sou · H1B342 · 2013-06-12 00:00:00 — I en statsvetenskaplig artikel , som handlar om framväxten av granskningssamhället, konstateras att det är den externa granskningen som är den övergripande i statsförvaltningen.35 I samma artikel anges att det åtminstone finns två orsaker till detta. En orsak är att de offentliga åtagandena har blivit fler och mer omfattande, vilket gör det svårt att på förhand ge prognoser när det gäller om avsedda effekter med politiska mål kommer att uppnås. En annan orsak handlar om att nya metoder, som mål- och resultatstyrning, automatiskt innebär en omfattande delegering av beslutande- och genomförandemakt till förvaltningen. Denna delegering medför ett informationsbehov eftersom delegeringen också måste följas upp. Om politikerna ska kunna ta ansvar för den politik som förs, och om medborgarna ska kunna utkräva ansvar av beslutsfattarna måste såväl politiker som medborgare ha möjlighet att hålla sig informerade om vad som försiggår i förvaltningen.36 I finns fler än 230 lagar som bl. a. reglerar tillsynsfrågor (s.k. sektorslagar) och fler än 380 tillsynsorgan37, varav cirka 90 är statliga myndigheter. Den uppskattade siffran om 380 tillsynsorgan avser både kommuner och statliga myndigheter som 34Ek, De granskade – Om hur offentliga verksamheter görs granskningsbara s. 13 (med hänvisning till 1997, Shore och 2000, Levay och Waks 2006). 35Ahlbäck, , Att kontrollera förvaltningen: Framväxten av granskningssamhället i Politik som organisation, 4:e uppl., s. 186. 36A.a., s. 189 f. 37Ett samlingsnamn för alla myndigheter, organisationer och personer som utför tillsyn är tillsynsorgan. Tillsyn – ett begrepp med många betydelser Landstingen har inga tillsynsuppgifter. Bland de 90 statliga myndigheterna som har granskande uppgifter finns de 21 länsstyrelserna.38 Exempel på statliga tillsynsmyndigheter är (tillsyn över banker och kreditinstitut m.m.), Skolinspektionen (tillsyn över skolor), (tillsyn över vård och omsorg samt hälsoskydd), Fastighetsmäklarinspektionen (tillsyn över fastighetsmäklare), Inspektionen för arbetslöshetsförsäkring (tillsyn över arbetslöshetskassor och Arbetsförmedlingen) och (tillsyn över tillverkning av och handel med läkemedel). 38 Tillsynsskrivelsen s. 5 f. 4 Att utöva tillsyn I detta kapitel beskriver kommittén bl.a. hur ett tillsynsorgan kan planera och förbereda tillsynsåtgärder, olika metoder för tillsyn och vägen fram till ett tillsynsbeslut. Kommittén redogör också kortfattat för regeringens uttalanden om ingripanden och sanktioner. För att ett tillsynsorgan ska ha mandat att utöva tillsyn krävs att det finns ett uppdrag som riksdag eller regering har definerat i lag eller förordning. Tillsynsuppgifter kan vidare anges i t.ex. ett regleringsbrev eller ett särskilt riktat uppdrag. Ett tillsynsorgan kan dessutom ha möjlighet att på eget initiativ initiera olika tillsynsaktiviteter utifrån de lagar och förordningar som reglerar tillsynsobjektets verksamhet. När det gäller val av metod för en tillsynsprocess är det vanligtvis tillsynsorganet självt som ansvarar för hur det ska genomföra tillsynen. Inom flera områden är det t.ex. tillsynsmyndigheten som avgör hur ofta tillsyn ska utövas och om den ska begränsas till att avse endast vissa delar av ett verksamhetsområde. För ett fåtal tillsynsmyndigheter har regeringen dock angett att tillsyn ska utövas regelbundet och avse ett helt verksamhetsområde. Det gäller exempelvis Skolinspektionen som regelbundet ska granska all skolverksamhet i hela landet för att se att den följer lagar, regler och läroplaner. 