sou · H1B317d2 · 2013-04-03 00:00:00 — Detsamma gäller en målsägande som för talan i en reell och seriös tvist.2 Som framgår av avsnitt 9.2.2 måste ett enskilt anspråk vara medgett för att det ska kunna prövas i det särskilda för- farandet. I sådana fall föreligger det alltså ingen tvist och mål- säganden får fullt bifall till sin talan. Det är därför inte nödvändigt att låta målsäganden yttra sig om han eller hon begär huvud- förhandling, eftersom det är klart att någon sådan inte behövs. En målsägande vars enskilda anspråk accepteras av den tilltalade kan alltså inte hindra att målet avgörs i den enklare ordningen. Vi återkommer särskilt till några andra frågeställningar som rör målsäganden i avsnitt 9.6. Det är en rimlig ordning att även åklagaren, med hänsyn till den kontradiktoriska principen, ska ha rätt att begära huvudför- handling. Utgångspunkten bör vara att det finns någon särskild anledning till att den tilltalade fråntas möjligheten att få ett erkänt åtal som faller inom ramen för det särskilda förfarandet prövat utan huvudförhandling. Ett sådant skäl skulle kunna vara att åtalet avser fler än en tilltalad. Om alla tilltalade utom en har förnekat en gär- ning som enligt åklagaren ska ha utförts av dem tillsammans och i samråd med olika grad av inblandning, så kan förutsättningarna för bevisföringen i rättegången förändras av att en av dem redan blivit dömd för gärningen. Detta är en situation när åklagaren kan ha ett berättigat intresse av att målet avgörs av tingsrätten efter huvud- förhandling. Om huvudförhandling inte begärs och åklagaren och den till- talade är ense i alla delar som målet rör så behöver huvudför- handling normalt sett inte hållas. Det kan emellertid finnas sär- skilda skäl som gör att huvudförhandling behövs. 2 , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, s. 138 ff. Huvudförhandling kan behöva hållas om rätten vill frångå den brottsbeteckning som åklagaren har angett. När det gäller brotts- beteckningen har konstaterat att det för att för- svårande omständigheter ska kunna läggas till grund för bedöm- ning av om ett brott varit grovt eller inte krävs att den tilltalade har fått fullgoda möjligheter att bemöta de påståenden om sådana omständigheter som läggs honom till last. Det följer enligt dom- stolen av den kontradiktoriska principen (se rättsfallen NJA 2003 s. 486 och NJA 2011 s. 611). Av praxis och bestämmelserna i konventionen, artikel 6.1 och 6.3 (a), kan man sluta sig till att den tilltalade inte bara har rätt att bli informerad om vilken brottslig gärning som han eller hon påstås ha begått utan också om inne- börden av anklagelsen, dvs. brottets beteckning, för att få tillräcklig möjlighet att kunna försvara sig. Det torde innebära att svensk domstol är förhindrad att utan föregående processledning tillämpa en annan straffbestämmelse än den eller de alternativa bestäm- melser som åklagaren har åberopat.3 Vi menar att det krävs att åklagaren och den tilltalade får möjlighet att yttra sig över den rättsliga grunden för att tingsrätten ska kunna frångå den bedömning av gärningen som åklagaren gjort. Det bör i normalfallet inte ske inom ramen för det särskilda för- farandet. Om domstolen bedömer att den brottsbeteckning som åklagaren angett inte är rättvisande så bör målet i stället sättas ut till huvudförhandling. Detta trots att den tilltalade har erkänt gär- ningen hos rätten. Ett exempel på ett sådant fall kan vara att åklagaren yrkat ansvar för stöld vid tillgrepp i butik av en vara av ringa värde och det av gärningsbeskrivningen inte framgår några försvårande omständigheter. Om den tilltalade inte svarar på föreläggande från åklagaren att ange sin inställning till åtalet så kan målet inte, bortsett från bötes- mål, avgöras utan huvudförhandling. För det fall det är oklart om förutsättningarna för handläggning i den ordning som föreskrivs i 10 b § är uppfyllda är det ett särskilt skäl för att hålla huvud- förhandling. Ett exempel på när det är oklart om förutsättningarna är