prot · H10917 · 2013-10-23 00:00:00 — De väljer att kraftigt utmana den praxis och det ramverk som finns för hur vi hanterar budgeten i – en ordning som de själva brukar lyfta fram och vara stolta över. befinner sig i den värsta ekonomiska krisen stora depression. har varit präglade av stor ekonomisk oro och finansiell turbulens. Många länder har fått möta nedskärningar och åtstramningar. Men vi i har kunnat gå en annan väg. Vi har kunnat göra det mer lönsamt att arbeta, vi har kunnat investera i kunskap och likvärdighet i skolan och vi har kunnat stärka resurserna till vården och omsorgen. Det har möjliggjorts av att vi i Alliansen har stått upp för ordning och reda i de offentliga finanserna. Vi har stått upp för ansvar och uthållighet i de offentliga finanserna, och vi kommer att fortsätta att göra det. Det är en hörnsten i den ekonomiska politiken, och det är en förutsättning för att kunna bedriva en politik för uthållig tillväxt och långsiktigt jobbskapande. Välskötta offentliga finanser skapar trygghet för företag att kunna investera och för hushåll att våga konsumera. Svaga offentliga finanser som hotar välfärden slår hårdast mot dem i samhället som är i störst behov av stöd från samhället. Därför måste det förhindras. Vi behöver använda styrkan i de svenska offentliga finanserna för att stötta jobb och tillväxt. kunde vi tack vare de välskötta statsfinanserna investera i infrastruktur, konkurrenskraft, utbildning och forskning. går vi vidare med fortsatta satsningar på mer kunskap och skolan. Men vi förstärker också bland annat hushållens ekonomi. Det är viktigt att stötta inte minst inhemsk efterfrågan i detta konjunkturläge. Socialdemokraterna har konsekvent varit emot varenda åtgärd som Alliansen har föreslagit för att ge vanligt folk som jobbar mer i plånboken. har de högljutt förklarat hur hundralapparna mer till exempelvis undersköterskor skulle rasera välfärden. Det motståndet mot att göra det mer lönsamt att arbeta har varit så viktigt att de är beredda att tillsammans med och ta med sig till och med . Jag vet att snart kommer att protestera, när det är hans tur. Men det går inte att tolka dagens agerande på annat sätt. behandlar riksdag det första gemensamma budgetrelaterade betänkandet från socialdemokrater, sverigedemokrater och de andra oppositionspartierna tillsammans. Inför valet lovade att Socialdemokraterna aldrig någonsin skulle göra sig beroende av . Det löftet höll inte . ger ni det största inflytandet någonsin i budgetrelaterade frågor. Att dessutom , som brukar vara en tydlig kraft för ett öppet och tolerant , så tydligt medverkar till att ge detta inflytande tycker jag är särskilt beklagligt. Er motvilja mot att ge arbetande människor mer pengar kvar i plånboken är tydligen större än er motvilja mot att ge inflytande. Vi kommer snart att få höra argument från inte minst Socialdemokraterna som går ut på framför allt två punkter, skulle jag gissa. Vi kanske får höra att det skulle finnas en ventil för att förstärka budgeten i deras riktning eller att den höjda brytpunkten för statlig skatt skulle sakna effekt. Låt mig redan nu ta tillfället i akt att reda ut lite fakta kring dessa påståenden. För att börja med hur budgeten behandlas i : ska få en fullständig och heltäckande budgetproposition av regeringen. Det borde vara allom bekant här inne. Det är reglerat i riksdagsordningen. Efter detta datum får regeringen inte lämna förslag om statens inkomster eller utgifter om det inte finns synnerliga ekonomisk-politiska skäl. En fullständig budget har vi däremot fått. Storleken på utgifterna och beräkningen av inkomsterna ska bestämmas vid ett enda beslut. Även det är tydligt reglerat i riksdagsordningen. Där står inget om någon ventil. Den enda ventil som finns i lagtexten kan man hitta i budgetlagen, om det handlar om att utgiftstaket skulle vara hotat, vilket inte är aktuellt i det här fallet, när det handlar om en skattejustering. Är det någon som ska vara orolig för utgiftstaket är det nog inte