4.3Planering och förberedelser i samband med tillsyn Riksdag och regering fastställer de övergripande förutsättningarna för att utöva tillsyn över ett visst område, medan det som regel är upp till den enskilda tillsynsmyndigheten att inom de ramar statsmakterna ställer upp utforma en tillsyn som bidrar till att verksamheten uppnår önskvärt resultat. Det gäller planering och genomförande av själva tillsynen, men också att se till att tillsynspersonalen har den rätta kompetensen för sitt uppdrag.1 En tillsynsmyndighet måste inom ramen för sitt uppdrag kunna prioritera relevanta tillsynsinsatser. En vanlig prioriteringsfråga är om tillsynsmyndigheten ska koncentrera sig på de områden och/eller tillsynsobjekt där det finns störst risker, eller de områden och/eller tillsynsobjekt där en insats kan ge objektet en tydlig återkoppling för att vidta nödvändiga åtgärder. Många tillsynsmyndigheter bygger systematiskt upp en kunskapsbas inom ett verksamhetsområde som fungerar som ett underlag för tillsynsplaneringen. Flera tillsynsmyndigheter analyserar också regelbundet hela eller delar av den aktuella sektorn och summerar erfarenheter av tidigare genomförd tillsyn. En del tillsynsorgan gör statistiska analyser för att planera verksamheten, andra får kunskap genom kartläggningar och utvärderingar. En förutsättning för god planering är att en tillsynsmyndighet har rutiner för att systematiskt ta in, bearbeta och beakta omvärldsfakta och erfarenheter från sitt eget eller andras arbete inom ett aktuellt område. En god planering av tillsynsverksamheten bygger på att kombinera omvärldskunskap och egna erfarenheter. Hur denna systematisering av kunskap om verksamhetsområdet och erfarenheter från genomförd tillsyn byggs upp varierar mellan olika tillsynsmyndigheter.2 I detta sammanhang bör också nämnas att tillsyn kan vara mer eller mindre händelsestyrd. Med detta menas att för vissa tillsynsorgan är allmänhetens anmälningar det som främst styr inriktningen på verksamheten. För att kunna planera sådan verksamhet gäller det att ha beredskap för att kunna hantera anmälningarna och att prioritera bland dessa. Utrymmet för egna initiativ blir då begränsat. 1Statskontorets rapport, Tänk till om tillsynen Om utformningen av statlig tillsyn, s. 88. Mer om att arbeta med metoder för tillsyn I avsnittet ovan har kommittén belyst att en tillsynsmyndighet, inom ramen för sitt uppdrag, måste kunna prioritera bland relevanta tillsynsinsatser. Flertalet tillsynsmyndigheter har utarbetat någon form av tillsynsplan eller tillsynsstrategi. I vissa fall finns det också reglerat att tillsynsmyndigheten ska ta fram en plan för tillsynen.3 I 1 kap. 6–10 §§ miljötillsynsförordningen (2011:13) anges exempelvis att det hos den operativa tillsynsmyndigheten ska finnas en behovsutredning. En del tillsynsmyndigheter har valt att använda s.k. riskbedömningar som metod för prioritering av tillsynsinsatser. En riskanalys bygger bl.a. på kartläggning och analys av tillsynsobjekten.4 En riskanalys kan beskrivas som en bedömning av möjligheten att något oönskat ska inträffa. Riskanalyser/bedömningar kan exempelvis ha följande utgångspunkter. 1.Bedömning av sannolikhet för inträffande av något oönskat x (gånger) allvarlighetsgrad 2.Bedömning av hur ofta något oönskat inträffar x (gånger) allvarlighetsgrad5 När exempelvis bedriver tillsyn över förorenade områden är utformningen av tillsynsinsatserna helt avgörande. Prioriteringarna grundar sig då främst på riskbedömningar i de enskilda fallen och förvaltningslagens bestämmelser.6 Inom arbetsmiljöområdet är det också vanligt att tillsynen tar sin utgångspunkt i att risker i arbetet behöver undersökas och bedömas på ett systematiskt sätt. Skolinspektionens kvalitetsgranskning och regelbundna tillsyn är ett annat exempel på verksamhet hos en tillsynsmyndighet som utgår från en risk- och väsentlighetsanalys, för att på så sätt styra tillsynen mot de skolor och huvudmän där det finns störst behov av utveckling. Alla skolor i en kommun besöks, men besöken utformas på olika sätt beroende på hur svåra och omfattande problem som identifierats genom riskanalysen.7 5Den första punkten har en kvalitativ utgångspunkt i möjligheten att något oönskat ska inträffa, och den andra punkten tar sikte på själva riskstorleken. Se , , Enhetliga termer, begrepp och definitioner – en förutsättning för erfarenhetsutbyte. 6Länsstyrelsens i , . 