upp- fyllda är om erkännandet inte är klart och entydigt. Ett sådant fall kan vara om det av svaret från den tilltalade inte går att utläsa om 3 Se även , JT 2005-06 s. 536 ff. det avser samtliga gärningar som åtalet rör. Detsamma gäller om samtycket till att målet avgörs utan huvudförhandling är otydligt eller om erkännandet eller samtycket inte framstår som frivilligt. Om den tilltalade inte kan förväntas ta ställning till vad det innebär att avstå från huvudförhandling eller kan misstänkas sakna förmåga att förstå följderna av ett avstående behöver huvud- förhandling också hållas. Finns det behov av särskild utredning om den tilltalades personliga förhållanden för att utreda hans eller hennes psykiska hälsa vid tiden för gärningen eller när åtalet väcks är det också ett särskilt skäl för att hålla huvudförhandling. Ytter- ligare ett exempel på när sådan förhandling behövs är om en person är i så dåligt skick pga. sjukdom, psykiskt störning, försvagat hälso- tillstånd, ålder eller liknande förhållande att det finns tveksamheter kring om personen är i stånd att ta ställning till åtalet. Ytterligare ett fall i vilket huvudförhandling behövs är om det råder osäkerhet om den tilltalade fått sådan information om råd- givning av advokat som ska lämnas innan han eller hon tar ställning till åtalet. Uppräkningen ovan är inte uttömmande. Huvudförhandling kan också behöva hållas beroende på att den gärning som åtalet rör inte utgör ett brott, att brottet är preskriberat eller att omständig- heter har anförts som innebär att tingsrätten behöver pröva en ansvarsfrihetsgrund. Tingsrätten kan alltså inte heller i sådana fall avgöra målet i den förenklade ordningen. Därutöver måste rätten ha möjlighet att döma till ett mildare straff än den påföljden som åklagaren yrkat, om yrkandet uppen- bart står i strid med gällande praxis. Vi anser inte att en sådan prövning bör ske inom ramen för det särskilda förfarandet. Vi har valt den mer renodlade modellen att målet i ett sådant fall ska sättas ut till huvudförhandling. Det kan också, som tidigare nämnts, vara så att åklagaren yrkat villkorlig dom eller skyddstillsyn för ett brott med ett straffvärde som överskrider till följd av s.k. billig- hetsskäl. Även i ett sådant fall kan det finnas särskilda skäl att pröva frågan efter huvudförhandling. Skuldfrågan kan då avgöras i den enklare ordning för avgörande av erkända åtal vid huvud- förhandling som beskrivs i avsnitt 11.4 och förhandlingen koncen- treras till påföljdsfrågan. När det gäller ungdomar mellan 18–kan det av pedagogiska skäl eller om åklagaren yrkar att påföljden ska bestämmas till ung- domsvård eller ungdomstjänst, även i förening med andra påföljder, finnas särskilda skäl att avgöra målet efter huvudförhandling. 9.3Handläggningen enligt 10 b § Vi redogör i avsnitt 8.2 för vilket innehåll åtalet ska ha. Enligt för- slaget ska åklagaren i åtalet ange ett preciserat påföljdsyrkande. Om målet enligt åklagarens uppfattning kan avgöras i den enklare ord- ningen enligt 10 b § ska även detta anges. Hänsyn ska vid den bedömningen inte tas till vilken inställning den tilltalade angett till brottsmisstanken under förundersökningen. Den tilltalade ska ges möjlighet att ta ställning till åtalet och målets handläggning oavsett om han eller hon har förnekat eller erkänt gärningen under utred- ningen. Det är först sedan åtal har väckts som den tilltalade kan bedöma konsekvenserna av att bli dömd i enlighet med åklagarens talan. Om åklagaren inte anser att målet kan avgöras i det särskilda förfarandet bör det anges i åtalet. Ett sådant skäl kan vara att åklagaren anser att det behövs kompletterande utredning om den tilltalades personliga förhållanden innan påföljdsfrågan kan avgöras. Om den tilltalade inte medverkat vid personutredningen och åklagaren därför exempelvis yrkar fängelse , med reservation för att den tilltalade bör dömas till skyddstillsyn om det finns behov av vård, så kan inte målet avgöras utan ytterligare beredning. Beroende på den tilltalades