vi. Den ventil i budgetlagen som man ibland hör tala om är alltså inte tillämplig här. Däremot är det tillämpligt och brukar vara praxis i riksdag att tar budgeten som en helhet. Regeringens och de olika oppositionspartiernas förslag ställs mot varandra som jämförbara paket, där samtliga förslag med budgetkonsekvenser ligger på bordet och kan jämföras med varandra i sina helheter. De ska vara beräknade fullt ut. Där hänger varje utgiftskrona samman med något slags inkomstkrona. Helheten hänger ihop. Det skapar öppenhet och tydlighet, och det ger kontroll över statens inkomster och utgifter. Genom att ta ett samlat beslut om budgetens totala utgifter och inkomster skapas en helhetssyn, och då motverkas att tillfälliga riksdagsmajoriteter kan lägga till eller ta bort poster lite hur som helst under riksdagsbehandlingen utan att ta ansvar för helheten. Det var bakgrunden till att ramverket kom till och trädde i kraft efter 90-talskrisen, när framför allt Socialdemokraterna skulle sanera efter de svåra åren, efter den bankkrisen, och stärka kontrollen över och öppenheten kring statens finanser. Det har under den snart 20-åriga historien aldrig hänt att har tagit den här typen av initiativ för att ändra i budgeten på det sätt som diskuteras här . Vi kan se på effekterna av höjd brytpunkt för statlig skatt. Det brukar ibland i debatterna hänvisas till tabell 1.9 i finansplanen. Det finns ett hederligt sätt att titta på den. Det är att höjd brytpunkt leder till fler arbetade timmar i ekonomin och därmed högre tillväxt – det är en ganska ordentlig bnp-effekt. Med tanke på att Socialdemokraterna själva brukar lyfta fram betydelsen av fler arbetade timmar i ekonomin, inte minst senast i de kongressbeslut som de tog , är det anmärkningsvärt att i debatterna framhärda i att sysselsättningseffekten skulle vara noll. För att ska klara jobben i en tilltagande, hårdnande internationell konkurrens är det viktigt att det lönar sig att arbeta och studera, att våga gå upp till heltid, att våga ta ett heltidsjobb, till exempel ett chefsjobb. Jobbskatteavdraget, som ger mest effekt för låg- och medelinkomsttagare, behöver då kompletteras med höjd brytpunkt för statlig inkomstskatt. Det är väl därför, antar jag, som exempelvis TCO välkomnar reformen. Totalt berörs över en miljon löntagare av det förslag som ingår i budgetpropositionen. Det är redan påmint om i debatter – men det är väl på sin plats att göra det även här – att Socialdemokraterna mot den bakgrunden själva höjde brytpunkten för bara ett drygt decennium sedan. Ett ramverk som motverkar kortsiktighet i den ekonomiska politiken har tjänat väl. Det ska vi vara stolta över, och det ska vi vårda. Politiska alternativ som inte tar ansvar för statens finanser eller som gör sig beroende av partier som saknar respekt för ramverket riskerar att urholka förtroendet för den svenska ekonomiska politiken. Alliansen står upp för att ta ansvar för ekonomi i tider av ekonomisk oro och finansiell turbulens. Vi står bakom de principer och det ramverk som har lagt grunden för ordning och reda i svensk ekonomi. är det för Socialdemokraterna och de tre andra oppositionspartierna att bekänna färg. Står ni, Socialdemokraterna, upp för den ordning som ni själva har varit med att bygga upp, som har byggt starkt under de senaste snart 20 åren, eller väljer ni, för att vinna kortsiktiga politiska poänger, att riskera att urholka det tillsammans med ? har ni chans att, som ni själva ibland brukar uttrycka det, besinna er. Själv yrkar jag bifall till reservationen. (Applåder) I detta anförande instämde och (båda M). 