sou · H1B385 · 2013-12-18 00:00:00 — Det bör dock endast i undantagsfall komma i fråga att bedöma olovligt brukande av fastighet som grovt. I en uppräk- ning, som inte är uttömmande, anges vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Till dessa omständigheter hör om gärningen har varit av särskilt farlig art, t.ex. därför att den har utgjort ett led i organiserad eller syste- matisk brottslighet eller inneburit missbruk av en särskild förtro- endesituation. Även det förhållandet att gärningen har varit av sär- skilt hänsynslös art, t.ex. därför att den utsatt andra personer för fara, kan leda till att brottet bedöms som grovt. Andra omständig- heter som anges i bestämmelsen som skäl för att bedöma brottet som grovt är om gärningen har avsett något av betydande värde eller om den inneburit synnerligen kännbar skada. Rekvisiten ska tolkas på samma sätt som vid andra förmögenhetsbrott, t.ex. stöld. Ändringen har behandlats i avsnitt 12.2.6. 10 § Det som föreskrivs i 8 kap. 13 § om inskränkning i åklagares åtalsrätt ska gälla även de brott som angetts i detta kapitel, dock inte grov för- skingring och sådan trolöshet mot huvudman som är att anse som grov. förskingring, olovligt förfogande som inte är grovt eller olovligt brukande som inte är grovt och som avser lös egendom som kommit i gär- ningsmannens besittning genom avtal om hyra av egendomen eller avtal enligt vilket äganderätten ska övergå först sedan betalning gjorts eller som gärningsmannen annars innehar på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt, får åtalas av åklagare endast om åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt. Tagande av muta, givande av muta, handel med inflytande och vårdslös finansiering av mutbrott får åtalas av åklagare endast om åtal är motiverat från allmän synpunkt. Att denna inskränkning i vissa fall inte gäller fram- går dock av 20 kap. 5 §. Paragrafen reglerar i vilka situationer det krävs särskild åtalspröv- ning för att väcka åtal för brott som anges i kapitlet. Första och tredje styckena har endast ändrats språkligt. Andra stycket har anpassats till att brottsbenämningen undan- dräkt för lindrigare former av förskingring har bytts ut mot ringa förskingring. Ändringen har behandlats i avsnitt 12.4. Vidare har, mot bakgrund av att olovligt brukande kan avse såväl fast som lös egendom, det förtydligats att den särskilda åtalsprövningen enbart gäller olovligt brukande av lös egendom. Grovt olovligt brukande ska inte längre omfattas av åtalsprövning. Åtalsprövningen ska inte heller avse den nya svårhetsgraden grovt olovligt förfogande. Änd- ringen har behandlats i avsnitt 12.2.10. 1 § Den som förstör eller skadar egendom till men för annans rätt till denna, döms för skadegörelse till fängelse i högst . Paragrafen reglerar straffansvar för den som förstör eller skadar egendom till men för annans rätt till egendomen. Paragrafen har ändrats genom att den tidigare skrivningen fast eller lös, syftande på egendomsslag, har tagits bort. I sak innebär det ingen ändring. Paragrafen ska liksom tidigare tillämpas på såväl fast som lös egendom. Straffskalan har ändrats så att det högsta straffet, fäng- else, motsvarar vad som gäller för normalgraden av andra centrala förmögenhetsbrott, exempelvis stöld. Straffskalan innehåller inte heller längre böter, vilket även det är en anpassning till vad som gäller för övriga centrala förmögenhetsbrott. Maximistraffet för ringa skadegörelse är därmed sex månaders fängelse. har en anpassning gjorts av straffskalan för ringa skadegörelse i 2 §, så att den motsvarar andra ringa förmögenhetsbrott. Det innebär att fler brott kan förväntas komma att bedömas som ringa, som straffen för brott av normalgraden generellt sett bör bli högre. Avsikten med ändringarna är att åstadkomma en större differentie- ring av straffen för skadegörelsebrott. Ändringarna har behandlats i avsnitt 13.4. Paragrafen har också moderniserats språkligt. 