inställning kan det finnas ett utrymme för tveksamhet om parterna är eniga om vad brottet ska leda till och åklagaren bör ges tillfälle att yttra sig över svaromålet. För att undvika en mer eller mindre omfattande skriftväxling bör målet i en sådan situation sättas ut till huvudförhandling. I tiden fram till denna kan utredningen om den tilltalades personliga för- hållanden kompletteras. Om det visar sig att det finns förut- sättningar att avgöra målet utan huvudförhandling kan denna ställas in. med att åtalet ges in till rätten ska åklagaren delge åtalet med den tilltalade samt förelägga honom eller henne att inom viss angiven tid till rätten ange sin inställning till åtalet och de yrkanden som framställs i samband med det. Den tilltalade ska då även föreläggas att ange sin syn på möjligheten att avgöra målet på detta sätt. I samband med att åtalet väcks ska den tilltalade infor- meras om vad som krävs för att målet ska kunna avgöras enligt 10 b § samt om rätten till rådgivning av advokat enligt 21 kap. 3 c § RB och om rätten till huvudförhandling. Det är angeläget att informationen till den tilltalade utformas så att den är lätt att förstå och ta till sig. Det är också viktigt att den tilltalade enkelt till rätten kan ange hur han eller hon ställer sig till brottspåståendet, påföljden och övriga yrkanden i målet. Vi har utvecklat våra överväganden i detta avseende i avsnitt 8.3.4. Sedan den tilltalade fått del av åtalet ska han eller hon ges skäligt rådrum att utnyttja möjligheten till rådgivning och svara på åtalet. Polis och åklagare bör i största möjliga utsträckning utnyttja möjligheten till förenklad delgivning för att ge den tilltalade del av åtalet. Därefter bör i normalfallet anses vara tillräckligt för den tilltalade att ge in ett svaromål till rätten. Om den tilltalade har erkänt gärningen och parterna är eniga i allt vad saken rör kan parterna anses ha slutför talan genom åtalet respektive svaromålet. Åklagaren behöver därför inte ges tillfälle att yttra sig över den tilltalades skrift innan målet avgörs eftersom avgörandet inte går emot åklagarens talan. Har den tilltalade inte hörts av, har någon av parterna begärt huvudförhandling eller behöver en sådan förhandling hållas av särskilda skäl så ska parterna kallas till huvudförhandling. Vi har gjort bedömningen att åklagaren inte med att åtalet delges den tilltalade ska skicka en kallelse till huvudförhandling. När målet kan avgöras i det särskilda förfarandet blir en sådan förhandling inte aktuell. En sådan ordning skulle vidare förutsätta att åklagaren och tingsrätterna hade tekniskt samordnade verksam- hetsstöd för att boka huvudförhandlingstider. Det skulle också innebära att tingsrättens arbetsplanering i någon mån överlämnades till åklagaren. Fördelarna med en sådan hantering skulle vara att den tilltalade tidigt och på ett enkelt sätt fick del av kallelse till för- handlingen. Vi bedömer dock att nackdelarna med en sådan ordning överväger fördelarna. Risken är att informationen till den tilltalade i samband med åtalet skulle bli svår att ta till sig med hän- syn till den stora mängd uppgifter som han eller hon skulle behöva ta del av vid ett och samma tillfälle. Skulle tingsrätten bedöma att det inte går att avgöra målet i ett skriftligt förfarande ska rätten alltså kalla till huvudförhandling. Om åklagaren väcker ett nytt åtal mot den tilltalade under målets handläggning så hindrar det som utgångspunkt inte att målet avgörs genom det skriftliga förfarandet. Vid tilläggsåtal ska åklagaren i regel ange ett gemensamt yrkande om påföljd. Den tilltalade måste i ett sådant fall förstås delges det nya åtalet och ta ställning till om han eller hon erkänner gärningen, godtar det nya påföljdsyrkande och eventuella ytterligare yrkanden samt fort- farande samtycker till att målet avgörs på detta sätt. kan alltså tillämpas så länge förutsättningarna att avgöra målet enligt 10 b § är uppfyllda. Vid beredningen av målet ska sedvanliga bestämmelser tillämpas om exempelvis