sou · H1B335 · 2013-05-28 00:00:00 — Erfarenheten visar emellertid att lagstiftningen är normbildande. – De ideal som ligger bakom det nya namnförslaget är valfrihet och jämställdhet. Men lagstiftning innebär i sig att den enskildes frihet måste vägas mot gemensamma mål och värderingar. Och en jämställdhet som leder till att fäder fjärmas från barnen är ett tvivelaktigt värde. Ett viktigt mål är i stället att öka mannens ansvar och delaktighet när det gäller hem och familj. Sedan Lagrådet avgivit sitt yttrande infördes på ledarplats i 3/3 1982 en artikel med rubriken Skribenten tog fasta på att Lagrådet riktat viss kritik mot att lagförslaget sanktionerade en uppluckrad namngemenskap inom familjen, något som enligt Lagrådet på ett olyckligt sätt riske- rade att drabba barnen. Enligt ledarskribenten rådde det uppen- barligen stor enighet om att namngemenskap i en familj är betydelse- full. Denna djupt förankrade uppfattning kan inte utan vidare negligeras eller förklaras som ovidkommande. För många är namn- gemenskapen det främsta skälet att ingå äktenskap, medan de makar som väljer skilda efternamn är få. – Det självklara är att nuvarande namnlag behålls, gärna med motiverade förenklingar. Många olika skäl, både respekten för de många människorna och rent praktiska överväganden, talar för en sådan ordning. Varför ska pastorsexpeditioner överlastas med extraarbete och människor som automatiskt får en service som de efterfrågar tvingas till onödigt blankettkrångel? – Det rimliga är att anmälningsför- farandet läggs på den lilla minoritet som väljer andra alternativ. beslutade regeringen proposition till ny namn- lag, vilket togs upp i ett ledarstick i 31/3 1982. Tidningen refererade till att partiledare hade betecknat regeringens förslag som ett under av principlös- het och försäkrat att den moderata riksdagsgruppen skulle rösta mot förslaget. Tidningen varnade emellertid för att låta hanteringen i bli en partiskiljande fråga: Vi har svårt att tro att det finns något brett stöd i något parti för en namnlag som upphäver själva principen om familjenamn och därmed namnet som en betydelsefull del av människans sociala identitet. Förslaget innebär att medlemmarna i samma familj kommer att ha skilda efternamn om ingen anmälan görs: fadern ett namn, modern och barnet ett annat. Sådan namnsplittring kommer att bli det normala. Det är ett bevis på avtrubbning att lagförslaget inte redan svepts bort i en opinionsstorm. I en lång artikel i 6/4 1982 bemötte författaren och kulturjournalisten den enligt henne besynnerliga kampanj som tidningen hade bedrivit mot förslaget till ny namnlag. kritiserade tidningen dels för att den hade en övertro på namnets familjesammanhållande betydelse – det var naivt att tro att ett äktenskap i sammanbrott kunde hållas ihop av ett namn – dels för att den inte löpte linan ut i sitt resonemang om värdet av släktnamnskontinuitet; om tidningen vore konse- kvent skulle den kräva att valfriheten i stället för att utvidgas till att gälla för gifta skulle avskaffas även för det växande antalet ogifta Om det alls ska vara någon nytta med släktnamnen, fort- satte , måste det råda konsekvens i systemet, något som emellertid inte hade beaktat. Utredningen tycktes tvärtom främmande för varje samhällelig styrning av namn- skicket, vilket förmodligen skulle leda fram till någon sorts valfrihet där släktnamnen blir alltmer betydelselösa då ingen kan hålla reda på efternamnen utan bara på tilltalsnamnen. Om utveck- lingen fick fortgå i den riktningen var det enligt lika så gott att avskaffa efternamnens återstående officiella funktioner. De som ville behålla ett släktnamn av sentimentala skäl kunde få göra det och de som vill skaffa sig ett nytt kunde få göra så, i fullständig valfrihet. Det väsentliga i en sådan efternamnsanarkistisk ordning blir i stället tilltalsnamnen; allt registrerande och bokstavsordnande måste ske efter dem. kommenterade på ledarsidan Gun- debattartikel. Tidningen fann att hennes argu- mentering underströk lagförslagets ohållbarhet men att det alter- nativ hon presenterade knappast kunde tas på allvar. Inte minst tog tidningen avstånd från tanken att namngemenskapen i en familj skulle vara ett sentimentalt påfund. Av de större dagstidningarna hade dittills framför allt engagerat sig i namnlagsfrågan men i 18/4 1982 togs frågan upp i en ledare benämnd Kärvt för namnlags- förslag. Tidningen påtalade att det fanns kritiska röster inom alla de fyra stora partierna (dvs. s, m, fp och c) och höll med om att möjligheten till långtgående namnsplittring inom familjer och den ökade möjligheten till namnbyte kunde få skadliga verkningar för barns identitetsutveckling. Risken för att skilsmässokonflikter också blir namnkonflikter för barnen var enligt tidningen alldeles uppenbar. Det faktum att namnstabiliteten inte längre spelade så stor roll från folkbokföringssynpunkt betydde inte utan vidare att samhället kunde ge upp alla krav på namnstabilitet, eftersom namn- lagen rimligen också måste vara ett uttryck för hur samhället ser på familjeband och relationer mellan barn och vuxna. Tidningens ena huvudinvändning mot regeringens lagförslag hörde just samman med konsekvenserna vad gällde namnsplittringen inom familjen. Den andra huvudinvändningen var att skyddet mot att släktnamn förs vidare i sidled blev för svagt. Konsekvensen härav blev näm- ligen att släktnamn skulle komma att bäras av personer utan eller med mycket svag anknytning till den släkt som namnet kommer ifrån. Ledarartikeln fick instämmande av den moderata riksdags- ledamoten i 20/4 1982. Hon upp- repade argumenten om underminerandet av familjesamhörigheten och uttunnandet av släktgemenskapen genom namnet samt på- pekade härvid att helt obesläktade personer skulle komma att bära samma släktnamn, vilket på ett pietetslöst sätt skulle bryta samhörigheten med gångna generationer. Det gemen- samma namnet för släkten har blivit en del av vårt kulturmönster. Att vi har traditioner och ett kulturarv att ta till vara, har rege- ringen beklagligtvis inte tagit någon hänsyn till vid utformandet av sitt förslag. I stället för att värna detta arv har regeringen slagit in på ett spår som för oss mot historielöshet. I 4/5 1982 framträdde den folkpartistiska riks- dagsledamoten till regeringens försvar. Hon anklagade debattartikel för att vara fylld av för- myndarmentalitet och brist på insikt om att av befolk- ningen är kvinnor. Den omhuldade namngemenskapen var till stor del en manlig angelägenhet, eftersom rådande namnskick sällan innebar att kvinnor hade namngemenskap med sina syskon eller föräldrar med sina gifta döttrar; gifta mödrar som behållit sitt släkt- namn hade inte namngemenskap ens med sina barn. Det kunde väl inte vara mening, ironiserade , att släkt- banden upphör när kvinnor gifter sig och att kvinnors släktingar bara är mannens familj. Hon menade vidare att risken för att den nya lagen skulle leda till upprepade namnbyten var kraftigt över- driven: Jag tror inte heller det är särskilt många av våra 8 miljoner innevånare som finner meningsfullt att ständigt byta pass, körkort, alla som vi nu måste ha, försäkringsbesked och kontokort och skicka förvirrande namnbytesuppgifter till vänner, bekanta, myndigheter och andra instanser. Hur mycket lagen än underlättar namnbyte kommer det fortfarande vara både opraktiskt och dyrt att ändra namn. Det vet i synnerhet kvinnor. utvecklade sitt försvar av propositionen i 5/5 1982: Bort med förmyndarmentalitet och låt individen själv bestämma så långt möjligt över sitt släktnamn. Det nya förslaget innebär att kvinnor utan problem kan behålla sitt flicknamn eller giftonamn när de gifter sig. Vill hustru och man ha gemensamt namn – vilket de allra flesta vill för barnens skull – anmäls bara till pastorsexpeditionen vilket namn familjen skall ha av de båda makarnas. Män får alltså på samma sätt som kvinnor ta sin makas namn. – Om man sedan av andra skäl vill ändra sitt släkt- namn ska lagen vara till en hjälp och inte en stjälp. Men lagen är främst en hjälp att behålla sitt släktnamn. Namnkontinuitet med andra ord. – har i många sammanhang framställt sig som bekämpare av förmyndarmentalitet, för individens frihet, mot byråkrati och krångel. Men när namnlagen kommer i denna anda visar det sig att parollerna bara var läpparnas bekännelse. I 14/5 1982 återkom med kritik mot propositionen, som enligt henne hade väckt förvåning och bestörtning. hade fått motta mängder av protester från enskilda personer och kyrkliga organisationer. Regeringsförslaget hade satt alla vedertagna begrepp på huvudet genom att öppna möjligheter för alla att välja och byta namn i en utsträckning som dittills hade ansetts helt oacceptabel. Hon var också upprörd över att det beredande utskottet, lagutskottet, hade utarbetat omfattande ändringsförslag utan att inhämta Lagrådets yttrande: Ett sådant sätt att lagstifta finner jag i högsta grad anmärkningsvärt. Här skall anta ett förslag som direkt berör precis varje medborgare. De kan då verkligen begära att lagen skall komma till efter ingående överväganden och ansvarsfulla ställningstaganden. Jag tycker att illa fyller sin uppgift om den i vår röstar igenom en i all hast och under stor tidspress hopkommen namnlag. Medborgarna har faktiskt rätt att fordra större noggrannhet och mera eftertanke av sina lagstiftare. En röst till regeringsförslagets försvar framträdde i 14/5 1982, då författaren, fil framhöll att den nya lagen inte skulle leda till något namnkaos utan tvärtom ge upphov till ett vettigt och bra namnskick. Förslaget till ny namnlag innebar inte så stora avsteg från gällande lag som man kunde tro när man läste invändningarna och hörde brösttonerna. Att förslaget rörde upp känslorna visade att släktnamn är något viktigt, men, menade , redan rådande namnlag måste te sig urvattnad för den som riktigt höll på släkt och familj. Rådande namnlag var emellertid ett uttryck för manssamhället och måste ersättas av en lag som gav kvinnors efternamn lika möjligheter att föras vidare i släkten. Detta kunde både män och kvinnor instink- tivt uppleva som ett övergrepp. Men det gick inte att hålla på familjegemenskap och respekt för alla individer. För att så långt möjligt förena kontinuitet och respekt för individen borde alla behålla sina släktnamn vid giftermål, dock utan obligatorium. I fråga om vad barnen borde heta anförde Ramnefalk: Om man lägger större vikt vid individuell frihet än vid ordning och förutse- barhet, bör föräldrarna få bestämma vad barnen skall ha för släkt- namn. Och att då som förslaget vill, utgångspunkten är släkt- namnet hos den som föder och ammar och i vårt samhälle också oftast på andra sätt mest sysslar med barnen är väl befogat. Några skäl mot detta mer än att en del fäder kanske inte gillar det kan jag inte hitta. När lagutskottet justerade sitt betänkande innehöll det några väsentliga ändringar i förhållande till regeringens förslag. Alternativet att de som ingår äktenskap antar ett gemen- samt efternamn hade gjorts likvärdigt med det alternativ som var huvudregel enligt regeringsförslaget, nämligen att var och en behåller sitt efternamn. I fråga om barns efternamn föreslog ut- skottet en ny huvudregel om att barn får samma efternamn som ett tidigare fött helsyskon. Till skillnad från vad som hade föreslagits i propositionen ville utskottet dessutom införa en möjlighet för barn att bära mellannamn. Sedan lagutskottet lagt fram sitt förslag utropade i en ledare att Kritik lönar sig!. Utskottet hade enligt tid- ningen nästan från grunden gjort om regeringsförslaget, som skulle ha inneburit att själva principen om släkt- och familjenamn röjts undan. Utskottsförslaget gick i rätt riktning men dock inte tillräck- ligt långt. Tidningen menade exempelvis att eftersom ett av målen var att göra män och kvinnor mer jämställda var det ologiskt med en hjälpregel om att barn får moderns namn, när föräldrarna har olika namn och ingen anmälan görs. Sedan godkänt lagutskottets förslag avslutade 2/6 1982 debatten på sin ledarsida med konstaterandet att den nya namnlagen i viktiga avseenden utgjorde en förbättring i förhållande till regeringens proposition. Tidningen pekade på att makar enligt beslut måste anmäla sitt namnval i sam- band med vigseln i stället för att de automatiskt behåller sina namn vid utebliven anmälan. Regeln om namngemenskap mellan hel- syskon i samma familj uppmärksammades också. Innebörden av dessa och andra förändringar var enligt tidningen att lagens neutra- litet i efternamnsfrågor tydligare hade klargjorts och att barnens behov av namngemenskap med varandra och båda föräldrarna bättre hade tillgodosetts. Kraven på reformer inom namnlagstiftningen upphörde ingalunda i och med antagandet av lag. Diskussionen kom emellertid att handla om delvis andra frågor än de som varit i bränn- punkten. De röster som velat slå vakt om namnstabilitet och familje- samhörighet gjorde sig något mindre hörda, medan däremot önske- målen om större könsneutralitet och om större frihet för enskilda att få välja sina namn blev mer framträdande, trots att namnlags- reformen 1982 hade som uttalat mål att tillgodose just dessa intressen. Bestämmelserna om mellannamn kom att från delvis nya utgångspunkter kritiseras för att vara alltför restriktiva. Begränsade förändringar i namnlagen kom också till stånd, dock inte vad gällde frågan om mellannamn. Av betydelse var även att pastorsämbetenas roll som folkbokföringsmyndighet upphörde och ersattes av de lokala skattemyndigheterna, numera . Parallellt med reformarbetet och den fortsatta debatten utvecklades en domstols- praxis, som sett över verkat i liberaliserande riktning. Som exempel kan nämnas att det lag begränsande rekvisitet uppenbarligen inte är lämpligt som förnamn inte längre anses utgöra hinder för en person att anta ett förnamn bestående av endast en bokstav eller av en blandning av manliga och kvinnliga förnamn. I det följande redogörs för reformarbetet efter namnlagens till- komst 1982, med huvudsaklig inriktning på riksdagsarbetet och vidtagna lagändringar. efter det att den nya namnlagen trätt i kraft gjordes i motioner gällande att vissa av de spärregler som införts vid byte, tillägg eller strykning av förnamn samt byte av efternamn hade medfört oönskade effekter. I en enskild motion, 1983/84:1163 (c), anfördes att den gällande begränsningen i rätten att byta förnamn medfört speciella konsekvenser vid adoption från främmande länder. Regleringen fick den icke avsedda effekten att adoptivbarn som hade fått flera förnamn i sitt tidigare hemland kunde byta ut endast ett av dessa mot ett svenskt eller eventuellt lägga till ett svenskt namn, med följd att barnet kom att bära tre eller fyra namn från det land det lämnat och endast ett namn som knöt an till adoptivföräldrarna i det nya hemlandet. I motionen framhölls även vissa svårigheter för makar att få byta till nybildat gemensamt efter- namn i de fall då den ena maken på grund av äktenskapet tidigare antagit den andra makens efternamn. I en enskild motion, 1983/84:1532 (s), yrkades att skulle besluta om sådan ändring i namnlagen att makar, som har ingått äktenskap före namnlagens ikraftträdande och där hustrun automatiskt förvärvat mannens efternamn, genom en anmälan till pastorsämbetet skulle kunna få namngemenskap under hustruns namn som ogift. Motionerna behandlades i bet. LU 1984/85:3 tillsamman med en ytterligare en enskild motion, 1983/84: 607 (m), i vilken begärdes förslag till ny namnlag möjligt. Utskottet avstyrkte bifall till den senare motionsyrkandet, men anförde efter inhämtande av remissyttranden beträffande de båda andra motionerna att rege- ringen med anledning av dessa borde i lämpligt sammanhang över- väga vissa begränsade ändringar i namnlagen. Även /riksdag väcktes motioner av enskilda partiföreträdare angående namnfrågor. I motionerna 1985/86: L210 (s) och 1985/86:L215 (fp) återkom yrkandet att hos regeringen skulle begära förslag till ändring i namnlagen