prot · H00973 · 2013-03-06 00:00:00 — EU:s fiskepartnerskapsavtal cementerar ett förlegat synsätt på fiskeripolitiken och belastar fiskbestånden ytterligare. Detta är inte i linje med ett hållbart fiske och en hållbar utveckling. Regeringen framhåller i skrivelsen att det är viktigt att fiskeripolitiken utformas så att det gynnar utvecklingsländerna. Vi anser dock att EU:s fiskeavtal över huvud taget inte går att förena med en hållbar utvecklingspolitik. EU:s fiskeflotta är dåligt kontrollerad och undergräver utvecklingsländernas möjligheter att utveckla lokalt fiske, möjligheter till arbetstillfällen och möjligheter att försörja sin egen befolkning med fisk. Vi anser att EU i stället borde använda biståndsmedel till att stödja det lokala fisket och dess kapacitet, vilket skulle skapa verklig utveckling för de berörda länderna. Om vi ska ha en samstämmig politik för global utveckling måste därför dessa fiskeriavtal upphöra. I skrivelsen framkommer även att regeringen har valt att i hög grad arbeta tillsammans med när det gäller framtagandet av dialogmaterial inom området sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. Jag ifrågasätter inte vikten av satsningar inom sexuell och reproduktiv hälsa i andra länder, till exempel vad gäller möjligheten för kvinnor att föda barn på ett säkert sätt, förebygga oönskade graviditeter och könssjukdomar och skydda kvinnor från omänsklig könsstympning. Jag ifrågasätter dock att man ger en enskild lobbyorganisation som som har en väldigt ensidig bild på abortfrågan uppgiften att författa hur ska föra dialog i en så svår etisk fråga. Jag anser att detta visar på brist på omdöme och respekt och att det knappast skapar någon trovärdighet i dessa frågor. Om vi ska föra dialog med andra länder i abortfrågan bör frågan problematiseras utifrån olika aspekter, och det bör finnas en större respekt och medvetenhet kring abortens etiska dilemma. Därför har vi föreslagit att regeringen fortsättningsvis bör tillsätta neutrala myndigheter eller i alla fall flera olika intresseorganisationer i framtagandet av material för dialog med andra länder i den här typen av frågor. Jag vill slutligen säga något om den hantering som rått vad gäller nedläggningen av internationellt utvecklingssamarbete, Sadev, som också berörs i det här betänkandet. Vi kan till en början konstatera att det finns en bred politisk samsyn i utrikesutskottet om vikten av utvärdering av biståndets genomförande och långsiktiga effekter och vikten av att utvärderingsfunktionen har ett högt mått av oberoende. har dock i det betänkande vi hade gällande biståndsbudgeten varit tydliga med att vi motsatt oss en nedläggning av internationellt utvecklingssamarbete. Vi förespråkade i stället att möjlighet till omstart skulle ges och att de brister som funnits skulle åtgärdas. En majoritet i utrikesutskottet var kritisk till en nedläggning av institutet, men i höstens betänkande gällande biståndsbudgeten nåddes en samsyn mellan samtliga partier utom där det betonades att det inte skulle uppstå ett glapp under övergången från den gamla till den nya utvärderingsfunktionen samt att det inte skulle uteslutas att en framtida utvärderingsfunktion kunde förläggas i . framförde dock i en reservation att det var för många faktorer som stod oklara i denna uppgörelse, och vi befarade att regeringen ändå skulle göra som planerat och lägga ned Sadev innan en ny utvärderingsfunktion stod klar. Tyvärr fick vi rätt i våra farhågor. Inte långt efter att beslutade om denna uppgörelse beslutade regeringen ändå att påbörja avvecklingen av Sadev, trots att den nya utvärderingsfunktionen då ännu inte startats och inte beräknades komma i gång till fullo med sitt arbete förrän . Vi anser det i första hand vara beklagligt att regeringen börjat avveckla ett viktigt i i stället för att ge möjligheten att åtgärda de brister som funnits. När nu beslutet redan är fattat och en avveckling av Sadev ska ske till förmån för en ny verksamhet för utvärdering anser vi det även beklagligt att regeringen inte ens respekterat den uppgörelse som fanns i utskottet om att Sadev inte skulle läggas ned innan en ny funktion fanns på plats. Vi anser inte att det framkommer tillräckligt tydligt i utskottets text hur hela ärendet har hanterats och kan därför inte instämma i utskottets beskrivning. Just nu kan vi inte göra mycket annat än att verkligen hoppas på att regeringen på allvar ser till att den nya utvärderingsfunktionen skyndsamt kommer i gång så att vi inte under en alltför behöver stå utan en instans som utvärderar en så viktig och stor del av vår budget som biståndet. I detta anförande instämde (SD). 