sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — Dessa innebär att åklagaren, innan han eller hon väcker åtal, alltid ska pröva om åtal är påkallat med hän- syn till enskilda eller allmänna intressen. Det nya brottet är av den arten att det bör ligga under allmänt åtal. Med hänsyn till dels att det är fråga om en integritetskränkning, dels att brottet ofta torde Olovlig användning av annans identitetsuppgifter ingå som ett led i annan brottslighet – främst bedrägeri – som inte är föremål för åtalsprövning annat än i undantagsfall bör åtal inte förutsätta åtalsprövning. Utredningens bedömning: Om ett identitetsintrång har utgjort ett led i ett annat brott med ett annat skyddsintresse, t.ex. bedrägeri, är utgångspunkten att man ska döma för båda brotten i konkurrens. Vid grova brott torde däremot identitetsintrånget normalt konsumeras men bör nämnas i domslutet. Skälen för utredningens bedömning Konkurrens mellan olika brottstyper Inledningsvis har konstaterats att sådan olovlig användning av annans identitet som föreslås bli straffbar, ofta ingår som ett led i andra brott, främst förmögenhetsbrott. Kriminaliseringen kan därmed förväntas leda till att rättstillämparen kommer att behöva hantera ett antal konkurrenssituationer. Utgångspunkten bör vara att man ska döma i konkurrens för identitetsintrång och det brott som har begåtts med hjälp av identitetsintrånget, om dessa brott har olika skyddsintressen. När det gäller konkurrens mellan iden- titetsintrång och bedrägeri som riktar sig mot olika personer bör alltså som utgångspunkt dömas för båda brotten, eftersom de har helt olika skyddsintressen och bägge skyddsintressena är enskilda. Om det olovliga användandet av annans identitetsuppgifter till- sammans med andra omständigheter, t.ex. det värde som bedräge- riet avser, utgör skäl för att bedöma bedrägeribrottet som grovt bör dock identitetsintrånget anses vara medbestraffat om gärnings- mannen döms för grovt bedrägeri. På samma sätt som gäller vid konkurrens mellan förfalskningsbrott och bedrägeri bör i sådana fall även identitetsintrång anges i domslutet (jfr grovt bedrägeri medelst urkundsförfalskning). Om emellertid även identitetsin- trånget är av allvarligt slag, t.ex. för att det har fått omfattande konsekvenser för den enskilde, bör gärningsmannen dömas för både identitetsintrång och grovt bedrägeri. Olovlig användning av annans identitetsuppgifter att bedrägeriet kan bedömas som grovt även om man bortser från identitetsintrånget. Även vid konkurrens mellan identitetsintrång och förfalsknings- eller sanningsbrott bör gärningsmannen som utgångspunkt dömas för båda brotten i konkurrens, eftersom straffbestämmelserna har olika skyddsintressen. Detsamma bör gälla vid falsk tillvitelse. Vid konkurrens mellan identitetsintrång och andra brott mot den person vars identitetsuppgifter har använts, t.ex. förtal, bör gärningsmannen däremot endast dömas för det brott som framstår som det huvudsakliga. Konkurrens mellan flera brott av samma slag Den som olovligen använder flera personers identi- teter bör som utgångspunkt dömas för flera brott, eftersom förfa- randet utgör en kränkning av varje persons integritet. Den som olovligen använder samma persons identitet bör också anses ha begått flera brott, utom i fall där utnyttjandet med beaktande av tid och rum och övriga omständigheter kan anses utgöra samma gärning. 10.9Några tankar för framtiden Flera av de företrädare för olika delar av rättsväsendet och närings- livet som utredningen har träffat, och som kommit i kontakt med bedrägeribrott av olika slag, har bidragit med förslag på praktiska åtgärder som kan vidtas för att förebygga systematiska bedrägerier. När det gäller bedrägeri som begås med hjälp av identitetsstöld är det svårt för en enskild att undgå att drabbas. I vårt öppna sam- hälle är det mycket lätt att komma över personliga uppgifter om andra. Att försöka begränsa tillgången till identitetsuppgifter fram- står inte som realistiskt. Däremot skulle en del