7Statskontorets rapport, Tänk till om tillsynen Om utformningen av statlig tillsyn, s. 66. Också delar av tillsyn utgår från en riskanalys. En viktig grund för den analysen är en riskbedömningsprocess. I den processen genomför myndighetens tillsynsavdelningar möten för att fånga upp de viktigaste riskerna. Med beaktande av det makroekonomiska läget och utvecklingen på de finansiella marknaderna görs sedan en samlad riskanalys och bedömning. De båda riskbedömningarna utgör grunden för de övergripande prioriteringarna inom den riskbaserade tillsynen.8 4.4Vägen fram till ett tillsynsbeslut Tillsynsprocessen kan delas in i flera steg. Processen inleds ofta med att en tillsynsmyndighet gör ett tillsynsbesök eller en inspektion som kan utmynna i ett beslut. Tillsynsbeslutet benämns ofta rapport, granskningspromemoria eller protokoll. En del tillsynsmyndigheter ger redan vid tillsynsbesöket en första muntlig återkoppling om vad som iakttagits vid besöket. Andra tillsynsmyndigheter ger tillsynsobjektet möjlighet att yttra sig över uppgifterna som kommit fram under tillsynsbesöket innan beslutet färdigställs. Normalt avslutar tillsynsmyndigheterna den enskilda insatsen med att i beslutet redovisa de brister som har upptäckts, vilka brister som behöver åtgärdas, den tidpunkt då eventuella brister ska vara åtgärdade samt vad som kan hända om bristerna inte åtgärdas i rätt tid. Alla tillsynsmyndigheter har dock inte tillgång till sanktionsmedel. Vanligen följer tillsynsorganet upp tillsynen med ytterligare besök, genom att begära en skriftlig rapport från verksamhetsutövaren eller genom att bevaka att förelägganden och/eller påtalade brister åtgärdas. All tillsyn sker dock inte i form av besök i verksamheterna. En tillsynsmyndighet kan också granska verksamhet genom att exempelvis begära in olika uppgifter och sedan gå igenom och kontrollera dessa. Det kallas ofta för skrivbordstillsyn/skrivbordsgranskning. 8 A.a. s. 66–67. genomgång av ingripandemöjligheter visade på stora variationer mellan olika tillsynsregelverk. Det rörde sig om dels vilka möjligheter till ingripande som fanns, dels hur dessa benämndes.9 I tillsynsskrivelsen angav regeringen att det är grundläggande att det finns författningsreglerade möjligheter till ingripanden från ett tillsynsorgans sida. Om detta helt saknas kan tillsynens effektivitet minska.10 Regeringen föreslog i tillsynsskrivelsen inte någon allmän tillsynslag och därför inte heller någon generell reglering av sanktioner eller en gemensam ingripandekatalog av det slag som tillsynsutredningen hade föreslagit. Enligt regeringens bedömning bör ingripandemöjligheterna i stället utformas efter de särskilda förutsättningar som finns inom respektive tillsynsområde.11 Tillsynsorganet bör, enligt regeringen, ha författningsreglerade möjligheter till ingripanden även vid mindre allvarliga överträdelser. En gemensam beteckning på ett lindrigt ingripande kan vara anmärkning. Vidare beskrev regeringen i tillsynsskrivelsen bl.a. sin syn på sanktionerna varning, åtgärdsföreläggande, rättelse på den enskildes bekostnad, återkallelse av tillstånd samt förbud.12 Den som utsatts för ett ingripande bör, enligt regeringen, ha möjlighet att få detta överprövat. Detta gäller även anmärkningar och motsvarande åtgärder. Om brott misstänks ska tillsynsmyndigheten generellt överlämna ärendet till polis eller åklagare. Det gäller också om det finns misstankar om att enskilda befattningshavare har begått brott. Regeringen gjorde i tillsynsskrivelsen bedömningen att sanktionsavgifter endast bör förekomma inom speciella och klart avgränsade rättsområden där det relativt lätt kan fastställas om en överträdelse skett eller inte. Sanktionsavgifter bör ses som ett komplement till övriga ingripandemöjligheter.13 9Tillsynsskrivelsen s. 43. 10A.a s. 42. 12En ny sanktionsform bland förslagen från var begreppet anmärkning, som vid mindre överträdelser föreslogs ersätta ingripandeformer som de objektsansvariga inte är skyldiga att följa, såsom uttalanden, erinringar och kritik. A.a. s. 43 f. 13A.a s. 45. 5Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick I detta kapitel gör kommittén en historisk tillbakablick avseende tillsynen över polisen . Kommittén redogör också för utredningar som berört dessa frågor.1 5.2Utveckling av tillsyn över polisen – Polisen förstatligades och en ny central myndighet, , inrättades. Styrelsen organiserades på samma sätt som många andra centrala statliga verk. Någon särskild enhet eller avdelning för tillsynsfrågor inrättades inte. Även efter förstatligandet skulle vara den högsta polismyndigheten i länet och ha det yttersta regionala ansvaret för ledningen av polisverksamheten. Ansvaret för den dagliga ledningen av polisverksamheten hade länspolischefen som fick fatta beslut på vägnar. En viktig uppgift för länspolischefen var att göra inspektionsbesök och på annat sätt utöva tillsyn över polisen.2 Efter förslag från 1981-års polisberedning föreslog regeringen att en ny polislag skulle antas.3 I lagen preciserades att var länets högsta polisorgan och hade det regionala ansvaret för polisverksamheten. utövade även regional tillsyn över polisverksamheten. Någon förändring av tillsynsfunktion i detta avseende var inte aktuell.4 I polislagen angavs 1En mer utförlig historisk tillbakablick när det gäller polisens tillsyn finns i betänkandet Förstärkt granskning av polis och åklagare, 2003:41, avsnitt 3.3. 216 a § länsstyrelseinstruktion 1958 nr 333, genom ändring SFS 1964 nr 765. 1983/84:111. 4I detta avseende hänvisades till prop. 1980/81:13 s. 93–100. Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick att skulle vara central förvaltningsmyndighet och ha nationellt tillsynsansvar över hela polisväsendet. skulle verka för planmässighet, samordning och rationalisering av polisens arbete. Styrelsen skulle fullgöra dessa uppgifter på olika sätt, bl.a. genom att utföra inspektioner och genom att utfärda allmänna råd.5 kom att, förutom vad som reglerades i den nya polislagen, få sina uppgifter preciserade i en ny instruktion. I den nya instruktionen fanns dock ingen skyldighet för att genomföra inspektioner. Rollen som central förvaltningsmyndighet skulle istället inriktas på olika former av central service samt stöd och råd åt polismyndigheterna. skulle förmedla och regeringens beslut i prioriteringsfrågor. Nära den uppgiften låg styrelsens kontrollfunktion, dvs. I den s.k. organisationspropositionen uttalade departementschefen att omfattningen av inspektionsverksamhet i huvudsak skulle vara oförändrad, men att det var önskvärt att denna anpassades till den framtida modellen för resursstyrning inom polisen.6 Efter förslag i organisationspropositionen beslutades om att införa den s.k. Länspolismästarmodellen.7 Länspolismästaren skulle överta i princip alla de uppgifter som länspolischefen tidigare hade haft. Länspolismästaren skulle dock inte utöva tillsyn över polisverksamheten i sitt eget distrikt på grund av de jävs- och intressekollisioner som kunde uppstå. Denna tillsyn skulle istället hanteras av någon av enheter. I den s.k. förnyelsepropositionen behandlades frågan om en renodling av roll som central förvaltningsmyndighet.8 Departementschefen uttalade i propositionen att lämpligen borde inrikta sin tillsyn på sådana frågor och områden där styrelsen huvudsakligen ska bedriva sin verksamhet. Styrelsen borde därför prioritera de s.k. funktionsvisa inspektionerna, dvs. inspektioner där styrelsen granskar vissa grenar inom verksamheten, t.ex. polismyndigheternas ekonomi, personaladministration och dataverksamhet. 1983/84:111, s. 71. 1983/84:89, s. 34. 7Modellen innebar att det inte längre skulle finnas en länspolischef som var anställd av , och som skulle ansvara för ledningen av polisverksamheten, utan att detta skulle falla på en länspolismästare. En länspolismästare var både regional polischef och chef för en av de lokala polismyndigheterna i länet. 1989/90:155 s. 66 f. Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick och övergripande tillsynen samt tillsynen som avsåg det polisoperativa området ansågs i större utsträckning ankomma på den regionala polismyndigheten.9 5.3Utveckling av tillsyn över polisen I samband med införandet av Länspolismästarmodellen, som beskrivits ovan, diskuterades hur man skulle kunna hantera frågan om tillsyn över den regionala polisorganisationen.10 Lösningen blev att fick ett särskilt ansvar för tillsynen över länspolismästarens myndighet.11 Regeringen gav 1992 i uppdrag att se över den centrala polisorganisationen i syfte att koncentrera styrelsens uppgifter till områden där en effektiv ledning behövdes för att säkerställa att polisverksamheten i landet bedrevs och utvecklades i enlighet med och regeringens intentioner och beslut. Utredningen, som antog namnet , redovisade sitt uppdrag i betänkandet Den centrala polisorganisationen (SOU 1993:92). I betänkandet uttalades bl.a. att i praktiken inte stått under någon tillsyn. Mot bl.a. denna bakgrund föreslog utredningen att den centrala polisorganisationen fortsatt skulle bestå av en enda förvaltningsmyndighet, men att och Säkerhetspolisen i polisoperativa frågor skulle vara självständiga. På så sätt skulle den centrala myndigheten kunna koncentrera sig på funktionerna ekonomi- och personaladministration, tillsyn, uppföljning och utvärdering, teknisk utveckling m.m. Den nya myndigheten skulle benämnas . Med förslagen som utgångspunkt fick en mer självständig ställning gentemot . I övrigt antogs inte utredningens förslag.12 Fr.o.m. finns det endast en polismyndighet i varje län, dvs. totalt 21 myndigheter. Regeringen föreslog i budgetpropositionen för 199913 att länsstyrelsernas tillsynsansvar skulle upphöra och att ensam skulle ha ansvaret för tillsynen över polisverksamheten. 1991/92:52, s. 15 f. 11Tidigare 2 b § RPS-instruktionen, SFS 1992:772. 12Se bl.a. prop. 1993/94:100. 1998/99:1 s. 52 f. Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick kunskap och kompetens som behövdes för en effektiv och säker tillsyn och hade dessutom en uppbyggd och väl fungerande tillsynsverksamhet. Enligt 7 § polislagen är central förvaltningsmyndighet för polisväsendet och har, sedan länsstyrelsernas ansvar för polisen upphörde , tillsyn över det. 5.4Utveckling av tillsyn över polisen /behandlade frågan om kontroll av den centrala polisverksamheten (Den centrala polisen, SOU 2000:25). Kommittén, som föreslog att och Säkerhetspolisen skulle slås samman, ansåg att det borde inrättas en oberoende nämnd som skulle kunna åstadkomma en bred insyn och utöva tillsyn över den verksamhet som bedrevs vid och . Nämnden skulle också överta arbetsuppgifter. Förslagen remissbehandlades och remissvaren beträffande frågan om en särskild oberoende tillsynsnämnd varierade. Bl.a. mot bakgrund av vad som anfördes av /, fann regeringen att det fanns anledning att göra en översyn av kontrollen och tillsynen över polisen och åklagarväsendet. Även regelverk, organisation, ledning och handläggningsrutiner för brottsanmälningar och klagomål mot anställda inom polisen och åklagarväsendet skulle ses över. Regeringen tillkallade därför 2000 en kommitté med parlamentarisk sammansättning som fick i uppdrag att granska den ordinära tillsynen av polisen och åklagarväsendet i syfte att säkerställa att medborgarnas krav på en demokratisk insyn och kontroll på bästa sätt skulle kunna tillgodoses.14 I betänkandet Förstärkt granskning av polis och åklagare, 2003:41, gjordes följande överväganden kring behovet av tillsyn över polisen. Det behövs en ambitiös tillsyn av polis- och åklagarmyndigheterna. I verksamheterna, som har avsevärd omfattning, avgörs frågor som är ingripande för den enskilde och som avser grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Frågorna avgörs under sekretess. Om verksamheterna inte fungerar som de ska eller inte har medborgarnas förtroende kan 14 Kommittédirektiv dir. 2000:101, Tillsynen över polisen och åklagarväsendet m.m. Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick respekten för demokratin och demokratiskt fattade beslut undergrävas. Det övergripande syftet med tillsynen är att bidra till att verksamheterna drivs på ett ur alla synvinklar optimalt sätt och att de har medborgarnas förtroende.15 För att på bästa sätt uppfylla sitt syfte borde, enligt den nämnda kommitténs mening, den ordinära tillsynen över polis och åklagare i första hand vara inriktad på att – i former som skulle säkerställa demokratisk insyn och kontroll – finna de fel och brister som kan förekomma i verksamheterna och klarlägga orsakerna till deras uppkomst. Tillsynsverksamheten skulle också lämna information om felen och bristerna samt möjliga orsaker till dessa. Dessutom skulle en uppföljning ske för att kontrollera att felen eller bristerna åtgärdats. Kommittén föreslog i SOU 2003:41 en reglering av innehållet i tillsynen. I fråga om såväl polis som åklagare borde granskningen avse -att beslut fattas i enlighet med gällande författningar, -att rättstillämpningen är rättssäker, följdriktig och enhetlig, -att besluten fattas i rätt tid, -att besluten är försedda med de skäl som krävs, -att verksamheten bedrivs i överenskommelse med de prioriteringar och riktlinjer som och regeringen lagt fast, och -att verksamheten bedrivs effektivt. I fråga om polisen, som har betydande förvaltningsuppgifter, ansåg kommittén att det dessutom borde granskas att förvaltningen fungerar väl. Den tillsyn som utövades över polisen, främst av , ansågs ha vissa brister och behövde förbättras. Kommittén ansåg att det behövdes förbättringar när det gällde 15 SOU 2003:41 s. 170. Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick -att se till att det tas fram, analyseras och sprids information inom verksamheten om statistiska uppgifter avseende brottsutredningsverksamheten, -att sprida information inom verksamheten om upptäckta fel och brister och få genomslag för förändringsförslag, -granskningen av vilka åtgärder som vidtagits i fråga om upptäckta fel och brister och vilka resultat som uppnåtts genom dessa åtgärder, -samordningen med tillsynen över åklagarna så att tillsynen över brottsutredningsverksamheten ger en helhetsbild, dvs. belyser såväl polisens som åklagarnas insatser, -tillsynen av och Säkerhetspolisens verksamhet, och -tillsynen på lokal nivå. Även om det ansågs vara en fördel om den föreslagna tillsynen utövades av ett helt fristående organ var kommitténs slutsats att en tillsyn som anförtroddes – rätt utförd – kunde uppfylla det övergripande syftet med tillsynen.16 Mot den bakgrunden, och med beaktande av de förslag till förbättringar som utredningen lämnade, fann dock kommittén att det inte fanns tillräckliga skäl för – utan tvärtom betydande nackdelar med – att inrätta ett särskilt tillsynsorgan med uppgift att utöva tillsyn över polisen och åklagarna. De förslag som kommittén lämnade om en ny inriktning på tillsynen över polisen genomfördes inte. En majoritet av remissinstanserna tillstyrkte förslagen, men ett antal andra bl.a. JO, riktade stark kritik mot utredningen. JO kritiserade särskilt analysen av tillsynsbegreppet och avsaknaden av diskussion om att inrätta ett särskilt tillsynsorgan för polis och åklagare.17 16SOU 2003:41 s. 12. 17JO dnr 2496-2003. Tillsyn över polisen – en historisk tillbakablick 5.5Säkerhets- och integritetsskyddsnämnden inrättas inrättades för att utöva tillsyn över de brottsbekämpande myndigheternas användning av hemliga tvångsmedel och kvalificerade skyddsidentiteter och därmed sammanhängande verksamhet. Syftet med inrättandet av nämnden som ett organ för löpande rättslig kontroll var att säkerställa att användningen av hemliga tvångsmedel och kvalificerade skyddsidentiteter samt all Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling bedrevs i enlighet med lag eller annan författning. Därtill skulle nämnden stärka den enskildes tillgång till ett nationellt rättsmedel vad gäller hemliga tvångsmedel och Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter.