prot · H009127 · 2013-06-24 00:00:00 — Det är Kriminalvården med sin kunskap om verksamheten som avgör vilken kompetens personalen bör ha. Regeringen har genom reformer på en rad viktiga områden skapat bättre förutsättningar för ett framgångsrikt och utvecklat återfallsförebyggande arbete inom . För klienterna innebär det bland annat tillgång till arbetsmarknadsåtgärder, möjlighet till studier och utökade möjligheter till behandling och utslussning. Genom den nya häktes- och fängelselagstiftning som trädde i kraft fullföljdes detta arbete. Den nya fängelselagen ställer bland annat krav på att verkställigheten i anstalt ges en individuell utformning och ett meningsfullt och tydligt innehåll. För att uppnå detta anges också i lagen att en individuellt utformad plan för verkställigheten ska upprättas för varje intagen. Vad vi nu ser är att det för allt fler klienter upprättas en individuell plan för verkställigheten och att antalet klienter som genomgår olika former av behandlingsprogram har också ökat markant . Vi ser också att Kriminalvårdens arbetsdrift i allt större utsträckning anpassas till att tillgodose klienternas behov av kunskap som är användbar på arbetsmarknaden. De ska komma ut senare också. Vi ser nu också en försiktigt positiv trend där något färre fängelsedömda återfaller i brott . En förutsättning för långsiktig framgång i det återfallsförebyggande arbetet är dock att andra samhällsaktörer tar vid där Kriminalvårdens insatser avslutas. En väl fungerande samverkan är av grundläggande betydelse i det arbetet. Kommuner, landsting och arbetsförmedling med flera måste i samverkan med Kriminalvården ansvara för att insatser initieras och fullföljs under och efter verkställigheten. För att tydliggöra vikten av samverkan har regeringen bland annat gett Kriminalvården och Arbetsförmedlingen i uppdrag att utveckla sitt arbete när det gäller dömda kvinnor för att på så sätt förbättra deras förutsättningar på arbetsmarknaden. Av den delredovisning av uppdraget som lämnades till regeringen framgår bland annat att myndigheterna utökat sitt samarbete till att omfatta inte bara anstalter. inrättas också arbetsförmedlartjänster på samtliga frivårdskontor. Man skulle kunna tro att det fanns tidigare, men så var det inte. Regeringen har under de senaste två mandatperioderna tillfört Kriminalvården betydande resurser. Genom tillskotten har myndigheten getts förutsättningar att upprätthålla kvalitet, effektivitet och säkerhet inom verksamheten och att utveckla det återfallsförebyggande arbetet. Mot bakgrund av att antalet klienter i anstalt är något mindre än tidigare är min bedömning att förutsättningarna för att bedriva ett effektivt arbete på detta område är mycket goda. 9 (MP): Jag tackar för svaret, även om det inte gav så mycket om vad ministern avser att göra framöver när det gäller att förena de två synsätten rehabilitering och säkerhet inom . Det är nu , forskare i socialt arbete vid , tydliggjorde den splittring som finns inom , de två tydliga inriktningarna säkerhet kontra rehabilitering. Man har dock inte lyckats förena dessa två inriktningar , utan snarare upplever till exempel de få arbetsterapeuter som har arbetat inom att verksamheten har blivit ännu mer polariserad. Skillnader i uppfattning om Kriminalvårdens uppdrag kan ses både på avdelningsnivå och på anstaltsnivå. Det i sin tur påverkar verksamheten och de anställda, då de kan ha vitt skilda uppfattningar om vilket uppdrag de har i sitt dagliga arbete tillsammans med de intagna. Man kan förenklat säga att motsättningarna är ofrånkomliga Kriminalvården har ett dubbelt uppdrag men att inte erkänna och värdesätta rehabiliteringsuppdraget över huvud taget är att undanhålla de intagnas rätt till stöd och hjälp för framtiden. Flera arbetsterapeuter har berättat att det inte anses acceptabelt att satsa på rehabilitering utan att man ser det som bortkastade insatser och i stället vill lägga resurserna på god säkerhet. Detta synsätt återfinns såväl på ledningsnivå som hos enskilda medarbetare inom . Det är bra att ministern håller med mig om att Kriminalvårdens uppdrag omfattar såväl säkerhet som rehabilitering. Men dessa uppdrag behöver inte stå emot varandra. Nej, och jag