andra åtgärder kunna vidtas för att försvåra användningen av andras identitetsupp- gifter. Både de företrädare för nationellt bedrägericentrum vid Polis- myndigheten i och de företrädare för (Centraal Meld- en informatiepunt Identiteitsfraude en -fouten), en enhet inom inrikesministeriet i , som utredningen har talat Olovlig användning av annans identitetsuppgifter med har framhållit behovet av säkrare identifieringsrutiner inom handeln och hos kreditinstitut. Att begära legitimation och att kontrollera att legitimations- handlingen verkar tillhöra den person som använder den är ett krav man kan ställa på banker och på handeln . Det kan även te sig rimligt att kräva att den som medger omfattande kreditköp eller beviljar större lån tydligare dokumenterar vilken identitets- handling som har använts. Det kan göras på olika sätt, t.ex. genom att legitimationshandlingen fotograferas av eller att kunden upp- manas att ta med sig en kopia av den. En sådan ordning skulle för det första med stor sannolikhet avhålla vissa personer från brott. För det andra finns det då en dokumentation att bifoga en eventu- ell polisanmälan, om det senare skulle visa sig att den använda legi- timationshandlingen varit falsk. Det skulle underlätta polisens arbete med att spåra upp gärningsmannen. För den som drabbats av identitetsstöld skulle en sådan rutin göra det betydligt enklare att visa att hans eller hennes identitetsuppgifter använts olovligt av någon annan. Den snabba tekniska utvecklingen gör också att man sannolikt kan ha andra och betydligt säkrare identifieringsrutiner än . Företrädarna för nationellt bedrägericentrum framhöll också som angeläget att de som drabbats av olovlig användning av hans eller hennes identitetsuppgifter kan ringa till ett centralt nummer för att få hjälp med att snabbt stoppa den olovliga användningen. I kan det önskemålet i viss mån sägas ha tillgodosetts genom den tidigare nämnda enheten inom det nederländska inri- kesministeriet, CMI. De som har utsatts för en identitetsstöld kan kontakta enheten för att få stöd och råd om vilka myndigheter och aktörer inom näringslivet som bör kontaktas för att förhindra fort- satta brott. CMI har dock inga befogenheter att agera på den drab- bades vägnar. i arbetar med att ta fram en handlingsplan mot identitetsstöld. En idé som nämndes av en som deltar i det arbetet är att skapa ett centralt informationsforum där uppgifter om de identiteter som missbrukas kan förtecknas så att uppgifterna om detta blir tillgängliga. Möjligheten att samköra olika myndigheters register framhölls också som en viktig del i arbete med att på ett effektivt sätt för- hindra att identitetsuppgifter används på fel sätt. Enligt utredningens mening har kreditupplysningsföretagen en viktig roll när det gäller att förhindra identitetsstöld. Olovlig användning av annans identitetsuppgifter som dessa hämtar sina uppgifter om pågående ärenden hos Krono- fogdemyndigheten borde det vara möjligt att t.ex. skapa en lösning som innebär att de också hämtar uppgifter från ett centralt register över identiteter som använts olovligen. Även möjligheten att kräva att kreditupplysningsföretagen genom SMS eller e- postmeddelande underrättar den person som någon har begärt kre- ditupplysningar om har framhållits som en tänkbar lösning. erbjuds en sådan bevakningstjänst mot betalning, men under- rättelse utlovas inte än . SMS-tjänster av detta slag skulle kunna användas även när en begäran om adress- ändring eller beställning av kreditkort görs. För att SMS ska vara en tillförlitlig metod för att underrätta någon eller för att kontrollera att han eller hon har samtyckt till att vissa uppgifter lämnas ut, krävs givetvis en säker kontroll vid registreringen av det mobilnummer eller den e-postadress som ska användas. Det framstår också som en god idé att, oavsett inom vilket forum det sker, samla information om bedrägerier, i syfte att den ska kunna spridas till allmänheten. Det kan t.ex. röra sig om var- ningar för typiska tillvägagångssätt och tips till dem som drabbats om hur man går tillväga för att begränsa de skadliga effekterna av identitetsstöld. En annan fråga som väckts är om det finns skäl att behålla den nuvarande ordningen där kreditupplysningar om näringsidkare får avse uppgifter om ansökan om betalningsföreläggande innan skyl- digheten att betala har fastställts och oavsett om kravet bestrids. Varken , eller har en sådan ordning. 