2 § Är brott som anges i 1 § med hänsyn till skadans värde och övriga om- ständigheter vid brottet att anse som ringa, döms för ringa skadegörelse till böter eller fängelse . I paragrafen straffbeläggs mindre allvarlig skadegörelse. Brottsbe- nämningen har ändrats till ringa skadegörelse. Paragrafen har vidare ändrats bl.a. genom att den särskilda formen av tillgrepp av natur- produkter i det tidigare andra stycket har brutits ut och placerats i en ny bestämmelse; 2 a §, och genom ändringar i straffskalan. Uttrycket skadans obetydlighet har ersatts med skadans värde. Härigenom markeras avsikten att vidga tillämpningsområ- det för bestämmelsen så att den träffar inte bara bagatellartade skadegörande handlingar utan även sådana gärningar som har medfört skada till ett ringa värde. Fler brott än de som tidigare bedömdes som åverkan kan därmed komma att bedömas som ringa skadegörelse. Med värde avses ekonomiskt värde. Som exempel på skadegörelse som kan bedömas som ringa kan nämnas att sparka omkull blomkrukor och då skada både växterna och krukorna. Vid bedömningen av om brottet är ringa ska samtliga omständigheter vid brottet beaktas. En gärning som exempelvis riktats mot en sak med lågt eller inget ekonomiskt värde men med högt affektions- värde för ägaren, eller en gärning som av annat skäl inneburit en särskild integritetskränkning, bör bedömas som brott av normal- graden. Ett exempel kan vara att bränna upp en tidigare partners album med foton över barnen och andra anhöriga. Vidare har straffskalan för ringa skadegörelse utvidgats till att omfatta även fängelse , för att bringa straffska- lan i överensstämmelse med vad som gäller för övriga ringa förmö- genhetsbrott. Liksom för andra brott med samma straffskala inne- bär det att påföljden för brottet i normalfallet bestäms till böter. Fängelsestraff kan framför allt aktualiseras vid flerfaldig brotts- lighet och återfall i brott. Paragrafen har också ändrats i språkligt hänseende. Ändringarna har behandlats i avsnitt 12.4 och 13.4. 2 a § Den som i skog eller mark olovligen tar växande träd eller gräs eller, av växande träd, ris, gren, näver, bark, löv, bast, ollon, nötter eller kåda, eller vindfälle, sten, grus, torv eller annat sådant, som inte är berett till bruk, döms, om brottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständig- heter är att anse som ringa, för åverkan till böter. Paragrafen, som är ny, reglerar obetydliga tillgrepp av vissa natur- produkter. Innehållet motsvarar det tidigare andra stycket i 2 §, men paragrafen har moderniserats språkligt. Någon ändring i sak är inte avsedd. Med berett till bruk avses t.ex. ved som huggits upp. Gärningen behåller beteckningen åverkan och straffet är liksom tidigare enbart böter. Ändringen har behandlats i avsnitt 11.6.2. 3 § Om brott som anges i 1 § är att anse som grovt, döms för grov skade- görelse till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gär- ningen medfört betydande fara för någons liv eller hälsa, om skadan drabbat sak av stor kulturell eller ekonomisk betydelse eller annars är synnerligen kännbar eller om gärningen varit av särskilt hänsynslös art. Paragrafen straffbelägger grov skadegörelse. I första stycket har straffskalan ändrats så att den motsvarar vad som gäller för andra grova förmögenhetsbrott. Det innebär att grov skadegörelse bestraffas med som lägst sex månaders fängelse och som högst fängelse. Ändringen har behandlats i avsnitt 13.4. I andra stycket har vissa ändringar gjorts i uppräkningen av om- ständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Rekvisitet synnerlig fara har bytts ut mot betydande fara, vilket innebär att det ställs något lägre krav på faran. Vidare har uppräkningen kompletterats genom att det införts ett nytt rekvisit som anger att det som skäl för att bedöma brottet som grovt särskilt ska beaktas om gärningen har varit av särskilt hänsynslös art. Därigenom markeras att även skadegörelse som orsakat skada av lägre värde kan bedömas som grov, om övriga om- ständigheter vid brottet talar för det. Som exempel på brott som kan anses vara av särskilt hänsynslös art kan nämnas att avsiktligt skada egendom tillhörig en före detta partner, i syfte att trakassera honom eller henne, eller att förstöra någons hem. Ändringarna har behandlats i avsnitt 12.2.7. Stycket har också moderniserats språkligt. 