106 (FP): , tre miljarder – det behövdes bara och tre miljarder för Socialdemokraterna, och för att överge löfte att inte ta i ens med tång. I stället har Socialdemokraterna, och ingått en pakt under bordet med . De fyra partierna är överens om att stoppa sänkt statlig skatt, höjd brytpunkt i skatteskalan, och vill riva upp regeringens förslag i budgeten, som skulle ge mer i plånboken för fler som jobbar mer. Effekten av oppositionens förslag här skulle bli att ekonomin stramas åt, att fler människor blir arbetslösa. Och – märk väl – inga nya offentliga utgifter för finansiering av till exempel vård, skola och omsorg skulle bli resultatet. Besparingen leder nämligen inte till satsning på något annat. Tvärtom blir det högre arbetslöshet och mindre pengar i plånboken för en miljon svenskar. Ja, Socialdemokraterna, och är så sugna på högre skatter att de väljer att bryta sina tidigare löften om att inte agera ihop med , ett parti som bygger sin existens på främlingsfientlighet och har sin grund i nazismen. Som ersättning för hjälpen att bryta den politiska isoleringen behövde inte betala något högre pris – – som dock finansieras av en miljon skattebetalare, varav säkert bara en liten minoritet sympatiserar med det främlingsfientliga och bakåtsträvande partiet. Varför är den här striden om budgetreglerna så allvarlig? Jo, därför att den inte bara gäller denna budget utan att den även gäller framtidens budgetar och att ska vara ett ekonomiskt väl styrbart land. Dess värre tycks nu de dyrköpta erfarenheterna från 70- och 80-talens ekonomiska instabilitet falla i glömska. Som ett resultat av 90-talskrisen beslöt i bred enighet över blockgränsen att reformera budgetprocessen, så att den ekonomiska politiken skulle utformas mer sammanhållet. En viktig del var att skulle fatta ett samlat budgetbeslut, så att budgetsaldot blev ett medvetet resultat av ett riksdagsbeslut och inte som var fallet att man summerade hundratals, och på slutet tusentals, enskilda beslut. Sedan blev saldot vad det blev. Reformen skulle se till att man hade pengar från början och att man visste hur mycket man skulle göra av med. Reformen har också inneburit en stärkt makt för varje regering i budgetfrågorna i . Likaså har ställningen för finansutskott stärkts. Därmed har kunnat styras ekonomiskt effektivt även av minoritetsregeringar. Man kan notera att denna konsekvens inte är någon nyhet. Tvärtom välkomnades den i en riksdagsutvärdering av reformen efter att den hade genomförts. Det uppifrån-och-ned-perspektiv som infördes innebär att det i ett första steg i budgetprocessen beslutas om utgiftsramar för 27 utgiftsområden och görs en beräkning av de totala inkomsterna och utgifterna. Därmed framkommer statens budgetsaldo. Därefter, i ett andra steg, fördelar statens utgifter genom ett beslut per utgiftsområde som inte får överskrida den totala ram som har fastställts i steg ett. Detta reformarbete hade två centrum, ett i och ett i . I låg fokus naturligt nog på att stoppa den tendens som fanns till högre utgifter över tiden. Det skulle uppnås genom begränsningar som medvetet styrde regeringens budgetarbete och budgetmakt i riktning mot lägre utgifter och, om det behövdes, högre skatter. Märk väl att här i var reformarbetet däremot mer inriktat på en effektiv och väl sammanhållen parlamentarisk beslutsprocess och inte på en styrning av politikens innehåll i en viss riktning. Man skulle göra bättre och mer ekonomiskt styrbart under olika parlamentariska förhållanden och under olika parlamentariska förutsättningar. Det är ett annat syfte. Vi närmar oss här pudelns kärna i den pågående konflikten. Oppositionen lutar sig mot en avgränsad del av 90-talets budgetreform som enbart tar fasta på uppgiften, som naturligtvis är central för , nämligen att hindra en försvagning av budgeten. Men budgetreformen vad gäller hade en vidare syftning, nämligen att säkra varje regerings möjlighet att styra den ekonomiska politiken långsiktigt och ansvarsfullt genom en sammanhållen budgetbehandling. Det innebär enligt bestämmelserna och förarbetena i riksdagsordningen – den lag som styr närmast grundlag hur vi arbetar här i – att det är lika felaktigt att plocka isär en budgets utgiftssida, med ökade utgifter som följd, som att plocka isär en budgets intäktssida, vilket är det som oppositionen nu vill göra. Den tidigare domaren i och professorn i konstitutionell rätt skriver