59 HANS (V): Vi riksdagsledamöter börjar oftast våra anföranden med att berätta vad det egentligen är vi debatterar vid behandlingen av våra betänkanden. Det kan ibland tyckas som en ganska meningslös utfyllnad av tid och att det tar ganska mycket talartid, men efter att ha lyssnat på de tidigare anförandena kan jag tycka att det känns relevant att faktiskt påminna om vad det är vi debatterar i den här kammaren. Det är till exempel inte dialogmaterial vi debatterar just , utan det är regeringens skrivelse Genomförandet av samstämmighetspolitiken för utveckling. Det är regeringens skrivelse om hur man arbetar med att genomföra politik för global utveckling, det som också kallas PGU. Propositionen om politik för global utveckling antogs för sedan av och är grunden för svensk biståndspolitik. Där slog man fast att svensk utvecklingspolitik ska genomsyras av ett rättighetsperspektiv och utgå från de fattigas perspektiv på utveckling. Men man slog också fast här i att svensk politik måste vara samstämmig, att alla politikområden måste bidra till att uppfylla utvecklingspolitikens mål om rättvis och hållbar global utveckling. När vi i den här kammaren beslutade om politik för global utveckling tog man sin utgångspunkt i vårt lands väldigt långa och omfattande erfarenhet av bistånd. Det är antog proposition 100 som inledde bilaterala utvecklingssamarbete. Bilden av de 51 åren av svenskt bistånd är långt ifrån entydig, exemplen är många på både framgångar och bakslag. Efter mer än fem decennier av svenskt bistånd har ändå många lärdomar dragits. Vi vet vad som krävs för att biståndet ska nå de mål vi har satt. Vi vet att biståndet måste vara långsiktigt om det ska vara framgångsrikt. Exemplen är få, om det ens finns några där kortsiktigt bistånd har kunnat nå hållbara och långsiktiga resultat. Vi har också i lärt oss av vårt arbete med bistånd att om vi vill att biståndet ska göra skillnad måste det vara människor i syd, de som känner fattigdomen, förtrycket och hungern i sin egen vardag som sätter dagordningen för biståndet. Att detaljstyra biståndet härifrån kan ibland misstänkas för enskilda biståndsministrar vara frestande, men det är ett effektivt sätt att skjuta möjligheten att nå resultat och uppnå kvalitet i sank. Den kanske viktigaste lärdomen trots allt av svenskt bistånd är att biståndet inte kan isoleras från andra politikområden. Exemplen är alltför många där biståndets möjligheter att nå verkliga resultat har slagits sönder av beslut inom andra politikområden. För mig som vänsterpartist är det självklart att se att vi behöver en utvecklingspolitik som hänger ihop, som är samstämmig, för utveckling och fattigdomsbekämpning kräver en rad åtgärder på en rad områden. Det kräver en klimatpolitik där de rikaste länderna och de multinationella företagen tar sitt ansvar. Det kräver ett stärkt regelverk för vapenhandel och global nedrustning. Det kräver en reformering av och . Det kräver tydligare globala regler för utländska investeringar. Det kräver skuldavskrivningar och det kräver rättvis handel. Men det kräver också ett omfattande bistånd av hög kvalitet. Det är min övertygelse att biståndet kan göra skillnad, och jag ser hur biståndet har gjort skillnad och gör skillnad runt om på jordklotet. Men det är också min övertygelse att biståndet ensamt inte kommer att kunna lösa de stora och många utmaningar vi har framför oss. Den här debatten handlar om regeringens skrivelse. Det är den som jag också tänker ta som utgångspunkt för mitt anförande, för regeringen visar själv i sin skrivelse att det finns tydliga målkonflikter i svensk utvecklingspolitik, att det fortfarande finns stora brister när det kommer till samstämmigheten. Våra möjligheter att nå de mål vi har satt upp för svenskt bistånd försvåras av politiska beslut som fattas på andra områden. Jag måste säga efter att ha läst regeringens skrivelse att jag tycker att regeringen på flera områden ger en ganska god bild av de problem och de målkonflikter som finns i svenskt bistånd. Men tyvärr saknar jag konkreta förslag som verkligen skulle lösa de tydliga målkonflikter, den bristande samstämmighet som vi ser i svensk biståndspolitik. Det är viktigt att understryka. Efter mer än av politik för global utveckling har vi fortfarande inte lyckats skapa en samstämmig svensk utvecklingspolitik. Vi diskuterar ofta kvalitetsbrister i det svenska biståndet i den här kammaren, men jag skulle säga att just den bristande samstämmigheten kanske är det enskilt största hotet mot våra möjligheter att bygga ett bistånd som når målen och har en hög kvalitet. Jag skulle i den här debatten vilja fokusera på tre områden, men tyvärr kan nog listan på bristande samstämmighet i den borgerliga regeringens politik göras alldeles för lång. I skrivelsen från regeringen lyfter man fram kapital- och skatteflykt som ett hinder för utveckling. Det har jag som vänsterpartist väldigt svårt att inte instämma i. Regeringen skriver bland annat att därmed är kapital- och skatteflykt genom multinationella företag ett hinder för utveckling. Detta ställs i kontrast till multinationella företags, inklusive svenska företags, önskan att begränsa sina skatteutgifter. Detta är ju en helt korrekt beskrivning av de problem vi står inför globalt. förlorar världens utvecklingsländer mer än i skatteintäkter genom kapitalflykt. Det är minst så mycket som vi enligt hade behövt för att minska barnadödligheten, stoppa spridningen av hiv och aids och se till alla barn får gå i skolan. Tyvärr