säger inte det heller. Men när man inte kan se de två olika synsättens värde utan prioriterar ett av dem i praktiken blir det problem. Det är beklagligt att det inte ses som ett bekymmer eftersom forskningen pekar på det. Även erfarenheter bland rehabiliteringspersonal bekräftar forskningens fynd. Det kanske är här som kärnan i problemen finns. Varje profession i ett team är expert på sitt ansvarsområde. Och så ska det vara, för annars behövs inte olika yrkesgrupper och de komplementära färdigheter som de har. Arbetsterapeuter, sjuksköterskor, beteendevetare och vårdare har alla olika uppdrag och kompetenser som kan bidra till den intagnes rehabilitering och möjligheter att återgå i jobb och ett vardagligt liv. Ska alla göra samma sak behövs egentligen bara en yrkesgrupp. Ett exempel på att Kriminalvården inte respekterar olika synsätt är att man på en anstalt valde att förändra arbetsterapeutens verksamhet. Det fattades vårdare på avdelningen efter att en besparingskampanj hade inletts, så verksamheten skars ned. De intagnas möjlighet till rehabilitering i ett arbetsinriktat program minskade, och arbetsterapeuten fick börja arbeta på schema och skulle därmed göra vårdaruppgifter när hon jobbade och kvällar. Det hade varit bra om man tagit in rehabiliteringsaktiviteter till avdelningen på de tiderna. Men så var det inte, utan i stället fick hon order om att fungera som alla andra vårdare. Detta medförde naturligtvis att arbetsterapeuten valde att lämna Kriminalvården. Är det den utvecklingen som ministern vill se? 10 (): Låt mig börja med att säga att jag i högsta grad ser dessa två ben som Kriminalvården ska stå på. När jag tillträdde som justitieminister hade vi en kriminalvård som hade överdimensionerat byggandet av säkerhetsanstalter, och alla pengar satsades på murar och cement. Det var verkligen dåligt ställt med rehabilitering och programvara. Det var inte någon alliansregering som styrde det. Det vi har gjort är att vidta rader av åtgärder för att bygga upp ett bättre innehåll i verksamheten och för att få ordning på Kriminalvårdens ekonomi, vilket är helt nödvändigt. I varje situation där ekonomin inte är skött riskerar man att inte ha råd med viktiga delar av verksamheten. Under dessa år har vi fattat beslut om nya regler för utslussning. Vi har halvvägshus och utökad frigång. En av de första åtgärder jag vidtog var att säkerställa att intagna fick samma möjligheter som andra att ta del av Arbetsförmedlingens olika program vad gäller nystartsjobb, jobb- och utvecklingsgaranti och annat, för de var satta åt sidan enligt tidigare regelverk. finns det möjlighet till det. Vi har också flyttat in Arbetsförmedlingen på anstalterna för att när man planerar de individuella programmen arbeta med träning, aktiviteter, utbildning och annat, för att sprida Bättre ut, som är det som Kriminalvården har. Vi har skaffat en ny och enhetlig utbildningsorganisation där möjligheterna att erbjuda bra utbildning för de intagna har förbättrats och där vi också har mycket utbildning och når ganska bra resultat. Vi har säkerställt att alla intagna ska få en egen, individuellt anpassad verkställighetsplan. Det har pratats om det i många omgångar, men det har verkligen inte gått framåt utan tagit väldigt . är det äntligen på gång, och det tror jag är A och O. Samtliga de behandlingsprogram som man arbetar med och som man försöker bygga ut är program som har en kvalitetsstämpel, det vill säga är forskningsbaserade. Vi har fasat ut program där vi inte vet om de ger någon bra effekt, som man har använt sig av mer kompetens för att se till att programmen är kvalitetssäkrade. Fler intagna går i olika typer av behandlingar, och inte minst vill jag nämna det som rör män som har begått sexuella övergrepp av olika slag. Vi har lagt två långsiktiga uppdrag, och det ena är riktat till unga män, eftersom många unga män beter sig och hamnar inom . Det andra gäller aggressiva män i största allmänhet som behöver tas om hand och lära sig hantera sin oförmåga att leva på ett bra sätt ute i samhället. Detta är långsiktiga program där det finns ett utrymme för Kriminalvården att utveckla verksamheten så att både anslagen och direktiven löper . Jag tror att det är helt