4 § Den som olovligen på annat än väg färdas över tomt eller plantering eller över annat område som riskerar att skadas av förfarandet, döms för tagande av olovlig väg till böter eller fängelse . Genom paragrafen straffbeläggs förfarandet att olovligen färdas över tomt eller annan plantering – oavsett om det innebär risk för skada eller inte – och över annat område som riskerar att skadas av förfarandet. Paragrafen har moderniserats språkligt. Någon saklig ändring av straffansvaret är inte avsedd. Ändringen har behandlats i av- snitt 11.6.2. Straffskalan har ändrats så att även fängelse ingår som påföljd. Det högsta straffet för tagande av olovlig väg är sex månaders fäng- else. Som exempel på fall där ett fängelsestraff kan komma i fråga kan nämnas att någon sätter i system att på otillåtet sätt färdas över någon annans mark. Om det otillåtna förfarandet resulterar i ska- dor till ett värde som inte är ringa kan i stället ansvar för skade- görelse aktualiseras. Ändringen har behandlats i avsnitt 13.6.3. 6 § skadegörelse, åverkan eller tagande av olovlig väg får, om brottet endast förnärmar enskilds rätt, åtalas av åklagare endast om åtal av sär- skilda skäl är motiverat ur allmän synpunkt. Paragrafen innehåller regler om åtal för skadegörelsebrott. I fråga om ringa skadegörelse, åverkan och tagande av olovlig väg, som endast drabbar enskild får, liksom tidigare, åtal väckas endast om åtal av särskilda skäl är motiverat ur allmän synpunkt. Paragrafen har anpassats till att en ny brottsrubricering, ringa skadegörelse, införts. Ändringen har behandlats i avsnitt 11.6.2 och 12.4. Vidare har språket moderniserats. 18.2Förslaget till lag om ändring i terrängkörningslagen (1975:1313) 4 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 1 § första stycket 1–3 eller mot förbud eller föreskrift som har meddelats med stöd av lagen döms, om inte gärningen är belagd med strängare straff i , till böter. Om gärningen är ringa ska inte dömas till ansvar. Genom paragrafen straffbeläggs oaktsam eller uppsåtlig överträdel- se av bl.a. förbudet i 1 § mot körning på barmark i terräng med motordrivet fordon för annat ändamål än jordbruk eller skogsbruk. Straffet för överträdelse är böter. Är gärningen ringa är den dock straffri. Paragrafen har gjorts subsidiär i förhållande till de bestämmelser i som föreskriver strängare straff för åtgärden i fråga. Den som olovligen kör med motorfordon på annans mark ska där- med i första hand dömas för tagande av olovlig väg eller skade- görelse, om förfarandet i övrigt uppfyller rekvisiten i de straffbe- stämmelserna. Ändringen har behandlats i avsnitt 13.6.3. 18.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. 17 § Åtalsanmälan behöver inte göras i fråga om 1.brott för vilka svårare straff än böter inte föreskrivs, 2.följande brott i , nämligen ofredande (4 kap. 7 §), ringa stöld (8 kap. 2 §), tillgrepp av fortskaffningsmedel som är ringa (8 kap. 7 §), egenmäktigt förfarande (8 kap. 8 §), ringa bedrägeri (9 kap. 2 §), ringa ut- pressning (9 kap. 4 §), ringa förskingring (10 kap. 2 §), olovligt förfogande (10 kap. 4 §), olovligt brukande (10 kap. 7 §), ringa skadegörelse (12 kap. 2 §), tagande av olovlig väg (12 kap. 4 §), svikande av försvarsplikt (18 kap. 6 §), lydnadsbrott (21 kap. 5 §) och rymning (21 kap. 7 §). Åtalsanmälan skall dock alltid göras, om 1.brottet riktar sig mot någon utanför den organisation där den miss- tänkte tjänstgör, 2.målsäganden har förklarat att han eller hon avser att föra talan om enskilt anspråk, eller 3.det finns skäl att anta att påföljden inte kommer att stanna vid böter. I paragrafen, som reglerar i vilka fall en disciplinansvarig ska an- mälas till åtal, hänvisas till en rad straffbestämmelser i . I första stycket punkten 2 har brottsbenämningarna på den lindri- gare formen av stöld (snatteri), bedrägeri (bedrägligt beteende) respektive förskingring (undandräkt) ändrats till ringa stöld, ringa bedrägeri, respektive ringa förskingring, i konsekvens med änd- ringarna i 8 kap. 2 §, 9 kap. 2 § och 12 kap. 2 § . Vidare har, på grund av att vissa brott i som tidigare endast hade böter i straffskalan har fått en höjd straffskala, uppräkningen kompletterats med tillgrepp av fortskaffningsmedel som är ringa, utpressning som är ringa och tagande av olovlig väg, för att någon saklig förändring inte ska uppkomma genom höjningen av straff- skalorna. Dessa brott föll tidigare under punkten 1. Paragrafen är i övrigt oförändrad. Särskilt yttrande av experten Genom detta särskilda yttrande får jag lämna min avvikande mening vad avser utredningens förslag rörande tillträdesförbud. Mot den bakgrund som anges i utredningens avsnitt 15.9 är det min uppfattning att övervägande skäl talar för att införa ett till- trädesförbud till affärslokaler. Även om jag till viss del kan dela uppfattningen att principiella skäl talar mot att enskilda rättssubjekt ges möjlighet att meddela förbud, förordar jag i första hand den alternativa lösning som utredningen föreslår i avsnitt 15.12.3. Den begränsning av förbudet som föreslås (i såväl tid som geografi, krav på delgivning, förbud mot diskriminering samt möjlighet att få förbudet rättsligt prövat) är enligt min uppfattning tillfyllest ur ett rättssäkerhetsperspektiv. För det fall de principiella skäl som angetts ovan skulle anses väga för tungt i förhållande till ett tillträdesförbud, föreslår jag att åklagaren ges möjlighet att pröva saken inom ramen för ett strafföre- läggande alternativt genom ett kompletterande yrkande avseende tillträdesförbud i samband med att han eller hon väcker åtal för de brott som ligger till grund för förbudet. De utökade resurser som detta förslag kan antas medföra torde inte vara avsevärda och måste anses vara försvarbara eftersom de ger butiksägare viss möjlighet att värja sig mot en upprepad brottslighet som sammantaget vållar näringslivet betydande kostnader. Vid bedömningen/prövningen av om ett tillträdesförbud ska meddelas eller inte, måste det givetvis tas hänsyn till vilka konse- kvenser ett förbud kan få för den enskilde, t.ex. vad avser tillgång till postverksamhet, apoteksvaror eller andra viktiga samhällstjäns- ter. Generellt sett kan avvägningarna i dessa hänseenden i praktiken antas bli vanligare på mindre orter. På mindre orter är dock den nära kontakten mellan invånarna sannolikt sådan att den sociala kontrollen leder till att eventuella problem kan lösas utan tillträdes- förbud och inblandning av rättsväsendet. Mot den bakgrunden och med hänvisning till den enskildes möjligheter att få saken rättsligt prövad, är risken för att ett tillträdesförbud skulle kunna ge orim- liga konsekvenser för den enskilde nära nog obefintliga. Detta utgör därför inget argument för att inte införa ett förbud. I samband med tidigare utredningar har kritik och farhågor framförts om att ett tillträdesförbud skulle kunna urholka diskri- mineringslagstiftningen. Jag är dock av den uppfattningen att den föreslagna regleringen även i detta avseende tillgodoser rättssäker- hetsaspekterna för den enskilde. Ett stärkt straffrättsligt skydd för egendom En särskild utredare ska undersöka om det finns ett behov av att stärka det straffrättsliga skyddet för egendom och föreslå de för- fattningsändringar som det finns anledning till. Utredaren ska bland annat ta ställning till om sådana omständigheter som att brottsligheten haft systematiska inslag, t.ex. vid bluffakturor, eller kan inne- bära en särskild integritetskränkning, t.ex. vid bostadsinbrott, bör få större betydelse för brottsrubriceringen av förmögen- hetsbrotten, överväga behovet av förändringar i straffskalorna för