätt. Av orda- lydelsen i första punkten följer att samtycket ska vara uttryckligt och ha skett till rätten eller inför den. För det tredje krävs, enligt punkten 2, att huvudförhandling inte behövs av särskilda skäl eller begärs av åklagaren eller av den tilltalade. Har åklagaren eller den tilltalade begärt det ska huvudförhandling alltid hållas. Begäran om huvudförhandling av en målsägande, vars enskilda anspråk har accep- terats av den tilltalade, hindrar dock inte att målet avgörs i aktuell ordning. Det finns särskilda skäl att hålla huvudförhandling om åklagaren och den tilltalade har olika uppfattning om brottets rubricering. Vidare gäller om erkännandet inte är klart och entydigt eller inte framstår som frivilligt, att målet ska avgöras efter huvudförhand- ling. Det gäller också om det råder osäkerhet om den tilltalade fått sådan information om rådgivning som anges i andra stycket eller om samtycket till att målet avgörs utan huvudförhandling är otyd- ligt. Huvudförhandling kan också behöva hållas om rätten gör be- dömningen att brottsrubriceringen i åtalet är felaktig, den gärning som åtalet rör inte är ett brott, eller den yrkade påföljden uppen- bart är för sträng i förhållande till gällande praxis. Vid utdömande av ungdomspåföljd kan det också finnas särskilda skäl med hänsyn till den tilltalades ungdom att avgöra målet efter huvudförhandling. Om den tilltalade inte har fyllt ska huvudförhandling hållas (se 27 § fjärde stycket lagen [1964:267] med särskilda bestämmel- ser om unga lagöverträdare). Uppräkningen av särskilda skäl som kan föreligga för att hålla huvudförhandling är en exemplifiering och inte uttömmande. Av andra stycket framgår att den tilltalade måste ha fått informa- tion om sin rätt till rådgivning enligt 21 kap. 3 c § RB för att målet ska kunna avgöras i den förenklade ordningen. 10 c § Ett mål får inte avgöras enligt 10 b § om åklagaren yrkat att påföljden ska bestämmas till 2.villkorlig dom i förening med samhällstjänst om det i domslutet ska anges , 3.skyddstillsyn i förening med fängelse enligt 28 kap. 3 § , 4.skyddstillsyn i förening med samhällstjänst eller kontraktsvård om det i domslutet ska anges , 5.sluten ungdomsvård, eller Vad som anges i första stycket gäller också om åklagaren yrkat att 1.villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff ska förverkas med mer än , eller 2.påföljden ska bestämmas till fängelse och villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff ska förverkas, om strafftiden sammantaget överstiger . Med de påföljder som anges i första stycket 1–5 ska likställas förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 . Paragrafen är ny. Den reglerar vilken begränsning åklagarens påföljdsyrkande inne- bär för om ett mål kan avgöras i den förenklade ordningen enligt 10 b §. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.2.5. Första stycket anger de påföljder som inte kan avgöras i det sär- skilda förfarandet. Avgränsningen till yrkade påföljder, med undan- tag för rättspsykiatrisk vård som inte kan avgöras genom dom enligt 10 b §, överensstämmer med den som gäller för mål som kan avgöras av en lagfaren domare i tingsrätt, avgörande av mål i den tilltalades utevaro i tingsrätt samt vid avgörande av mål utan huvudförhand- ling i hovrätt (se författningskommentaren till 1 kap. 3 b, 46 kap. 15 a och 51 kap. 13 §§ RB). Ett brottmål kan inte avgöras enligt 10 b § om åklagaren yrkar ett strängare straff än fängelse . Det är alltså åkla- garens påföljdsyrkande som är avgörande för om målet ska kunna avgöras i en enklare ordning. Har åklagaren yrkat en frivårdande påföljd, för vilken ska anges ett alternativstraff i domslutet, kan målet inte heller avgöras i det särskilda förfarandet om det alternativstraff som åklagaren har yrkat överstiger fängelse . Det- samma gäller om åklagaren har yrkat att påföljden ska bestämmas till s.k. 28:3-fängelse, sluten ungdomsvård eller rättspsykiatrisk vård. I andra och tredje stycket anges vad som ska gälla vid samman- träffande av brott. Av andra stycket framgår att målet inte kan avgöras inom ramen för förfarandet enligt 10 b § om strafftidens längd vid förverkande av villkorligt medgiven frihet av fängelse- straff överstiger fängelse . Tredje stycket innebär att ett yrkande av åklagaren om förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 BrB, dvs. att en tidigare utdömd påföljd ska avse även det nya brottet, ska likställas med ett yrkande om motsvarande påföljd. Att den tilltalade är frihetsberövad hindrar inte att målet kan avgöras genom det särskilda förfarandet om parterna är eniga om att den tilltalade ska försättas på fri fot efter domen eller om den tilltalad är häktad och medger att stanna kvar i häkte till dess domen i ansvarsdelen vinner laga kraft mot honom eller henne. Våra över- väganden i detta avseende finns i avsnitt 9.5. 