nödvändigt eftersom det kräver en utveckling. Vi har också ökat arbetet för att säkerställa ett bättre samarbete med dem som möter den intagne när denne lämnar Kriminalvården. Att öppna vägar och broar till det civila samhället är naturligtvis helt nödvändigt. Här finns det fortfarande väldigt mycket kvar att göra. Dock vill jag gärna säga att det är ganska många organisationer som får stöd för sitt civila arbete för att ge intagna ett bättre innehåll i livet under verkställigheten men inte minst ett bättre möte med världen utanför murarna när de lämnar. Kom inte och säg att vi inte ser rehabilitering och det arbete som är viktigt, för det är det vi lägger mycket krut på! 11 (MP): Det är bra om ministern håller med om att det bör satsas mer på rehabilitering, men jag anar också av ministerns svar att hon är ganska nöjd med de insatser som görs. Statsrådet skriver i det skriftliga svaret att det är Kriminalvården som med sin kunskap om verksamheten avgör vilken kompetens personalen bör ha. Ja, man kan naturligtvis se det så. Men varför väljer man denna strategi där det behövs olika former av rehabilitering? Jag tycker att det är mycket bra att man har gjort insatser för att Arbetsförmedlingen ska kunna finnas i kriminalvården och att man också har gjort insatser för utbildning. Men innan man har möjlighet att ta emot insatser från Arbetsförmedlingen behövs en form av rehabilitering. Det kan vara social rehabilitering eller arbetslivsinriktad rehabilitering och även, för den delen, medicinsk rehabilitering. Där finns det ett behov av förbättrade metoder i förhållande till vad man har . Uppenbarligen har Kriminalvården valt bort denna yrkesgrupp, för tidigare fanns det många fler sådana anställda än . För allt fler klienter upprättas en individuell plan för verkställigheten. Det är också bra, men ministern säger att Kriminalvårdens arbetsdrift i allt större utsträckning anpassas till att tillgodose klientens behov av kunskap som är användbar på arbetsmarknaden. På vilket sätt följs detta upp? Har Kriminalvården formulerat indikatorer för att följa utvecklingen? Följer man den intagnes delaktighet i processen? Görs bedömning av förmågan att klara sin vardagliga aktivitet, som boende och arbete? Följs resultatet av vilka insatser på individnivå som bidrar mest till ett liv utan brott och droger efter anstaltstiden, och vilka insatser ska utrangeras? Statsrådet säger att myndigheten har getts förutsättningar för att upprätthålla kvalitet, effektivitet och säkerhet inom verksamheten samt att ytterligare utveckla det återfallsförebyggande arbetet. Min fråga är då: Vad avses med sned kvalitet i kriminalvården enligt ministerns sätt att se det? Vilken kvalitet är det man vill upprätthålla? Det behövs också medel för att möta de förändringar som har skett vad gäller de intagnas svårigheter. I min interpellation tar jag upp den kunskap som finns om sambandet mellan brott, droger och neuropsykiatriska problem. Se exempelvis SBU:s senaste rapport inom området: ADHD diagnostik och behandling, vårdens organisation och patientens delaktighet. Det finns nya behov, och då behövs en betydande strategisk kunskapsproduktion inom för att möta dessa intagna och stödja dem att utveckla ett normalt vardagsliv med ett vuxet livsmanus. Ministern tar upp uppdraget att ge unga män större fokus. Visst, det är bra, men hur ska man kunna ge mer konkret stöd i Kriminalvården när ministern säger att det är bra som det är ? Eller är ministern beredd att göra ytterligare förändringar utifrån vad som kanske kommer fram ur det här uppdraget som gäller unga män? 12 (): Det skulle vara mig väldigt främmande att det är bra som det är med tanke på hur det ser ut när det gäller återfall i brott. Så länge vi inte lyckas bättre är vi naturligtvis inte nöjda och kan inte vara det. Det är en svår social problematik att arbeta med dessa människor. Det måste man inse. Det framgår att interpellanten verkar anse att det viktigaste är att arbetsterapeuter anställs. Jag lägger mig faktiskt inte i vilka yrkeskategorier Kriminalvården väljer att använda. Vi försöker peka på vad som faktiskt ska uträttas. När det gäller träning för ett liv efter anstalten tror jag mig veta att vi dels arbetar