sou · H1B339 · 2013-06-03 00:00:00 — Enligt punkt 1 a ska artikeln tillämpas på utlämning mellan för- dragsslutande stater för brott som straffbeläggs i enlighet med artiklarna 2-11 i konventionen, om brotten enligt lagstiftningen i båda staterna kan straffas med frihetsberövande och maximistraffet uppgår till lägst . Om det emellertid följer av en överenskommelse eller ett utläm- ningsavtal som gäller mellan två eller flera av de fördragsslutande staterna att ett annat lägsta straff ska tillämpas ska, enligt punkt 1 b, det lägsta straff som anges i en sådan överenskommelse eller ett så- dant avtal i stället gälla mellan de inblandade staterna. Av punkt 2 följer att de fördragsslutande staterna åtar sig att säker- ställa att brotten som avses i punkt 1 är att anse som utlämnings- bara enligt både nu befintliga och framtida utlämningsavtal mellan dem. Punkt 3 gäller stater som, till skillnad från , för utlämning ställer som villkor att det finns ett utlämningsavtal och innebär att konventionen ska kunna utgöra rättslig grund för utlämning i dessa fall. I varje fall ska, enligt punkt 4, staterna erkänna brott som anges i punkt 1 som utlämningsbara. Enligt punkt 5 ska för utlämning gälla de villkor som anges i den anmodade statens lagstiftning eller i gällande utlämningsavtal, inklu- sive de skäl på grund av vilka den anmodade staten får vägra utläm- ning. Eftersom inte uppställer krav på avtal för att utlämning ska kunna beviljas är det i detta sammanhang den svenska lagstift- ningen som är av intresse. Förutsättningarna för utlämning respektive överlämnande regleras i lagen (1957:668) om utlämning för brott (utlämningslagen) re- spektive lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder (europeiska arresteringsorderlagen) och lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder (nordiska arresteringsorderlagen). Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Vad beträffar strafftrösklarna gäller för utlämning enligt utläm- ningslagen att det för brottet är stadgat fängelse enligt svensk lag (4 §).16 Är fråga om överlämnande enligt den europeiska arresteringsorderlagen gäller som huvudregel ett krav på att gärningen motsvarar brott enligt svensk lag och att det för brot- tet är föreskrivet fängelse i den utfärdande statens lagstiftning (2 kap. 2 § första stycket 1). Enligt den nordiska arresteringsorderlagen gäller inte något krav på dubbel straffbarhet. Överlämnande får ske när den eftersökte är misstänkt, tilltalad eller dömd för en brottslig gärning för vilken det är föreskrivet en frihets- berövande påföljd i den utfärdande staten (2 kap. 2 § första stycket). Som framgår i avsnitt 5.3 gör vi bedömningen att de kriminali- seringskrav som följer av konventionen i huvudsak uppfylls av nu befintliga straffbestämmelser. Endast när det gäller datorrelaterad förfalskning (artikel 7) anser vi att det krävs lagstiftningsåtgärder för att möjliggöra ett svenskt tillträde till konventionen. Som vi har redovisat i avsnitt 5.3.8 har regeringen i proposition 2012/13:74 Förfalsknings- och sanningsbrotten lämnat förslag till ett nytt urkunds- begrepp i 14 kap. 1 § som, om det antas av , innebär att svensk rätt genom bestämmelsen om urkundsförfalsk- ning kommer att uppfylla konventionskravet även i denna del. Såväl tillämpliga befintliga straffbestämmelser som den av rege- ringen föreslagna ändrade kriminaliseringen av urkundsförfalskning uppfyller de krav som ställs för att brotten ska vara utläm- ningsbara. Något behov av ytterligare lagstiftning för att uppfylla kraven på utlämningsbarhet i artikel 24 kan därför inte anses finnas. Enligt punkt 6 ska en stat som enbart på grund av den eftersökta personens nationalitet eller därför att staten anser sig ha domsrätt över brottet vägrar utlämning för ett brott som avses i punkten 1, efter framställning från den ansökande staten hänskjuta ärendet till sina behöriga myndigheter för lagföring. Dessa myndigheter ska fatta beslut och genomföra utredning och lagföring på samma sätt som för andra brott av jämförbar natur enligt nationell lagstiftning. Slutresultatet ska sedan rapporteras till den ansökande staten. Om , genom en ansökan om utlämning, får information om att en person som har begått ett brott eller misstänks ha begått ett brott enligt konventionen befinner sig inom landet, men hinder mot utlämning föreligger exempelvis på grund av att personen är svensk medborgare, finns regelmässigt ett intresse från svensk sida 16 har i sitt förslag till ny utlämningslag inte föreslagit någon ändring av detta villkor (se SOU 2011:71 s. 461–467). Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen att utreda förutsättningar för åtal för gärningen i fråga. Vidare finns i 23 kap. regler om när förundersökning ska inledas. Bestämmelserna innebär bl.a. att polismyndighet eller åklagare, om det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts, ska fatta beslut om att inleda en förundersökning. På motsvarande sätt gäller, enligt 20 kap. 6 § , att åklagare är skyldig att åtala brott som hör under allmänt åtal om inte något annat är särskilt föreskrivet. Det nu anförda innebär att det inte kan anses krävas några för- fattningsändringar för att ska uppfylla de krav som följer av punkt 6 (jfr regeringens bedömning av behovet av författnings- ändringar vid tillträdet till konvention om förebyg- gande av terrorism, prop. 2009/10:78 s. 35–36). Punkt 7 innebär enbart att varje fördragsslutande stat ska med- dela generalsekreterare vilka nationella myndigheter som är ansvariga för att göra och ta emot framställningar om ut- lämning eller provisoriskt frihetsberövande i avsaknad av avtal, och att generalsekreteraren ska upprätta och föra en aktuell förteckning över dessa myndigheter. Sammanfattningsvis medför alltså konventionens bestämmelser om utlämning inget krav på lagstiftning. 5.6.4Allmänna principer för ömsesidig rättslig hjälp (artikel 25) Bedömning: Konventionens bestämmelser om allmänna princi- per för rättslig hjälp medför inget krav på lagstiftning. I artikel 25 anges vilka allmänna principer som ska gälla för rättslig hjälp. Enligt punkt 1 ska de fördragsslutande staterna i största möjliga utsträckning lämna varandra ömsesidig rättslig hjälp för att utreda och lagföra brott som är relaterade till datorsystem och datorbehand- lingsbara uppgifter eller för insamling av bevis i elektronisk form om brott. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Av punkt 2 följer att varje fördragsslutande stat ska vidta nöd- vändiga lagstiftningsåtgärder och andra åtgärder för att uppfylla åtagandena i artiklarna 27-35. Enligt punkt 3 får en fördragsslutande stat i brådskande fall göra framställningar om ömsesidig rättslig hjälp eller sända meddelande relaterade därtill genom snabba kommunikationsmedel, så som tele- fax eller elektronisk post, i den mån sådana medel tillgodoser till- räckliga säkerhetsnivåer och verifiering med efterföljande formell bekräftelse, i den mån den anmodade staten kräver det. Den anmoda- de staten ska i det sammanhanget godta och besvara framställningar genom sådana snabba kommunikationsmedel. Om inte något annat uttryckligen föreskrivs i konventionen ska, enligt punkt 4, för ömsesidig rättslig hjälp gälla de villkor som före- skrivs i den anmodade statens lagstiftning eller i tillämpliga avtal om ömsesidig rättslig hjälp, inklusive de skäl på grund av vilka den anmodade staten får avslå en framställning om samarbete. Den an- modade staten får emellertid inte vägra rättslig hjälp i fråga om brott som avses i artiklarna 2-11 i konventionen enbart av det skälet att framställningen gäller ett brott som den anser vara ett fiskalt brott. Enligt punkt 5 ska, i de fall där den anmodade staten i enlighet med bestämmelserna i konventionen, har rätt att uppställa krav på dubbel straffbarhet som villkor för rättslig hjälp, det villkoret anses uppfyllt, oberoende av hur den anmodade staten kategoriserar brottet, så länge gärningen utgör brott i nationell