forum, talerätt och rättegångskostnader. Rätten ska självmant beakta eventuellt rättegångshinder och avvisa talan om sådant hinder föreligger (34 kap. 1 § RB). I enlighet med nuvarande regler ska rätten även självmant pröva om det finns grund för ansvarsfrihet eller om brottet är preskriberat. Som tidigare angetts är domstolen inte bunden av åklagarens yrkande om brottets rättsliga beteckning eller tillämpligt lagrum. I mål där den tilltalade erkänner gärningen hos rätten, godtar påföljden samt övriga yrkanden efter att ha tagit del av åtalet och samtycker till att målet avgörs utan huvudförhandling efter att ha fått information om rätten till rådgivning av advokat, behöver tingsrätten inte göra annat än pröva att förutsättningarna för hand- läggning i den förenklade ordningen i 10 b § är uppfyllda och att huvudförhandling inte behövs. I praktiken bör detta inte innebära någon försämrad kvalitet i avgörandet. Att den tilltalades rätts- säkerhet inte äventyras av att målet avgörs på detta sätt garanteras bl.a. av att han eller hon innan avgörandet ges tillfälle till rådgivning av advokat. I allmänmotiveringen till förslag att införa en möjlighet till strafflindring vid medverkan till utredningen av det egna brottet (SOU 2012:34 s. 225) anges det vara av stor betydelse (och en given utgångspunkt) att beviskraven upprätthålls även i mål där den tilltalades uppgifter ligger till grund för utred- ningen och att erforderlig bevisprövning sker. När den tilltalade har erkänt en gärning hos rätten efter att ha fått tillgång till rådgivning av advokat och brottsligheten inte är allvarligare än att den kan omfattas av förfarandet enligt 10 b §, uppfyller den pröv- ning som domstolen ska göra enligt vår mening det högt ställda krav som kan ställas på bevisprövningen i brottmål. Har huvudförhandling begärts av den tilltalade är rätten för- hindrad att avgöra målet utan sådan förhandling. Tingsrätten ska vid avgörande av målet vara domför med en lag- faren domare. Det är fråga om förhållandevis okomplicerade mål som det är lämpligt att avgöra i en enkel sammansättning av rätten. Behovet av att nämndemän skulle delta vid beslutsfattandet i ett erkänt brottmål, med en sådan prövning som vi nu föreslår, anser vi vara litet. Domen kan meddelas i förenklad form. Den ska expedieras som övriga mål som avgörs utan huvudförhandling, 30 kap 7 § tredje stycket RB och 26–31 §§ förordning (1996:271) om mål och ärenden i allmän domstol. Domen ska kunna överklagas på sed- vanligt sätt (51 kap. 1 § RB). Bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl för att föreslå en ändring av reglerna om bestämda tider för över- klagande och om laga kraft. Som anges ovan anser vi att domen i mål som avgörs i det särskilda förfarandet ska expedieras som övriga mål som avgörs utan huvud- förhandling och kunna överklagas från den dag då domen meddelades (51 kap. 1 § RB). Enligt nuvarande ordning gäller för mål och ärenden som avgörs utan huvudförhandling att utgångspunkten för överklagandefristen är dagen för avgörandet och inte, som vanligt är inom förvaltningsrätten, dagen då klaganden får del av det. har i beslut återställt för- sutten tid att överklaga tingsrättens beslut i ett mål om undan- röjande av ett föreläggande av ordningsbot (Mål nr Ö 2608-10, se även beslut i mål nr Ö 1121-13). Klaganden i målet hade inte i förväg underrättats om när tingsrättens beslut skulle meddelas. Han ansågs ha haft laga förfall för sin underlåtelse att överklaga beslutet eftersom det inte fanns omständigheter som talade emot hans påstående om att avgörandet inte kommit honom till handa och inte heller annat som tydde på att han fått vetskap om beslutet . Genom avgörandet kan slut- satsen dras att en förlorande part har ganska goda förutsättningar att nå framgång med att begära återställande av försutten tid, för att inte anses ha betagits rätten att överklaga. Med vårt förslag till ett särskilt förfarande i erkända brottmål kommer antalet mål som kan avgöras utan huvudförhandling