förmögen- hetsbrotten, exempelvis stöld och skadegörelse, överväga om försök till häleri bör kriminaliseras, och överväga om det bör införas en möjlighet att vid straffansvar utestänga personer från bland annat butiker och i samband med detta överväga en annan brottsrubricering för brottet snatteri. Uppdraget ska redovisas . Uppdraget att utforma ett stärkt straffrättsligt skydd för egendom Den centrala straffrättsliga regleringen när det gäller skyddet för egendom finns i 8–10 och 12 kap. . har det totala antalet anmäl- ningar av brott som finns i 8 kap. , såsom stöld, snatteri, rån m.m., minskat. har det emellertid skett en kraftig ökning av antalet anmälda bedrägeri- och förskingrings- brott. Dessutom har stöld genom bostadsinbrott ökat betydligt . Att vissa brottstyper ökar har sannolikt delvis sin förklaring i att sättet att begå sådana brott har förändrats . Den tekniska utvecklingen har medfört att det är relativt enkelt att sätta vissa gärningar i system. It-utvecklingen innebär exempelvis att det snabbt och med små medel går att skicka ut oriktiga faktu- ror till ett stort antal mottagare, s.k. bluffakturor. De drabbade är ofta småföretagare och andra enskilda. Sådana bluffakturor före- kommer i form av erbjudanden som ser ut som fakturor eller som rent påhittade fakturor. Bluffakturering kan även föregås av tele- fonkontakter eller andra kontakter där offret på olika sätt vilseleds om att ett avtal har ingåtts. En annan typ av seriebrottslighet är stöldbrott som genomförs systematiskt genom flera på varandra följande tillgrepp i olika butiker. Dessa gärningar kan var för sig framstå som mindre allvarliga. Tillsammans kan de dock avse stora belopp och förorsaka problem för den enskilde utöver den ekono- miska förlusten. Det är också en brottslighet som kan innebära stora kostnader och problem för näringslivet och som kan upplevas svår att hantera för rättsväsendet. För att möta de problem som brottslighet av detta slag medför har stora satsningar gjorts för att förbättra och effektivisera myn- digheternas hantering av bedrägerier och andra typer av mängd- brott. Bland annat har polisen, och Kronofogdemyn- digheten intensifierat sitt samarbete. Brottsutvecklingen på vissa områden tyder dock på att det finns anledning att ytterligare över- väga om rättsväsendet i alla delar på ett ändamålsenligt sätt möter de behov som brottsligheten ger upphov till. Mot denna bakgrund ges en särskild utredare i uppdrag att undersöka om det finns ett behov av att i vissa avseenden stärka det straffrättsliga skyddet för egendom och föreslå de författnings- ändringar som det finns anledning till. Ökad betydelse av andra omständigheter än värdet vid brottsrubricering De inledande huvudbrotten i kapitel 8–10 och 12 , dvs. stöld, bedrägeri, förskingring och skadegörelse är indelade i tre svårhetsgrader med egna brottsbeteckningar. Straffskalan för brott som varken är ringa eller grova är fängelse i högst medan de ringa brotten har en straffskala som sträcker sig från böter till fäng- else . För de grova brotten är straffskalan fäng- else i lägst och högst . Straffskalorna för skade- görelsebrotten utgör undantag från detta och ligger något lägre. Med mindre variationer beroende på brottens karaktär är de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av vilken svårhetsgrad som gärningen ska hänföras till i huvudsak de samma. Gemensamt för de ringa brotten är att de omfattar gärningar som med hänsyn till det tillgripnas värde eller skadan och övriga omständigheter vid brottet kan anses som ringa. Även vid bedöm- ningen av om ett brott är grovt anges värdet som en omständighet att beakta tillsammans med exempelvis om gärningen varit av sär- skild hänsynslös art eller inneburit synnerligen kännbar skada. I den praktiska tillämpningen av stöld-, bedrägeri- och skade- görelsebrotten har ofta värdet av det tillgripna eller storleken på den skada som orsakats fått stor betydelse för brottsrubriceringen och därmed