lagstiftning. Bestämmelserna i artikel 25 ger, liksom bestämmelserna i arti- kel 23, huvudsakligen uttryck för sådana mera allmänna principer för samarbetet som redan är etablerade. Bestämmelser om rättslig hjälp finns i lagen (2000:562) om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål (Lirb). I sammanhanget bör fram- hållas att den svenska lagstiftningen är generös och syftar till att ge utländska brottsbekämpande myndigheter tillgång till samma verktyg som svenska åklagare och domstolar, i princip oberoende av om en framställning om hjälp baseras på avtal eller inte. Någon vägransgrund hänförlig till att fråga är om ett fiskalt brott innehåller Lirb inte. En ansökan om rättslig hjälp i ska en- ligt Lirb göras skriftligen genom post, bud eller telefax men får även, efter överenskommelse i det enskilda fallet, översändas på annat sätt (2 kap. 4 § fjärde stycket). För de fall uppställer krav på dubbel straffbarhet för rättslig hjälp är det tillräckligt att den gärning som ansökan avser motsvarar ett brott enligt svensk lag (2 kap. 2 § Lirb). Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen alltså inte att den gärning som ansökan avser ska falla direkt under en svensk straffbestämmelse utan det är tillräckligt att den aktuella gärningstypen är kriminaliserad i (se prop. 1999/2000:61 s. 189, jfr prop. 1978/79:80 s. 15–17 och NJA 1993 s. 137). Sammanfattningsvis medför artikeln alltså inte något behov av lag- stiftningsåtgärder för att ska kunna tillträda konventionen. 5.6.5Upplysningar som lämnas på eget initiativ (artikel 26) Bedömning: Bestämmelserna om informationsutbyte på eget initiativ medför inget behov av lagstiftning. I artikel 26 finns bestämmelser om informationsutbyte på eget ini- tiativ, dvs. informationsutbyte som inte sker med anledning av en ansökan om rättslig hjälp eller annan framställning. Enligt punkt 1 får en fördragsslutande stat, inom gränserna för sin nationella lagstiftning och utan föregående framställning, över- lämna information som erhållits inom ramen för dess egna utred- ningar till en annan fördragsslutande stat, när den anser att sådan in- formation skulle kunna hjälpa den mottagande staten att inleda eller genomföra utredningar och rättsliga förfaranden om brott som är straffbara enligt konventionen, eller som skulle kunna föranleda en framställning om samarbete från den staten enligt bestämmelserna om internationellt samarbete i konventionen. Av punkt 2 framgår att den stat som lämnar information får ställa upp villkor om hemlighållande och användningsbegränsning samt att den mottagande staten ska vara bunden av sådana villkor i den utsträckning den nationella lagstiftningen medger det. Ytterst är det, som framgått, nationell rätt som bestämmer ut- rymmet för sådant informationsutbyte som avses i artikeln. Svenska myndigheter kan frivilligt lämna information till en annan stat – med de begränsningar som gäller med hänsyn till sekre- tess – och då ställa villkor som begränsar den mottagande statens användning av uppgifterna (se bl.a. prop. 2009/10:78 s. 37). I de fall då en svensk myndighet är tilltänkt mottagare av infor- mationen finns bestämmelser om bindande villkor om använd- ningsbegränsningar i 5 kap. 1 § Lirb. För polisiärt samarbete finns Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen särskilda bestämmelser om bindande användningsbegränsningar i 3 § lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete och 4 kap. 2 § lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete. När det gäller uppgifter i ett ärende om internationell rättslig hjälp i brottmål gäller 18 kap. 17 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Sekretess gäller för uppgift i verksamhet som avser rätts- ligt samarbete på begäran av bl.a. en annan stat, för uppgift som hänför sig till en utredning enligt bestämmelserna om förundersök- ning i brottmål eller en angelägenhet som angår tvångsmedel, om det kan antas att det varit en förutsättning för den andra statens be- gäran att uppgiften inte skulle röjas. Skaderekvisitet har formulerats så att den utländska myndigheten i viss mån får förfoga över frågan om sekretess, så länge det är fråga om sekretess som inte sträcker sig längre än vad som kunnat förekomma i en motsvarande svensk utredning (prop. 1999/2000:61 s. 168). Mot bakgrund av att det inom det straffrättsliga samarbetet är en självklar utgångspunkt att känsliga uppgifter i den utländska brottsutredningen kan skyddas i den anmodade staten råder enligt uttalanden i förarbetena en stark presumtion för sekretess (prop. 1999/2000:61 s. 209). Någon lagstiftning fordras inte på grund av innehållet i artikel 26. 5.6.6Förfaranden vid framställningar om ömsesidig rättslig hjälp i avsaknad av tillämpliga internationella avtal (artikel 27) Bedömning: Bestämmelserna om förfaranden vid framställningar om rättslig hjälp i avsaknad av tillämpliga internationella avtal medför inget behov av lagstiftning. Något skäl för att kräva att samtliga framställningar om rättslig hjälp ska ställas till finns inte. I artikel 27 finns procedurregler för framställningar om rättslig hjälp. Bestämmelserna i artikeln är, enligt punkt 1, tillämpliga enbart om det saknas gällande avtal eller överenskommelse om ömsesidig rättslig hjälp mellan de berörda fördragsslutande staterna, eller om staterna, trots att det finns ett sådant avtal eller en sådan överens- Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen kommelse, kommer överens om att tillämpa någon eller några av artikelns bestämmelser. Enligt punkt 2 ska de fördragsslutande staterna utse en eller flera centralmyndigheter som ska svara för att sända och besvara fram- ställningar om ömsesidig rättslig hjälp, handlägga sådana fram- ställningar eller överlämna dem till de behöriga myndigheterna för handläggning. Centralmyndigheterna ska kommunicera direkt med varandra. Varje fördragsslutande stat ska meddela generalsekreterare vilken som är dess centralmyndighet och general- sekreteraren ska föra en aktuell förteckning över centralmyndig- heterna. Av punkt 3 framgår att framställningar om ömsesidig rättslig hjälp enligt artikeln ska göras i enlighet med det förfarande som anges av den ansökande staten, om detta inte är oförenligt med den anmodade statens lagstiftning. Som anges i artikel 25.4 är konventionens huvudregel att för ömsesidig rättslig hjälp ska gälla de villkor och grunder för avslag som föreskrivs i den anmodade statens lagstiftning (se avsnitt 5.6.4). Enligt punkt 4 har en anmodad stat dessutom rätt att avslå en fram- ställning om rättslig hjälp om framställningen gäller ett brott som den betraktar som ett politiskt brott eller ett brott med anknytning till ett politiskt brott, eller om den anser att verkställande av fram- ställningen kan antas inkräkta på dess suveränitet, säkerhet, allmänna rättsprinciper (ordre public) eller andra viktiga intressen. I punkt 5 klargörs att den anmodade staten kan skjuta upp verk- ställandet av en begärd åtgärd, om denna skulle skada dess myndig- heters brottsutredningar eller rättsliga förfaranden. Det betyder att den anmodade statens egna anspråk har företräde. Innan samarbete med annan fördragsslutande stat vägras eller skjuts upp måste emellertid enligt punkt 6 den anmodade staten, där så är lämpligt efter att ha samrått med den ansökande staten, över- väga om framställningen kan bifallas partiellt eller på vissa villkor som den bedömer som nödvändiga. Den anmodade staten ska, enligt punkt 7, genast underrätta den ansökande staten om utfallet av en framställning om rättslig hjälp. Om en begäran om samarbete helt eller delvis avslagits eller upp- skjutits ska den anmodade staten ange skälen för sitt beslut. Den anmodade staten ska också underrätta den ansökande staten om skäl som gör det omöjligt att verkställa framställningen eller kan antas komma att försena verkställandet avsevärt. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen Enligt punkt 8 kan den ansökande staten kräva att den anmoda- de staten sekretessbelägger en framställning om rättslig hjälp och dess innehåll utom i den omfattning som behövs för att verkställa framställningen. Om den anmodade staten inte kan uppfylla detta sekretesskrav ska den genast underrätta den ansökande staten om detta, varvid denna har att avgöra om framställningen ändå ska verk- ställas. I brådskande fall får enligt punkt 9 framställningar om ömsesidig rättslig hjälp eller därtill hörande meddelanden skickas direkt mellan staternas rättsliga myndigheter (dvs. åklagare eller domare, se den förklarande rapporten p. Om så sker ska dock den ansökande sända en kopia av framställning- en eller meddelandet till den anmodade . Vidare får sådana framställningar och meddelanden översändas genom . Är den myndighet som har tagit emot framställningen inte behörig, ska framställningen lämnas över till den myndighet som är behörig som den ansökande staten underrättas. Avser fram- ställningen samarbete som inte innefattar användning av tvångsme- del ska framställningar och meddelanden alltid kunna sändas direkt mellan de berörda myndigheterna i respektive stat, oavsett om ären- det är brådskande eller inte. En fördragsslutande stat får emellertid meddela generalsekreterare att framställningar om rättslig hjälp, oavsett om de är brådskande eller inte, av effektivitets- skäl alltid ska ställas direkt till dess centralmyndighet. Även enligt andra internationella konventioner som har utarbe- tats för det straffrättsliga samarbetet ska tillträdande stater utse en centralmyndighet för att ta emot och sända framställningar. Central- myndighetsfunktionen är för svenskt vidkommande placerad i som en del av de- partementets enhet för brottmålsärenden och internationellt rättsligt samarbete (BIRS).17 En ansökan om internationell rättslig hjälp i ska enligt 2 kap. 6 § Lirb ges in till som lämnar ansökan till eller till behörig domstol (enligt 2 kap. 7 § första stycket Lirb som huvudregel den tingsrätt inom vars område den begärda åtgärden ska vidtas), om inte ansökan ska prövas av 17 Centralmyndighetsfunktionen i har varit föremål för en övergripande översyn (Ju 2011:A). I uppdraget har bl.a. legat att överväga den framtida placeringen av . Efter att den översynen slutfördes har en utredare fått i uppdrag att fortsätta arbetet och föreslå var centralmyndighetsfunktionen ska vara placerad (Ju 2012:M). Utredaren ska redovisa sitt uppdrag i form av en promemoria . Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen En ansökan från en stat som är medlem i EU eller från , eller får dock göras direkt hos behörig åkla- gare eller domstol. Så får ske även i andra fall när det finns en inter- nationell överenskommelse om det. Enligt 2 kap. 7 § tredje stycket Lirb ska om det kommer fram att en åklagare eller tingsrätt inte är behörig att handlägga ansökan denna överlämnas till behörig åklagare eller tingsrätt. De svenska reglerna innebär inte något hinder mot att kom- munikation sker direkt mellan de berörda myndigheterna i fråga om samarbete som inte innefattar tvångsåtgärder (jfr 1 kap. 2 § andra stycket Lirb). Om en ansökan inte innehåller de uppgifter som behövs för handläggningen ska, enligt 2 kap. 9 § Lirb, den ansökande staten ges tillfälle att komplettera ansökan. Vidare ska, om en ansökan kan bifallas endast delvis eller under vissa villkor, den ansökande staten underrättas om de hinder som finns och ges tillfälle att yttra sig eller komplettera eller ändra ansökan. Ansökningar om rättslig hjälp ska, enligt 2 kap. 10 § Lirb, be- handlas skyndsamt. Som huvudregel ska tillämpas samma förfarande som när en motsvarande åtgärd vidtas vid en svensk förundersök- ning eller rättegång. Innehåller en ansökan en begäran om ett visst förfarande ska vidare, enligt 2 kap. 11 § Lirb, detta tillämpas, om inte det begärda förfarandet strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen. Enligt 2 kap. 16 § Lirb ska ett beslut om att avslå en ansökan innehålla de skäl som bestämt utgången. När handläggningen