11 Brott som rör fast egendom 11.1Bakgrunden till dagens reglering Straffrättsliga förfaranden som rör fastighetsförhållanden har his- toriskt sett reglerats särskilt och inte integrerats i de regler som rör lös egendom. Dagens straffbestämmelser om åverkan (12 kap. 2 § andra stycket BrB), tillgrepp i skog och mark (8 kap. 11 § BrB) och tagande av olovlig väg (12 kap. 4 § BrB) har sitt ursprung i bestäm- melser strafflag. Motsvarigheten till bestämmelsen om åverkan fanns i 24 kap. 2–4 §§ strafflagen som hade följande lydelse: 2 § Den, som å annans skog eller mark olofligen swedjar eller werk- ställer torf- eller ljungbränning, straffes med böter, dock ej under femtio Riksdaler, eller fängelse. 3 § Fäller, syrer eller bläcker man olofligen träd å annans skog eller mark, i uppsåt att trädet eller något deraf sig eller annan tillegna, eller tager olofligen der wäxande gräs, torf, eller, av wäxande träd, ris, gren, näfwer, bark, löf, bast, ållon eller nötter; straffes, ehwad han det bort- fört eller ej, med böter högst ett , eller fängelse . Äro omständigheterna synnerligen försvårande; då må till straffarbete i högst dömas. 4 § Tager man olofligen windfälle eller ris, gren eller annat sådant, som ej till bruk upphugget eller beredt är; straffes med böter, högst två- hundra Riksdaler. Motsvarigheten till dagens bestämmelse om tillgrepp i skog och mark hade närmast sin motsvarighet i 24 kap. 1 och 8–10 §§ strafflag som hade följande lydelse: 1 § Hwar, som olofligen bygger, gräfwer, plöjer, sår eller planterar å annans jord, eller deraf något intager, straffes med böter. Det, som sådt eller plandterat är, ware förwerkat till den, som jorden lagligen in- nehafwer. Brott som rör fast egendom 8 § Släpper någon med uppsåt olofligen kreatur på annans ägor; böte från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler. 10 § Bryter eller nedtar någon olofligen annans hägnad eller grind; böte högst tjugo Riksdaler, der ej gärningen efter 19 kap. 20 §, med högre straff beläggas bör. Den nuvarande bestämmelsen om tagande av olovlig väg motsvara- des av 24 kap. 11 § strafflag, som hade följande lydelse: Tager någon oloflig väg eller gångstig över öfwer annans tomt, åker, äng, plantering eller andra ägor, hwilka deraf kunna skadas; böte högst femtio Riksdaler. I likhet med de flesta bestämmelser strafflag, var de nu aktuella reglerna kasuistiska. De innehöll en uppräkning av såväl vilka gärningar som var straffbara (t.ex. att bygga, gräva, plöja eller så på annans mark) som vilka naturprodukter (ris, gren, näver, bark etc.) som det var straffbelagt att tillgripa. Kapitlet innehöll även bestämmelser om bl.a. olovligt fiske och olovlig jakt. Tillgrepp av de viktigaste naturprodukterna till ett värde över 30 Riksdaler bedömdes som stöld. Strafflagen genomgick –1948 en omfattande över- syn genom straffrättskommitténs arbete. De lagändringar som genomfördes ledde bl.a. till att straffbestämmelserna om skadegörelse bröts ut ur 19 kap. strafflag och i stället fördes in i 24 kap. i den nya strafflagen (SFS 1948:448). Det förra kapitlet kom därefter att enbart innehålla gärningar av allmänfarlig art, som regleras i 13 kap. BrB. Vidare sammanfördes straffbe- stämmelserna om åverkan och tagande av olovlig väg med bestäm- melserna om skadegörelse. Bestämmelserna redigerades också om (prop. 1948:80 s. 46 f. och 306 f.). Bestämmelsen om åverkan kom dock även lagänd- ringar att innehålla en uppräkning av vilka skadegörande handlingar i skog och mark som utgjorde en priviligierad form av skadegörelse och vilka naturprodukter som det var förbjudet att ta. Tillgrepp av sådana produkter skulle under vissa förutsättningar bedömas som det mindre allvarliga brottet åverkan (i stället för stöld eller annat Brott som rör fast egendom tillgreppsbrott eller förskingring). Bestämmelsen om tagande av olovlig väg behölls i stort sett oförändrad. Skälet till att man behöll den kasuistiska beskrivningen av vad som var straffbart som åverkan var att det i avvaktan på civilrätts- liga regler om envars rätt att ta andra naturprodukter än de uppräk- nade ansågs finnas behov att motsatsvis kunna läsa ut den rätten ur straffbestämmelsen (SOU 1944:69 s. 389 f. och prop. 1948:80 s. 309 f.). Syftet med att ha en särskild regel om åverkan var alltså inte behovet av att särskilt reglera skadegörelse på fast egendom, utan att indirekt reglera gränserna för allemansrätten. Alla grader av skadegörelse ansågs kunna komma i fråga enligt vanliga regler (SOU 1944:69 s. 394). När det gällde tillgrepp och besittningsintrång som rörde fast egendom anförde redan vid straff- lagsrevision att sådana brott borde bedömas på samma sätt som motsvarande gärningar som rörde lös egendom. Mot den bakgrun- den fick 20 kap. 8 § strafflagen följande lydelse vid lagändringarna . Tager någon i skog eller mark olovligen sådant som avses i 24 kap. 2 § andra stycket och är ej brottet enligt vad där sägs att anse som åverkan, skall vad i detta kapitel är stadgat angående tillgrepp äga tillämpning. Gör någon intrång i annans besittning av fastighet, såsom genom att olovligen anbringa eller bryta stängsel, bygga, gräva, plöja, upptaga väg eller låta kreatur beta, eller skiljer obehörigen annan från besittning av fastighet eller del därav, skall vad i 6 och 7 §§ sägs om egenmäktigt förfarande eller självtäkt äga tillämpning. Straffbestämmelserna om stöld och andra tillgrepp skulle således tillämpas på tillgrepp av sådana naturprodukter som omfattades av åverkansbestämmelsen i de fall där gärningen inte var ringa. Be- stämmelserna om egenmäktigt förfarande och självtäkt kom också att omfatta besittningsrubbningar avseende fast egendom (prop. 1948:80 s. 303 f.). De uppräknade exemplen på vilka åtgär- der som kunde utgöra besittningsrubbningar behölls, för att klar- göra hur bestämmelsen skulle förhålla sig till bestämmelsen om åverkan SOU 1944:69 s. 386 f.) Under lagstiftningsarbetet med föreslogs inled- ningsvis att egenmäktigt förfarande vid fastighetsförhållanden skulle regleras i samma paragraf som egenmäktigt förfarande avse- ende lös egendom. Vidare föreslogs att det i bestämmelsen om för- sök och förberedelse till bl.a. stöld och egenmäktigt förfarande Brott som rör fast egendom skulle erinras om att vissa tillgrepp – varmed åsyftades tillgrepp av naturprodukter – skulle bedömas som åverkan i stället för annat tillgreppsbrott (prop. 1962:10, del B, s. 353). Lagrådet avstyrkte förslaget och påpekade att den föreslagna systematiken skulle medföra att tillgrepp av naturprodukter inte längre som utgångs- punkt skulle anses tillåtna utan tvärtom anses utgöra stöld, om inte tillgreppet omfattades av något sådant undantag som angavs i be- stämmelsen om åverkan. Lagrådet föreslog i stället att tillgrepp av naturprodukter och besittningsintrång i fast egendom alltjämt skulle regleras i en särskild bestämmelse (prop. 1962:10, del B, s. 446 f.). Regeringen följde Lagrådets förslag. Bestämmelsen i dåvarande 20 kap. 8 § strafflagen överfördes därmed utan saklig ändring till där den togs in i 8 kap. 11 §. Den har inte ändrats . föreslog i betänkandet Översyn av lagstiftningen om förmögenhetsbrott (SOU 1983:50) en rad genomgripande ändringar i regleringen av förmögenhetsbrotten. Merparten av förslagen kom aldrig att genomföras. En del av för- slagen är ändå av intresse här. När det gällde åverkan i form av ringa skadegörelse (12 kap. 2 § första stycket BrB) föreslog utred- ningen att innehållet skulle föras över till en ny straffbestämmelse med brottsbeteckningen egendomsbrott. I den skulle enligt för- slaget också