11 § Om det behövs för att målet ska kunna slutföras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen, får rätten på yrkande av part förelägga åklagaren att utföra förundersökning eller komplettera den. Om en part vill att en åtgärd enligt första stycket ska vidtas, ska han eller hon begära det hos rätten. Bestämmelsen är ändrad på så sätt att det krävs yrkande av part för att rätten ska kunna förelägga åklagaren att utföra eller komplettera förundersökningen. Motiven till bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.4.1. Ändringarna i första stycket innebär att rätten inte självmant kan besluta att åklagaren ska fullständiga förundersökningen eller ut- föra sådan undersökning. Det självständiga inflytande över utred- ningen i skuldfrågan som rätten ges enligt bestämmelsens tidigare lydelse tillämpas inte i praktiken. Genom ändringen läggs inflytandet över utredningen i skuldfrågan på parterna, vilket är i linje med utredningens övriga förslag och syn på rollerna i straffprocessen. I syfte att förberedande åtgärder ska vidtas under rättegången föreskrivs i ett nytt andra stycke att en part ska framställa ett sådant yrkande som avses i första stycket möjligt. Övriga ändringar i bestämmelsen är språkliga. 13 § Rätten ska, allt efter målets beskaffenhet, verka för att målet förbereds så att det kan avgöras på ett ändamålsenligt sätt. Rätten ska genom frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter eller ofullständigheter i parternas yrkanden, inställningar eller bevisuppgifter. I paragrafen införs en uttrycklig reglering av rättens ansvar att verka för att brottmål förbereds och att bedriva materiell process- ledning under förberedelsen. anses det följa genom en analog tillämpning av bestämmelsen om rättens ansvar att bedriva materiell processledning under huvudförhandlingen (46 kap. 4 § andra stycket RB). Genom en hänvisning i 51 kap. 12 § tredje stycket RB görs bestämmelsen även uttryckligen tillämplig i hovrätten. En motsva- rande bestämmelse, som reglerar rättens förberedelseansvar i mål som rör enskilda åtal förs in i 47 kap. 7 a § RB. Bestämmelsen och motiven till denna har behandlats i avsnitt 11.3.3. I sak innebär den nya bestämmelsen ingen förändring mot vad som anses gälla . För tvistemålens del finns en lik- nande reglering i 42 kap. 8 § andra stycket RB. I den nuvarande 13 § behandlas möjligheten att hålla samman- träde om det behövs för målets förberedelse eller av något annat skäl. Den bestämmelsen ändras och förs in i den nya 13 a §. Av första meningen framgår att rätten har ett generellt ansvar att verka för att ett brottmål förbereds så att det kan avgöras på ett ändamålsenligt sätt. Behovet av att rätten vidtar förberedande åtgärder beror på målets beskaffenhet. Framförallt är det i omfattande mål som det kan finnas ett behov av att rätten innan huvudförhandlingen aktivt förbereder målet genom att klarlägga parternas ståndpunkter eller bevisuppgifter. Rättens ansvar är att se till att målet är så förberett att det kan avgöras på ett ändamålsenligt sätt. Det innebär framförallt att huvud- förhandlingen ska kunna hållas så koncentrerad som möjligt och att risken minimeras för att det uppstår situationer som kan leda till att avgörandet fördröjs. Av andra meningen framgår att rätten ska vara aktiv genom att med frågor och påpekanden försöka avhjälpa otydligheter eller ofullständigheter i parternas yrkanden, inställningar eller bevisupp- gifter. Det handlar om att undanröja oklarheter för att underlätta den kommande handläggningen. I avsnitt 4.3.2 har vi redogjort för våra övergripande överväganden om rättens materiella process- ledning. 13 a § Om det behövs för målets förberedelse eller av något annat skäl, ska rätten hålla sammanträde med parter och andra som berörs. Om målet är eller kan förväntas bli omfattande ska sådant sammanträde hållas om det inte är obehövligt eller det annars finns särskilda skäl som talar mot det. I fråga om kallelse av parter ska 15 § tillämpas. Uteblir någon som kallats till sammanträdet, får detta ändå hållas, om det främjar beredningen av målet. Om den som uteblivit förelagts vite, får rätten besluta att nytt vite ska föreläggas eller att han eller hon ska hämtas till rätten. I 24–27 kap. finns bestämmelser om sammanträde för prövning av tvångsmedel. Paragrafen är ny. I bestämmelsen förs regler om förberedande sammanträden in.