av ärendet har avslutats ska det, enligt 2 kap. 17 § Lirb, redovisas till för vidarebefordran till den ansökande staten. Har ansökan gjorts direkt hos behörig åklagare eller domstol ska ärendet emellertid redovisas direkt till den ansökande myndigheten. De svenska regler som nämnts är alltså i överenstämmelse med konventionens bestämmelser i artikel 27.2, 27.3, 27.6, 27.7 och 27.9. Något skäl för att kräva att samtliga framställningar om rättslig hjälp ska ställas till finns inte. I 2 kap. 14 § första stycket Lirb anges att en ansökan om rättslig hjälp ska avslås, om ett bifall till ansökan skulle kränka suveränitet, medföra fara för rikets säkerhet eller strida mot svenska allmänna rättsprinciper eller andra väsentliga intressen. Denna grund för avslag är den enda obligatoriska avslagsgrunden enligt Lirb. Mot bakgrund av artikel 27.4 möter det inte något hinder att Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen avslå en begäran om samarbete med stöd av denna obligatoriska avslagsgrund. En ansökan om rättslig hjälp får enligt 2 kap. 14 § andra stycket Lirb också avslås om (1) gärningen har karaktär av ett politiskt brott, (2) om gärningen utgör ett militärt brott (om inte gärningen motsvarar även annat brott enligt svensk lag vilket inte är ett militärt brott) eller (3) om det i har meddelats dom eller beslut om åtalsunderlåtelse beträffande gärningen. Slutligen finns en möjlig- het att (4) avslå en ansökan, om omständigheterna annars är sådana att ansökan inte bör bifallas. Avslagsgrunderna i 2 kap. 14 § andra stycket Lirb är alltså fakulta- tiva och får, enligt bestämmelsens tredje stycke, inte tillämpas i den mån de skulle strida mot en internationell överenskommelse som gäller mellan och den ansökande staten. Om till- träder konvention om it-relaterad brottslighet och ett avslag skulle strida mot konventionen får det således inte beslutas. Som framgått, är konventionens huvudregel emellertid att för ömse- sidig rättslig hjälp ska gälla de villkor och grunder för avslag som föreskrivs i den anmodade statens lagstiftning och den svenska av- slagsgrunden om politiskt brott har dessutom uttryckligt stöd i artikel 27.4. Regleringen i artikel 25.4 och 27.4 innebär alltså att såväl den obligatoriska avslagsgrunden som de fakultativa avslagsgrunderna i Lirb är förenliga med konventionen. Som redogjorts för i avsnitt 5.6.5 gäller enligt 18 kap. 17 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) sekretess för uppgift i verksamhet som avser rättsligt samarbete på begäran av bl.a. en annan stat, för uppgift som hänför sig till en utredning enligt bestämmel- serna om förundersökning i brottmål eller en angelägenhet som angår tvångsmedel, om det kan antas att det varit en förutsättning för den andra statens begäran att uppgiften inte skulle röjas. Skade- rekvisitet har alltså formulerats så att den utländska myndigheten i viss mån får förfoga över frågan om sekretess. Regleringen upp- fyller de krav som ställs i artikel 27.8. Bestämmelsen i artikel 27.5 om att den anmodade statens egna anspråk har företräde framför en ansökan om rättslig hjälp, innebär inte någon förpliktelse och kräver således inte någon lagstiftnings- åtgärd. Sammanfattningsvis medför artikel 27 alltså inte några krav på lagändringar. Behovet av lagändringar mot bakgrund av konventionen 5.6.7Sekretess och begränsningar i fråga om användning (artikel 28) Bedömning: Bestämmelserna om sekretess och begränsningar i fråga om användning medför inget behov av lagstiftning. Artikel 28 innebär en möjlighet för den anmodade staten att upp- ställa dels krav på sekretess dels s.k. specialitetsförbehåll. Bestämmelserna i artikeln är, enligt punkt 1, enbart tillämpliga om det saknas gällande avtal eller överenskommelse om ömsesidig rättslig hjälp mellan de berörda fördragsslutande staterna, eller om staterna, trots att det finns ett sådant avtal eller en sådan överens- kommelse, kommer överens om att tillämpa någon eller några av artikelns bestämmelser.