några andra mindre allvarliga förmögenhetsbrott ingå, exempelvis snatteri och egenmäktigt förfarande (SOU 1983:50 s. 223 f.). I stället för den i princip uttömmande uppräkningen i 12 kap. 2 § andra stycket BrB av vilka naturprodukter som det var straffbart att ta skulle enligt förslaget en ny bestämmelse ange vilka produkter som skulle vara undantagna från straffbestämmelserna om bl.a. stöld och skadegörelse, och som därmed skulle vara tillåtna att ta (SOU 1983:50 s. 150 f.). Utredningens förslag i denna del innebar alltså en, i vart fall delvis, kodifiering av gränserna för alle- mansrätten. Vidare föreslog utredningen ändringar i bestämmelsen om ta- gande av olovlig väg. Straffansvar skulle enligt förslaget träffa den som olovligen på annat än väg färdas över tomt, plantering eller åker med växande gröda. Brottet skulle benämnas besittningsin- trång (SOU 1983:50 s. 15). Det andra ledet i 12 kap. 4 § BrB (att Brott som rör fast egendom färdas över annan äga som kan skadas därav) ansågs överflödigt. För det fall förfarandet innebar skada skulle i stället bestämmel- serna om skadegörelse eller egendomsbrott tillämpas. Förbudet mot terrängkörning (den då gällande terrängtrafikkungörelsen [1972:594]) ansågs, tillsammans med reglerna om skadegörelse, ge ett tillräckligt skydd mot olovlig trafik med motorfordon som kunde medföra skada på marken (SOU 1983:50 s. 157 f.) Bestäm- melsen om besittningsintrång skulle reglera intrång i någons fastig- het, men även andra brott som innebar störning av någons besitt- ning till egendom (SOU 1983:50 s. 224). Allemansrätten kan beskrivas som en på sedvana grundad begrän- sad rätt för alla att använda annans fastighet, framför allt genom att färdas över den till fots och att vistas på fastig- heten samt att där ta vissa naturprodukter (prop. 1993/94:117 s. 18 f.). är allemansrätten (dock utan att denna defi- nierats) grundlagsskyddad. Rätten gäller oberoende av fastighets- ägarens samtycke men är begränsad. Exakt var gränserna går för allemansrätten är dock oklart. Någon samlad reglering av allemans- rätten finns inte. I de två utredningar där man har haft anledning att överväga om allemansrättens innebörd bör lag- regleras (Fri- och rättighetskommittén och ) har det inte ansetts lämpligt att införa en sådan reglering. I propositionen till grundlagsändringen ansågs det inte heller vara lämpligt att ge allemansrätten en för framtiden bestämd innebörd och därigenom låsa den till just den rörelsefrihet i naturen som får anses ha sitt stöd i denna (prop. 1993/94:117 s. 19). I propositionen till hade regeringen fortfarande inställ- ningen att det inte var aktuellt att generellt lagreglera allemansrät- tens innebörd, eftersom en sådan lagstiftning skulle innebära att den sedvanerättsliga grunden för att vistas i naturen skulle ryckas undan. Detta ansågs kunna medföra en oönskad inskränk- ning av allemansrätten. Det ansågs dessutom vara svårt att generellt och exakt ange allemansrättens innebörd, bl.a. av den orsaken att sedvanan varierar mellan olika delar av landet (prop. 1997/98:45, del 1, s. 301). I 7 kap. 1 § (MB) infördes emellertid en Brott som rör fast egendom SOU 2013:85 allmän bestämmelse om allemansrätten som föreskriver att var och en som utnyttjar allemansrätten eller annars vistas i naturen ska visa hänsyn och varsamhet i sitt umgänge med den. innehåller även bestämmelser som mer konkret syftar till att skydda allemansrätten. Som exempel kan nämnas reg- leringen av strandskydd (7 kap. 13 § MB), vars syfte delvis är att trygga förutsättningarna för allmänhetens tillgång till strandom- råden och regeln om stängselgenombrott (26 kap. 11 § MB), genom vilken den som håller stängsel i eller i närheten av ett om- råde av betydelse för friluftslivet kan föreläggas att ordna grindar eller andra genomgångar som behövs för att allmänheten ska kunna utnyttja allemansrätten. Frågan om ett kommersiellt utnyttjande av allemansrätten ska vara tillåtet har diskuterats i flera lagstiftningsärenden, bl.a. i