för samhällets reaktion på brottet. Detta tillgodoser i och för sig ett befogat intresse av ett enhetligt och lättillämpat system för vanligt förekommande brott. Att värdet av det tillgripna eller den ekonomiska skadan får en så avgörande betydelse för rubriceringen kan emellertid ifrågasättas. Det kan finnas andra omständigheter som i allmänhet bör tillmätas lika stor betydelse. Två omständigheter kan särskilt framhållas. Det gäller dels syste- matiska inslag vid vissa typer av brottslighet, exempelvis vid bedrä- gerier med bluffakturor, dels den integritetskränkning som det innebär att bli utsatt för vissa brott, t.ex. vid inbrott i bostaden. Det finns exempel på straffbestämmelser där det särskilt anges att det förhållande att gärningen ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt ska beaktas vid rubriceringen. Det gäller bland annat grovt bokföringsbrott, 11 kap. 5 § andra stycket . Beträffande t.ex. brotten stöld och bedrägeri saknas däremot särskild reglering i lagtexten om vad som ska gälla vid systematisk brottslighet. Detta hindrar dock inte att systematiken vid en helhetsbedömning av förhållandena vid brottet behandlas som en omständighet som kan göra att ett brott hänförs till en allvarligare grad. har emellertid i NJA 2006 s. 524 slagit fast att den omständigheten att ett butikstillgrepp ingår i en serie av tillgrepp som sammantaget men inte var för sig överstiger snatterigränsen inte är tillräckligt för att tillgreppen ska rubriceras som stöld. I NJA 2007 s. 973 bekräftas motsvarande synsätt för bedrägerier och gränsdragningen mellan bedrägeri och grovt bedrägeri. När det gäller brott som utöver egendomsförlusten kan inne- bära en särskild kränkning av den drabbades integritet finns i och för sig stöd för att vid bedömningen av om en stöld är grov beakta att ett tillgrepp skett efter intrång i bostad, 8 kap. 4 § andra stycket . Detsamma gäller om ett tillgrepp avsett något som brottsoffret burit på sig. Det finns dock anledning att se över om det finns behov av att ytterligare stärka skyddet i denna del. Utredaren ska mot den bakgrunden analysera rättsläget avseende brottslighet med systematiska inslag och hur den omständigheten att ett tillgrepp skett efter intrång i bostad eller avsett något som brottsoffret burit på sig har beaktats i praxis, utifrån analysen ta ställning till om sådana omständigheter som att brottsligheten haft systematiska inslag eller kan innebära en särskild integritetskränkning har fått tillräckligt genomslag eller om de bör få större betydelse för brottsrubriceringen vid sidan av värdet av det tillgripna eller den ekonomiska skadan, och redovisa för- och nackdelar med en ordning där systematisk brottslighet ges en självständig betydelse i rubriceringshän- seende eller där flera mindre allvarliga gärningar tillsammans anses utgöra ett eller flera allvarligare brott. Bör straffskalorna ändras? Utgångspunkten för bedömningen av en gärnings straffvärde är den straffskala som gäller för den aktuella brottstypen. Straffskalan för en brottstyp ger uttryck för hur allvarlig lagstiftaren anser att brottstypen är. Grundläggande principer att ta hänsyn till vid bestämmandet av brottstypernas straffskalor är proportionalitet och ekvivalens. Dessa principer innebär att svårare brottstyper ska bestraffas strängare än lindrigare brottstyper och att lika svåra brottstyper ska bestraffas lika strängt. Samhällets utveckling med- för förändringar i synen på hur allvarliga olika brottstyper anses vara. Om synen har förändrats mera varaktigt och inte ges ett till- räckligt genomslag inom ramen för gällande lagstiftning, finns det skäl att ändra lagstiftningen. Den varaktiga utvecklingen bör speglas i straffskalorna på så vis att de bör stämma överens med hur klandervärda olika brottstyper bedöms vara. Förmögenhetsbrotten kan i vissa fall innehålla inslag som är sär- skilt integritetskränkande. I detta avseende kan i första hand lägen- hets- eller villainbrotten framhållas.