i sin nya bok i författningen att utgifterna är oupplösligt förbundna med inkomstberäkningen. är kristallklar i sin dom att det inte är tillåtet att göra det som oppositionen nu kräver. Oppositionen vill nämligen, efter det att det första budgetbeslutet har fattats, bryta upp detta beslut, ta bort skattesänkningen och sedan fatta ett nytt budgetbeslut. Det blir alltså flera budgetbeslut i stället för det i riksdagsordningen föreskrivna, nämligen ett enda beslut. Därmed bryter oppositionens förslag mot den tydliga ordalydelsen i riksdagsordningen. Den nuvarande ordningen har fungerat väl . Den bygger på en konsensuskultur som vi och generationer före oss har vårdat i författningsfrågor i riksdag. Oppositionspartierna vill nu göra två saker, dels bryta upp den konsensuskultur som vi har fått i arv från tidigare generationer av parlamentariker, dels bryta med praxis med de nya budgetreglerna. Det är ett oerhört stort ansvar som ni tar på er. Det för mig mest obegripliga i sammanhanget är dock Socialdemokraternas kortsynta beteende. De hoppas rimligen att leda en rödgrön minoritetsregering. Men varför är Socialdemokraterna då så ivriga att riva ned den nuvarande fungerande budgetordningen, dessutom tillsammans med , och därmed undergräva en sådan regerings möjlighet att ekonomiskt styra landet? Om olyckan skulle vara framme och den regeringen skulle etablera sig är det en uppenbar risk att den får administrera en sönderfallande ekonomi, för att referera . Att åstadkomma denna problematiska politiska situation efter ett samstämt agerande som legitimerar och ger bestämmanderätt i den ekonomiska politiken är svårbegripligt, för att inte säga obegripligt, för mig. En stramare budget är inte alltid önskvärt eller det bästa. Antag att en minoritetsregering, som en del av sin politik mot arbetslöshet, vill driva en expansiv keynesiansk finanspolitik under utgiftstaket. Där antar vi att de har ordnat så att det finns plats för expansiva utgifter. Men då ska inte en opposition som är i majoritet i kunna riva upp denna budget med motiveringen att majoriteten vill stärka budgeten. Därmed skapar den större arbetslöshet. Skulle regelverket i ges denna innebörd, skulle vi i vår konstitution, i vår författning, bygga in en bias mot en expansiv finanspolitik som behövs bland annat i lågkonjunkturer. Det som oppositionen nu vill är för det första att ur helheten bryta ut förslaget om höjd brytpunkt i inkomstskatteskalan och för det andra göra detta efter det att ramen för de totala utgifterna och intäkterna har fastställts i det första steget i det så kallade rambeslutet. Det innebär att principen om att budgeten ska antas i ett enda beslut körs över av en majoritet i . En majoritet i är beredd att med öppna ögon köra över en del av riksdagsordningen. Där finns en mycket tydlig bestämmelse om ett enda budgetbeslut som ska värna helheten. Min reflexion är generande enkel. Oppositionen har inte läst och ännu mindre förstått riksdagsordningens bestämmelser och förarbeten. Man har i stället helt och hållet utgått mer avgränsade finansdepartementala perspektiv som säkert har dominerat till exempel världsbild från . Men i vet vi mer än så. Där har riksdagsordningen en något annan syftning. 3 miljarder visade sig vara det exakta priset för Socialdemokraternas heder, integritet och Vänsterns högtidstal mot främlingsfientlighet. (Applåder) I detta anförande instämde (M). 