att öka markant. Vi förutspår att handläggningsformen kommer att leda till kortare genomströmningstider vilket i viss mån talar mot att det kan finnas intresse av att överklaga domen. Då innehållet i domen är känt för den tilltalade bör det inte heller finnas ett lika stort intresse av att överklaga. Erfarenheter från det skriftliga förfarandet i erkända brottmål i visar därutöver att andelen överklagade mål som avgjorts på handlingarna är väsentligt lägre än i brottmål som avgjorts efter huvudförhandling. Förslaget innebär dock att det kommer att kunna uppstå fler situationer i vilka den tilltalades eller målsägandens påstående om att han eller hon inte fått del av domen eller på annat sätt kännedom om att den har meddelats får godtas. Det skulle betyda att övriga parter och andra intressenter med mindre grad av säkerhet vid laga kraft kan räkna med att avgörandet är slutligt. Ett sätt att undvika en potentiell ökning av antalet ansökningar om återställande av försutten tid skulle vara att införa regler om att domar på handlingarna ska delges. Det borde i så fall gälla såväl i brottmål som enbart avser frågan om straffrättsligt ansvar som i sådana brottmål i vilket ett enskilt anspråk hanteras. Utan en översyn av reglerna för tvistemål skulle det innebära att avgöranden avseende enskilda anspråk skulle hanteras olika beroende på om anspråket handläggs i ett brottmål eller ett tvistemål. Ett annat sätt vore att i förväg underrätta parterna om tiden för doms meddelande. Det kunde ske genom att rätten skickade ut en underrättelse till parterna med tidpunkten för doms meddelande. En sådan ordning skulle vara förenlig med parts rätt att överklaga när ett avgörande gått honom eller henne emot enligt artikel 2 i sjunde tilläggsprotokollet till . Vi lämnar dock inte något sådant förslag. Den förenklade ordningen enligt 10 b § bör enligt vår mening införas och utvärderas. Efter att förfarandet har tillämpats kan det konstateras om det medfört att återställande av försutten tid beviljas i ett större antal mål. Därefter kan det vara aktuellt att överväga om det bör införas en ordning med en underrättelse från domstolen om tid för doms meddelande. 9.5Särskilt om mål med frihetsberövade 9.5.1Avgörande i det särskilda förfarandet Bedömning: Mål i vilket en tilltalad är frihetsberövad bör kunna avgöras enligt ordningen i 10 b § om den tilltalade efter domen ska försättas på fri fot eller om den tilltalade är häktad och har medgett att kvarbli i häkte tills domen i ansvarsdelen vinner laga kraft emot honom eller henne. Vi föreslår inget särskilt undantag från möjligheten att avgöra mål i det särskilda förfarandet i de fall en tilltalad är anhållen eller häktad. Enligt vår bedömning kan det finnas situationer i vilka mål med frihetsberövade skulle kunna avgöras utan huvudförhandling. Enligt domstolsstatistiken var andelen brottmål med häkt- ningsförhandling . Många mål med frihetsberövade gäller allvarlig brottslighet som inte inryms tillämpningsområdet för den förenklade ordningen enligt 10 b §. Andelen mål med frihetsberövade som avgjordes efter dom i vår målundersökning var färre än . I drygt en tredjedel av de målen dömde tings- rätten till fängelse . Resultatet tyder på att antalet mål med frihetsberövade som skulle kunna avgöras i det särskilda förfarandet är begränsat. Det är enligt vår mening emellertid inte rimligt att frihets- berövade inte i möjligaste mån ska få motsvarande tillfälle till ett avgörande i det särskilda förfarandet som personer i frihet. En inte helt ovanlig situation är att en utländsk medborgare, med hänsyn till risken för att han eller hon undandrar sig lagföring eller straff, häktas för ett lindrigt brott som kan medföra ett kortare fängelse- straff. Det kan vara fråga om stöld i butik, smugglingsbrott eller grovt rattfylleri. Det är brott som vanligtvis går snabbt att utreda och är gärningarna erkända under förundersökningen åberopar åklagaren, förutom den tilltalades uppgifter, vanligen enbart skrift- lig bevisning