en hel del för att göra det möjligt att få ett jobb när man lämnar verkställigheten, dels försöker ge utrymme för självhushåll och olika typer av daglig träning, för många intagna har aldrig levat ett normalt liv. De är inte vana vid att kliva upp . De vet inte vad det är att passa tider. De kan inte laga mat. De vet inte hur man städar. De har ingen aning om hur man tar hand om sina kläder och så vidare. Där vi har möjlighet att renovera och förändra öppnar vi förutsättningar för att man ska lära sig både att hantera en hushållsbudget, laga mat och sköta det dagliga livet i ett hushåll. Självklart är det så. När det gäller arbete lade man väldigt mycket krut på att man skulle prata med psykologer och liknande. Det måste man ju göra när man har stora problem. Men det gjordes på bekostnad av arbetsdriften, så man drog ned på olika typer av arbetsmöjligheter. Det har vi ändrat på. Vi har ändrat inriktning och sagt att arbetslinjen gäller också på anstalt. Genom att arbeta får klienterna både sysselsättning och kunskap som kan underlätta deras inträde på arbetsmarknaden. består arbetsdriften av ungefär 100 produktionsenheter på anstalterna, och de sysselsätter ungefär 1 200 intagna på heltid. Väldigt mycket av enheterna arbetar nu med montering och förpackning. Träindustrier och mekaniska verkstäder är exempel på den typ av verksamhet man sysslar med. Förutom industriellt arbete finns hantverksarbete, service, tjänstearbete och lite jordbruk och skogsbruk, inklusive handelsträdgårdar. Man kan dock säga att det är en förhållandevis begränsad och delvis otidsenlig struktur på delar av arbetslinjen. Vi jobbar för att förändra detta och förnya det hela. En sak som vi gjorde relativt var att jag tillsammans med arbetsmarknadsministern gav ett särskilt uppdrag till Arbetsförmedlingen och Kriminalvården att titta på kvinnors situation. Det visade sig nämligen att det för kvinnor fanns väldigt lite av inriktad verksamhet som handlade om att komma igen på arbetsmarknaden. Där pågår ett arbete, vilket jag nämnde i mitt svar tidigare, där man också inom frivården jobbar mer med detta. Jag är nu väldigt glad över att vi i alla fall har fått i gång mer av arbetsdrift också när det gäller kvinnliga intagna, för de behöver verkligen detta. har de ännu större svårigheter att hantera än män kan tänkas ha. Därför är detta mycket viktigt. Man ska dock veta att det är svårt att hitta former för arbetsdriften, dels för att vi inte får konkurrera med näringsliv och andra verksamheter, dels för att det är väldigt olika vilken profil och vilka förkunskaper de enskilda intagna kan tänkas ha. Men vi jobbar med detta, tillsammans med utbildningsverksamheten. Jag tror att detta är oerhört centralt. Det är också centralt att människor som avtjänar en verkställighet inte är sysslolösa och hamnar i passivitet och depression, utan de behöver jobba med sig själva och sin framtid, och det är det vi ska försöka åstadkomma framöver. Vi kommer att fortsätta på den linjen. 13 (MP): beskrev detta med det dagliga livet. Det är ju precis det som arbetsterapeuterna är experter på. Det handlar om att göra ADL-bedömningar och om att göra insatser med individuellt utprövade behandlingsplaner. Rehabilitering innebär ju att man utreder en persons behov av vård och därefter erbjuder insatser som har god vetenskaplig och beprövad grund. Valet av insatser är inte slumpmässigt om termen rehabilitering används på rätt sätt. När man på anstalt eller avdelning arbetar med rehabilitering är valda metoder väldigt ofta inriktade på samtal, till exempel mental träning, preventionsstrategier och så vidare. De arbetsterapeutiska insatserna skiljer sig dock markant från detta eftersom de har sin grund i precis det som ministern beskrev, alltså att personen själv ska ta ansvar och ges möjligheter till aktivitet. I den arbetsterapeutiska behandlingen krävs engagemang från den intagne. Man måste själv vara aktiv, och oftast kan man använda helt naturliga uppgifter och aktiviteter i träningen. Det kan handla om att träna upp förmågan att planera och laga enklare måltider, sköta sina räkningar, läsa en instruktion eller att klara sin tvätt. Det är aktiviteter som många av dagens intagna har mycket svårt att hantera. Jag är helt medveten om att det är stora sociala problem, och då borde den arbetslivsinriktade rehabiliteringen inom kriminalvården vara betydligt mer uppmärksammad och värderad. Där kan olika kompetenser hjälpa och stödja varandra till att nå ännu bättre resultat. Absolut är utbildning och arbete det som syftar till att man ska kunna komma ut till ett liv i . 