107 PER ÅSLING (C): Det finanspolitiska ramverket är den enskilt viktigaste ekonomisk-politiska reform som genomförts i under . Den stabilitet vi åtnjuter ger bättre villkor för företagande, ger förutsättningar för fler jobb, ger mer pengar i plånboken och minskar oron i en turbulent värld. Att vi i bred enighet har kunnat enas om reformen, som har gett vårt land trygghet och ökat välstånd när omvärlden skakat, är något vi i grunden bör vara tacksamma för – oavsett partitillhörighet. Det är med det allvaret man också ska se det som håller på att ske i . Dagens beslut går bortom partipolitik och bortom det kommande valet. hotar den samlade oppositionen att rubba spelreglerna i sina grundvalar – de som ska stå över dagspolitiken och kortsiktigheten. har tagit ansvar för statsfinanserna , såväl i regeringsställning som i opposition, genom ett samarbete över blockgränserna. Tillsammans med Socialdemokraterna formade vi det ramverk som har varit varje finansministers skydd mot oansvariga reformer framtvingade i regeringssamarbete eller framröstade av tillfälliga koalitioner i riksdag. Grunden är väldigt enkel: Alla statens utgifter och inkomster ska beslutas om i sin helhet med ett enda klubbslag i riksdag. Den som vill föreslå en annan budget får också se till att skapa majoritet för den och ta ansvar för helheten. Inget annat medges. Om detta har vi varit överens , och ramverket har tjänat oss väl. Ska vi ändra det måste det ske i bred enighet och i samtal mellan ansvarstagande partier och inte genom att i en enskild fråga straffa regeringen. Ett sådant agerande kan få ramverket att rämna i grunden. Det är det finanspolitiska ramverket dagens debatt handlar om. Den handlar inte om sakfrågan, alltså skiktgränsen för statlig skatt. Ytterst handlar den om det som skiljer oss från krisens och budgetkaosets , nämligen en bred enighet om ansvarstagande för statens ekonomi. Det är inte var värsta krisland, då vi tvingades förhandla med långivarna och då vi tvingades till dramatiska åtgärder. Under 1990-talskrisen uppgick budgetunderskottet till som mest mer än 200 miljarder, och vi lånade till 4 av i statens utgifter. Jag behöver inte påminna Socialdemokraterna om vilka uppoffringar det innebar att sanera statsfinanserna, om de många och långa samtal som fördes om budgetnedskärningar eller om höjda skatter. Det var svåra överväganden, för vi visste att de som drabbades värst av nedskärningarna också var de som behövde samhället mest. Vi visste dock också att det inte gavs något annat alternativ. Det var i denna svåra tid beslutsamheten växte sig stark: Aldrig mer! Aldrig mer skulle vi utsätta oss för riskerna med ekonomiskt lättsinne, riskerna med utgiftsglada koalitioner där den bästa lösningen var att alla fick allt och riskerna med en riksdag som gärna ökade utgifterna men ogärna finansierade satsningarna. Tillsammans konstaterade dåvarande finansministern och partiledaren att det behövdes ett starkt finanspolitiskt ramverk som skulle göra det möjligt också för minoritetsregeringar att regera och lägga begränsningar på regeringens egna satsningar. Resultatet av det är kärnan i den ekonomiska politiken, oavsett vem som är finansminister och vem som är statsminister. Det invänds att budgetlagen inte förbjuder budgetförstärkningar byggda på tillfälliga majoriteter utan bara budgetförsvagningar. Att argumentera så håller dock inte. Det är inte förenligt med riksdagsordningen. I och med ett sådant beslut ikläder man sig också ett stort ansvar. Man rubbar balansen i den totalitet regeringen lägger fram, där följderna kan bli oöverskådliga. Man skapar även ett prejudikat där en majoritet i tar sig rätten att tolka effekterna av utbrutna beslut, och framför allt omöjliggör man för regeringen att ta just det helhetsansvar som budgetlagen vilar på. Dagens budgetprocess leder fram till tydliga helhetsperspektiv i såväl regeringens som oppositionspartiernas budgetförslag. När budgeten ytterst klubbas står två eller flera tydliga alternativ mot varandra. Det ger ökad transparens gentemot medborgare, det tydliggör alternativ och det omöjliggör osäkerhet kring statens framtida lånebehov så snart ramarna har klubbats. Dagens budgetprocess är ett resultat av en lång följd av förändringar med början i 1990-talskrisen. Det var den nya budgetordningen 1996, det var överskottsmålet och det är en lång följd av större och mindre förändringar. Det är respektlöst och kortsiktigt att nu välja att åsidosätta den processen och den enighet som kännetecknat den. I ,som handlar om budgetsamarbetet mellan mitt parti och Socialdemokraterna 