sam- band med tillkomst. I propositionen till föreslogs att organiserat friluftsliv skulle betraktas som en verk- samhet enligt . Därmed skulle balkens generella regler för verksamheter, t.ex. hänsynsreglerna i 2 kap. MB och regler om miljökvalitetsnormer, omfatta även organiserat friluftsliv, oavsett om det är kommersiellt eller ideellt (se prop. 1997/98:45, del 1, s. 302 f.) bet. 1997/98:JoU20). Överträdelser av hänsynsreglerna är inte straffsanktionerade. I 12 kap. 6 § första stycket MB föreskrivs anmälningsplikt för verksamheter eller åtgärder som kan komma att väsentligt ändra naturmiljön och som inte omfattas av tillstånds- eller anmälnings- plikt enligt andra bestämmelser i balken. Anmälan för samråd ska i så fall göras hos den myndighet som utövar tillsynen, vilket oftast är . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan också med stöd av 12 kap. 6 § andra stycket MB meddela föreskrifter om anmälningsplikt för verksamheter som typiskt sett kan medföra skada på naturmiljön inom landet eller en del av landet. Om anmälningsskyldighet gäller får verksamheten inte påbörjas innan anmälan har gjorts. Den myndighet till vilken anmälan ska göras kan förelägga utövaren att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada. Myndigheten kan också under vissa förutsättningar förbjuda verksamheten. Kanotuthyrning nämndes i förarbetena som ett exempel på sådan verksamhet som kan utgöra ett kommersiellt utnyttjande av allemansrätten och som kan omfattas av anmälningsplikten i 12 kap. 6 § MB. Den myndighet till vilken verksamheten ska an- mälas kan i en sådan situation efter samråd med fastighetsägaren Brott som rör fast egendom anvisa lämpliga platser för matlagning och övernattning eller för- bjuda verksamheten om de skadebegränsande åtgärderna inte är tillräckliga och ett förbud är nödvändigt för att skydda naturmiljön (prop. 1997/98:45, del 1, s. 305). Den som med uppsåt eller av oaktsamhet påbörjar eller bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd utan tillstånd eller godkännande eller utan att ha gjort före- skriven anmälan kan enligt 29 kap. 4 § MB dömas för otillåten miljöverksamhet till böter eller fängelse i högst . 11.4.2Brottsbalkens reglering och allemansrätten Indirekt reglering av gränserna för allemansrätten Som framgått är det inte helt klart var gränserna för allemansrätten går. Allemansrätten anses dock motsatsvis kunna utläsas av vissa straffbestämmelser, framför allt de som rör tillgrepp i skog och mark och förbud mot att färdas över annans mark (SOU 1993:40, del A, s. 86 f.). De straffbestämmelser som förbjuder vissa förfa- randen på annans mark utgör emellertid inte någon uttömmande reglering av vad man inte får göra. Ett visst förfarande kan vara otillåtet även om det inte är straffbart (se NJA 1996 s. 495). Tillgrepp i skog och mark Av sedvanerätt följer att det som utgångspunkt är tillåtet att färdas över annans mark och att där plocka naturprodukter som vilda bär, blommor och svamp. Den rätten är dock som redan framgått inte närmare reglerad. Däremot finns det straffbestämmelser som begränsar vissa förfaranden i skog och mark till skydd för markäga- ren. I 12 kap 2 § andra stycket BrB straffbeläggs som åverkan ringa tillgrepp av vissa naturprodukter. I paragrafen räknas det upp vilka dessa produkter är, nämligen: växande träd eller gräs, eller av väx- ande träd ris, gren, näver, bark, löv, bast, ollon, nötter eller kåda, vindfälle, sten, grus, torv eller annat sådant som inte är berett till bruk. Vad det innebär att en viss naturprodukt ska vara beredd till bruk framgår inte närmare av förarbetena, men det torde bl.a. avse sådant som är upphugget, torkat eller behandlat på annat sätt så att värdet på naturprodukten har förädlats. Straffet för åverkan är böter. Brott som rör fast egendom SOU 2013:85 Genom att placera bestämmelsen i 12 kap. BrB har lagstiftaren markerat att tillgrepp av de uppräknade naturprodukterna undan- tagits från regleringen av tillgrepp i 8 kap. BrB.