till stöd för åtalet. Då bör det inte fordras att målet avgörs efter huvudförhandling, om inte rätten anser att utred- ningen i häktningsfrågan kräver det. Enligt dagens bestämmelser är det möjligt för en häktad som döms till fängelse att avge nöjdförklaring efter att han eller hon delgetts rättens dom eller bevis om målets utgång (3–4 §§ lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m.). Det gäller utan begränsning av hur långt fängelsestraff tingsrätten dömt ut. I det särskilda förfarandet kommer den häktade att veta vilken påföljd åklagaren yrkar och att ett strängare straff inte kan dömas ut. Den häktade kan därför, till skillnad mot vad som gäller , i förväg ta ställning till om yrkandet ska godtas. Vi anser att det är rimligt att även en häktad person som huvudregel kan få möjlighet att efter samråd med sin försvarare ta ställning till om han eller hon ska godta åklagarens yrkanden. En frihetsberövad person bör därför inte exkluderas från möjligheten att få sin sak prövad i det särskilda förfarandet. Är den tilltalade anhållen eller häktad och ska försättas på fri fot i samband med dom bör ett sådant beslut alltid kunna fattas i det särskilda förfarandet. Det förekommer att åklagare utfärdar straff- föreläggande med villkorlig dom mot en misstänkt i den situation som beskrivits i ovan. Med våra förslag ska åklagare i stället väcka åtal och kan i samband med det begära att den misstänkte ska häktas. Det är då rimligt att domstol som häktningsförhandling ska hållas, dvs. efter att den misstänkte greps eller anhållningsbeslutet verkställdes, ska kunna pröva häktningsfrågan i det särskilda förfarandet, om parterna är eniga om att den tilltalade ska försättas på fri fot genom beslut i domen. Såsom nuvarande bestämmelser är utformade kan en fråga om häktning av den som inte är anhållen väckas av åklagaren. Efter åtalet gäller bl.a. att rätten får ta upp fråga om häktning självmant (24 kap. 17 § RB). I dessa fall ska häktningsförhandling hållas inför rätten . I rättsfallet NJA 1990 s. 542 konsta- terade att 17 § även omfattar fall när rätten självmant tar upp fråga om häktning på ny grund av en person som redan är häktad. Bestämmelserna om förhandling i häktningsfrågor anges i rättsfallet vara en så viktig rättssäkerhetsgaranti att ingen ska behöva riskera att beslut fattas om att han eller hon ska vara berövad friheten utan att få möjlighet att framföra sina synpunkter vid en förhandling (jfr beslut , dnr 4595-2004). Om den tilltalade är anhållen är det vår uppfattning att häktningsfrågan måste avgöras efter förhandling. Är parterna däremot ense om att den tilltalade ska vara fortsatt häktad efter domen bör häktningsfrågan kunna prövas utan huvudförhandling. Den tilltalade har då vid minst ett tillfälle fått häktningsfrågan prövad av domstol efter en muntlig förhandling. Vi menar alltså att häktningsfrågan bör kunna prövas i det särskilda förfarandet om den tilltalade ska försättas på fri fot. Så bör också kunna ske om den tilltalade är häktad och har medgett att kvarbli i häkte tills domen i ansvarsdelen vinner laga kraft emot honom eller henne. För att besluta att den dömde ska stanna kvar i häkte måste domaren självfallet göra bedömningen att det även efter domen finns bärkraftiga häktningsskäl. Häktningsfrågan torde emellertid i ett sådant fall kunna avgöras utan att det krävs en huvudförhandling. I övriga fall behöver huvudförhandling hållas. Effektivitetsvinsten med att avgöra ett mål med frihetsberövad utan huvudförhandling kan i och för sig diskuteras. Är den till- talade anhållen eller häktad ska huvudförhandling som huvudregel påbörjas efter att åtalet väckts. Vi föreslår ingen ändring i detta avseende. Åtgärder för att planera och kalla till förhandling måste därför vidtas redan när åtalet väcks. Därutöver krävs ytterligare insatser för att ställa in en huvudförhandling om det skulle visa sig att målet kan avgöras utan sådan förhandling. Det kan då vara svårt att utnyttja den reserverade tiden till ett annat mål.