14 (): Jag tror inte att och jag har så olika uppfattningar i sak. Men låt mig gärna säga något när det gäller detta med den dagliga verksamheten. Jag tror att det är väldigt viktigt att man faktiskt lär sig att leva ett normalt liv. Det är en del som behöver träning i det. Däremot behöver de inte alltid utredning och vård. Man ska ha klart för sig att de som döms till fängelse är, trots sin bakgrund och trots det de har gjort, vuxna människor. De klarar av ganska bra saker, och det är kanske inte nödvändigt att det är en viss yrkeskategori alla gånger som genomför det, även om det i vissa sammanhang är rätt. Det är en väldigt varierande verksamhet. Det som är en akilleshäl på många håll är att vi har anstalter som inte är anpassade för självhushåll eller att man ska ta sitt eget ansvar men också att det krävs ganska gott självförtroende och en bra utbildning för att faktiskt våga ställa krav på de intagna. Det måste man göra i olika situationer. Bor det fem i en korridor, ungefär som när man läser vid , blir det många konflikter och annat. Då måste det vara ordning och reda. Då måste vissa regler gälla, och man måste genomföra det hela. Det fungerar ganska bra på en del håll. Jag besöker ofta anstalter. Inte minst på Hinseberg, där man har byggt nytt, har vi vad gäller de nya avdelningarna en väldigt bra självhushållsverksamhet, där de intagna alternerar och får träna det vardagliga, vilket är nog så viktigt. Däremot vill jag inte ställa det mot arbetslinjen. Jag menar att ambitionen måste vara både att man ska förbereda sig för ett arbete och att man ska klara sina dagliga göromål som människa, hålla sig ren, se till att kläderna är hyfsade och sköta ett hem. Det är viktiga saker. Vi ser de här helheterna, och vi jobbar med innehållet i verkställigheten. Men det är också viktigt det ska sägas i den här diskussionen att säkerheten är hög. Det är ju på grund av våldsamheter, ofta, eller andra typer av kriminella handlingar som man är intagen. Då är säkerheten A och O. Överläggningen var härmed avslutad. Anmäldes och bordlades Motioner med anledning av prop. 2012/13:157 Anmälan enligt tjänstedirektivet av förslag till vissa kommunala föreskrifter 2012/13:N16 av m.fl. (V) med anledning av prop. 2012/13:162 Kommunalt mottagande av ensamkommande barn 2012/13:Sf15 av m.fl. (S) 2012/13:Sf16 av (SD) med anledning av prop. 2012/13:165 Modernare reglering av statsluftfarten 2012/13:Fö8 av m.fl. (V) 14 § Anmälan om frågor för skriftliga svar Anmäldes att följande frågor för skriftliga svar framställts 2012/13:614 Avgiftsfri högskoleutbildning av (S) till utbildningsminister (FP) 2012/13:615 Skogsavverkning på kulturlämningar av (FP) till kultur- och idrottsminister (M) 2012/13:616 Myndighet med ansvar för teckenspråkig kultur av i (S) till kultur- och idrottsminister (M) Frågorna redovisas i bilaga som fogats till snabbprotokoll . 15 § Anmälan om skriftliga svar på frågor Anmäldes att skriftliga svar på följande frågor inkommit 2012/13:569 Gnestapendeln och regionaltågen av (MP) till statsrådet (M) 2012/13:570 Stopp i tågtrafiken av (S) till statsrådet (M) 2012/13:572 Eventuell nedläggning av pendeltågstrafiken mellan och av (MP) till statsrådet (M) 2012/13:573 Trängselskatt på tåg av (S) till statsrådet (M) 2012/13:574 Gnestapendelns framtid av (S) till statsrådet (M) 2012/13:583 Hot mot östgötska flygplatser av (S) till statsrådet (M) 2012/13:588 i av (SD) till statsrådet (M) 2012/13:591 Det offentliga stödet till regionala flygplatser av (S) till näringsminister (C) 2012/13:597 Nya riktlinjer för offentlig finansiering av flygplatser av (S) till statsrådet (M) Svar på fråga 570 redovisas i bilaga som fogats till snabbprotokoll . Övriga svar redovisas i bilaga som fogats till snabbprotokoll . 16 § Kammaren åtskildes . Förhandlingarna leddes av förste vice talmannen.