1995–1998, säger : Jag brukar säga att det är bara och Socialdemokraterna som har varit ansvarstagande för . när Socialdemokraterna avviker från samförståndsvägen står ensamt kvar som garanten för budgetprocessen fram till . Att partier som , och , som aldrig har varit med och tagit ansvaret, också undflyr det förvånar mig inte. Det förvånar mig dock desto mer att en ny generation socialdemokrater har glömt, att den nu sätter symbolpolitiken före ansvarstagandet och att den är beredd att offra samförståndet för en tillfällig seger. Det inger inte respekt. Sådant skall edert tal vara, att ja är ja, och nej är nej står det i . Det är en påminnelse jag rekommenderar , i frågan om budgetprocessen. Det finns ingen medelväg, inga varianter, inga listiga lösningar. Den som inte tar ställning för samförståndet riskerar att rasera det. (Applåder) I detta anförande instämde (M). 108 (KD): Det är fullständigt klarlagt att om man ska klättra uppåt på talarlistan måste man gå i opposition mot oppositionen, och det kan ju vara skäl nog . Först yrkar jag bifall till den gemensamma reservation som vi har i betänkandet. Utskottsinitiativet från samlade opposition här kan man dela upp i två delar. Den ena är finanspolitiska ramverk, formfrågan, och den andra är gränsdragningen, alltså löner över en viss nivå som ska beskattas av staten. I formfrågan har mina allianskolleger väl belyst vad som gäller och borde gälla framöver. För min del är detta utskottsagerande från oppositionen i obegripligt. Det är ohederligt, det är praxisbrytande, och det är inte i enlighet med ramverkets anda. Detta blottläggs nu inför öppen ridå här i kammaren. Att det finns två partier i det här laget som inte bryr sig ett dugg om detta kan jag faktiskt ha förståelse för, men det är för mig obegripligt att Socialdemokraterna och inte ens reflekterar över vilka konsekvenser ett förfarande i denna anda får om det drivs vidare till skarpt läge. Ansvar i med- och motgång är något som man borde få med sig genom modersmjölken. De autonoma reflexerna borde snabbt ge sig till känna när man sitter tillsammans och diskuterar idéer av dessa slag. I de slutna rummen på och grunnas det självklart på olika sätt att sätta käppar i hjulen för alliansregeringen. Ja, det vore väl generalfel att inte göra det. Men så plötsligt kommer någon på idén att det vore ju riktigt roligt att smälla på regeringen i den här delen på detta sätt, och spridda skratt hörs då i rummet. Någon yttrar lite lågmält att man troligen bryter mot vedertagen budgethantering, men det är ingen som bryr sig. Sakta formas då en liten plan. Men i det här läget borde någon eller några ansvarsfulla personer ha vaknat till och höjt sin stämma. Kanske gjorde man det, kanske gjorde man det inte. Oavsett vilket fick ansvarstagandet stå åt sidan för kortsiktiga politiska poänger. I medierna pyste det ut hur ventilgummit skulle användas. Socialdemokraterna blev fångna i sin egen retorik, och den klassiska hörninmålningen fick nu plötsligt ett nytt ansikte. Och så står vi här med första delen i bokserien Hur du bygger statsbudget utan grundprinciper. När man nu bryter den här principen funderar jag på varför man stannar vid skiktgränsen för statlig inkomstskatt. Det innebär drygt 3 miljarder ungefär. Varför inte sikta in sig på det som ger ännu mer pengar, 14 miljarder? Varför ser vi inget initiativ om att ta bort den sänkta arbetsgivaravgiften för unga? Det skulle ju stärka statskassan enligt samma resonemang som nej till höjd skiktgräns men ge betydligt mer effekt. Vad är det som hindrar er? Om nu ert tal om att regeringen för en oansvarig finanspolitik ska ha någon bärighet måste ni ju vidta alla åtgärder som syftar till att rädda landet undan katastrof. Ju fler åtgärder som vidtas i den riktningen borde det ligga i ert intresse att framstå som än mer ansvarstagande. Principen om ramverket vad gäller formfrågan har ni ju redan brutit och lagt åt sidan. Varför bara 3 miljarder när totalt 17 miljarder är inom räckhåll?