så att adoptivbarn skulle ges möjlighet att erhålla mer än ett svenskt namn. I motion 1985/86:L233 (s) begärdes sådan ändring i namn- lagen att även den förälder som inte var vårdnadshavare skulle ge sitt samtycke till förnamnsbyte för underårigt barn. I motion 1985/86:L235 (fp) yrkades sådan ändring i namnlagen att stav- ningar i folkbokföringsregistret skulle kunna rättas till utan att den enskilde skulle behöva ansöka om namnbyte hos PRV med åtfölj- ande kostnader. I sitt betänkande LU 1985/86:19 avstyrkte lag- utskottet bifall till motionsyrkandena med hänvisning till att det, med anledning av den översyn som hade begärt, hade framkommit att ett arbete med att ta fram en departe- mentspromemoria angående ändringar i namnlagen hade påbörjats inom . Utskottet anförde att översynen dock borde utvidgas till att avse även de frågor som hade tagits upp i de nu aktuella motionerna. Med anledning av att hade förelagt regeringen att i lämpligt sammanhang överväga vissa begränsade ändringar i namn- lagen påbörjades ett arbete inom . Arbetet utmynnade i departementspromemorian Ds Ju 1987:5 som även kom att behandla vissa andra frågor som hade tagits upp vid över- läggningar med berörda myndigheter och organisationer. hade PRV dessutom inkommit till regeringen med en skrivelse med önskemål om en översyn av namnlagen. Enligt skrivelsen hade utvecklingen av rättspraxis på namnområdet försvårat för PRV att som administrativ myndighet upprätthålla en enhetlig tillämpning. Det gjordes också gällande att regleringen av namnfrågorna var komplexa och svåröverskådliga, särskilt för den enskilde, samt att en ytterligare komplicerande faktor var uppdel- ningen av namnärenden på tre instanser. Ansvarsfördelningen mellan verket och pastorsmyndigheterna ansågs heller inte vara helt klar (se LU 1985/86:19 s. 4–5). I promemorian togs fasta på den kritik som hade riktats mot att de allra flesta makar som hade ingått äktenskap , då kvinnan automatiskt genom äktenskapet förvärvade mannens efter- namn som ogift, inte genom en enkel anmälan till pastorsämbetet kunde få ny namngemenskap under det efternamn som hustrun burit som ogift. Även om rättspraxis hade utvecklats i en riktning som innebar att tillstånd till namnbyte torde kunna erhållas i de flesta av dessa fall, var makarnas rätt härtill beroende av en prövning. Detta ansågs som onödigt komplicerat och kostnadskrävande, särskilt med tanke på att prövningen i praktiken alltid ledde till bifall. I promemorian föreslogs det därför att förfarandet i dessa namnbytesfall skulle förenklas. Lagtekniskt kunde detta åstad- kommas genom ett tillägg till övergångsbestämmelserna till namn- lagen. Samma förenkling föreslogs även i de fall då kvinnan valt att vid äktenskapets ingående behålla ett annat efternamn än det namn som hon burit som ogift. I promemorian föreslogs det sålunda en ytterligare punkt i övergångsbestämmelserna med följande lydelse (s. 13–14): Har kvinnan i ett äktenskap före ikraftträdandet förvärvat mannens efternamn eller vid äktenskapets ingående före ikraftträdandet behållit ett annat efternamn än det namn som hon burit som ogift och har makarna inte därefter bytt efternamn, får de som gemensamt efter- namn anta det namn som hustrun senast burit som ogift. Förvärvet av det gemensamma namnet görs genom att makarna gemensamt anmäler namnbytet till pastorsämbetet. Ett sådant förvärv skall anses ha skett med stöd av 9 § i den nya lagen. I promemorian gjordes även överväganden beträffande de spärreg- ler som hade införts mot makars byte av efternamn. Följande an- fördes i denna del (s. 14–16): En annan fråga om makars namngemenskap gäller makes rätt att rent allmänt och oberoende av när äktenskapet har ingåtts behålla namn- gemenskap med en make som under äktenskapet bytt efternamn. Som exempel kan tas det fallet att en make som har behållit sitt efternamn som ogift byter till sin moders namn som ogift (se 5 §). Ett sådant byte får ske genom anmälan till pastorsämbetet. Frågan är då om även den andra maken bör kunna förvärva samma efternamn genom enbart en anmälan till pastorsämbetet, när makarna önskar fortsätta namn- gemenskapen under det nyförvärvade namnet. F.n. är detta – i enlighet med principen att makar endast kan uppnå namngemenskap en gång genom anmälan till pastorsämbetet – inte möjligt för den make som har bytt till sin makes efternamn. Den make som vill behålla namngemenskapen med den make som under äktenskapet byter till sin moders namn som ogift är alltså hän- visad till att ansöka om namnbyte hos patent- och registreringsverket. För detta byte krävs att det föreligger synnerliga skäl enligt 14 §. På liknande sätt som när makar, som gift sig före namnlagens ikraft- trädande och som önskar övergå från mannens namn till hustruns namn som ogift som gemensamt namn, har patentverket även i sådana fall vägt önskemålet om namngemenskap mot intresset av namnskydd. I [ett avgörande 1985] har regeringsrätten emellertid – trots att det rörde sig om ett tämligen ovanligt namn – fäst avgörande vikt vid namngemenskapen i familjen, när det gäller hustrus rätt att byta till mannens moders namn som ogift, vilket namn mannen och barnen bytt till genom anmälan till pastorsämbetet. Det är klart att detta hinder för en make att genom anmälan till pastorsämbetet få fortsatt namngemenskap med den övriga familjen kan förefalla onödigt byråkratiskt. Hindret är emellertid ett klart ut- tryck för grundprinciperna bakom reglerna om makars förvärv av efternamn (se LU 1981/82:41 s. 17 f). Bakom dessa principer ligger intresset av namnstabilitet. Till skillnad från de tidigare berörda fallen är det här inte heller fråga om något övergångsproblem som uppstått i skarven mellan tidigare och gällande lagstiftning. Och även om regeringsrättens nyss- nämnda avgörande torde utvisa att förutsättningar för bifall till ansökan om namnbyte i allmänhet torde föreligga, kan det inte ute- slutas att intresset av namnskydd kan väga tyngre än i dessa fall. Någon möjlighet att utan särskild prövning få till stånd namnbyte i dessa fall bör därför inte införas. I promemorian uppmärksammades att utformningen av bestäm- melsen om fosterbarns efternamn till viss del hade blivit miss- visande. Bestämmelsen (8 § första stycket) innebär att fosterbarn under vissa förutsättningar kan få byta till sin fosterförälders eller sina fosterföräldrars efternamn. Enligt bestämmelsens dåvarande utformning fick ett fosterbarn som hade bytt till fosterförälders eller fosterföräldrarnas efternamn byta tillbaka till det efternamn som barnet burit tidigare genom anmälan till pastorsämbetet. Av motiven till bestämmelsen framgick att den inte var tänkt att tillämpas så att den som bytt namn skulle kunna byta tillbaka till vilket som helst av de namn som barnet kunde ha burit tidigare, utan det namn som var tänkt att komma i fråga var endast det namn som fosterbarnet burit före det att barnet fick namngemenskap med fosterföräldrarna. I promemorian föreslogs därför att bestämmelsen (8 § andra stycket) förtydligades så att det framgick att det efternamn som avses är det efternamn som foster- barnet burit närmast före namnbytet till fosterföräldrarnas namn (s. 16). Namnlagens begränsningar av rätten att lägga till, byta eller stryka förnamn hade som framgått fått särskilda konsekvenser för barn som adopterats från andra länder. I promemorian konstaterades att de spärrar som fanns när det gällde ändring och tillägg av förnamn hade motiverats av att det inte skulle vara möjligt att genom en enkel anmälan till pastorsämbetet byta såväl förnamn som efter- namn och på så sätt helt byta namnidentitet. Utan att frångå denna princip ansågs det i promemorian möjligt att göra det enklare för adoptivföräldrar att ge barnet de förnamn som föräldrarna önskade. Förenklingen borde inte begränsas till att avse endast adoptivbarn. Mot denna bakgrund föreslogs det att namnlagen (31 §) skulle ändras så att det blev möjligt för den som har förvärvat ett enda