finns det också exempel på hur svenska företag har bidragit till denna plundring av de absolut fattigaste länderna. Tyvärr ser vi att i stället för att ta krafttag mot denna ekonomiska plundring av världens fattigaste har den borgerliga regeringen igen öppnat för att biståndsmedel ska kunna kanaliseras genom skatteparadis som och . Man har till och med genom det statliga riskkapitalbolaget direkt investerat i företag som ägnat sig åt skattefusk och kapitalflykt. Jag vet att jag har talat om detta förut i talarstolen, och jag misstänker att biståndsministern eventuellt kommer att döma ut mig som tjatig. Men jag tycker att detta är ett av våra största problem i biståndspolitiken, nämligen att som vi säger att kapital- och skatteflykten är ett hinder för utveckling investerar vi biståndsmedel just i företag som bedriver kapital- och skatteflykt. Jag ska ta upp ett exempel som jag har gett förut men som jag tycker är viktigt att få fört till protokollet. Det handlar om . har investerat i företaget som utvinner fossilgas i . Företaget har fört ut i obeskattade vinster till skatteparadis. Företagets skattefusk skulle ha kunnat finansiera skolgången för 175 000 tanzaniska barn under . Här ser vi konsekvenserna av den bristande samstämmigheten. Ett ytterligare område regeringen lyfter fram där det finns en tydlig intresse- och målkonflikt är EU:s handelsavtal, de så kallade EPA-avtalen, med en rad utvecklingsländer i , och . Avtalen har förhandlats . Avtalen har mött massivt motstånd från många regeringar i syd och en hel del folkrörelser i nord och vi får tillägga från en hel del av oss riksdagsledamöter i denna kammare. Oron har varit stor för att EPA-avtalen ska slå ut lokalproduktion i syd och öppna fler möjligheter för multinationella företag att exploatera naturtillgångar i syd. Det finns en oro att handelsavtalen leder till att utvecklingsländer förlorar viktiga inkomster. har beslutat, med tydliga stöd, att de länder som inte har påbörjat en ratificeringsprocess av EPA-avtalen kommer att förlora marknadstillträdet till EU . Det innebär att 14 riskerar kraftigt höjda tullar för sin export till EU. Ett konkret exempel är i södra , som med ultimatumet från kommissionen, och med den borgerliga regeringens stöd, riskerar ökade tullar på och ökade kostnader för sin export med . I sin skrivelse säger regeringen att handel och investeringar är viktigt för att stimulera tillväxt som kan bidra till att fattiga människor och länder lyfts ur ekonomiskt utanförskap. Det säger biståndsminister. säger handelsminister att vi ska ställa ett ultimatum till de absolut fattigaste länderna, det vill säga att vi ska höja tullarna mot om de inte skriver på de handelsavtal vi har dikterat. Här ser vi återigen en målkonflikt mellan den biståndspolitik som biståndsministern bedriver och den handelspolitik som handelsminister bedriver. Men den tydligaste målkonflikten i svenskt bistånd är trots allt den svenska vapenexporten. Vapenexporten kan, enligt regeringens skrivelse, riskera att undergräva målet inom politik för global utveckling om att bidra till en hållbar och rättvis global utveckling. Det är inte svårt att se exempel på när svensk vapenexport har försvårat våra möjligheter att nå målen med svensk biståndspolitik. Vi kan själva fråga oss om den svenska vapenexporten till har bidragit till att stärka kvinnors rättigheter. Har försäljningen av det militära radarsystemet Erieye till resulterat i att fler människor lyfts upp ur fattigdom? Har den svenska vapenexporten till det lett till ökad säkerhet och fred? Ingen kan med hedern i behåll svara ja på någon av de frågorna. Trots det ser vi att reformeringen av svensk krigsmateriellagstiftning dras i långbänk. Trots det vet vi fortfarande inte om eller när vi kommer att få en reformering av svensk krigsmaterielexport som innebär ett förbud för mot att exportera vapen till diktaturer, krigförande stater och länder som begår grova och omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna. När vi diskuterar politik för global utveckling förs ofta fram olika förslag om hur vi kan stärka PGU:s, politik för global utvecklings, ställning i , i biståndsarbetet eller i arbetet på de olika departementen. Det har kommit en lång rad olika kloka förslag om hur vi kan utveckla policyer, skärpa oberoende utvärderingar och skärpa nya styrningsfunktioner. Många av tankarna och förslagen är bra. Vad som också är tydligt utifrån de tre konkreta exempel jag har tagit upp , kapitalflykten, handelspolitiken, vapenexporten, är att i slutet av dagen är det inte brister i policyer eller brister i utvärderingar som är det grundläggande problemet. Det grundläggande problemet är att det saknas en politisk vilja att skapa en svensk utvecklingspolitik som är samstämmig. Den politiska viljan hos den borgerliga regeringen saknas för att ta tag i de verkliga målkonflikter vi ser och presentera hållbara lösningar i svensk politik i alla sina delar och som i verkligheten kan bli en tydlig kraft för fattigdomsbekämpning, jämställdhet och minskat förtryck. Jag vill avslutningsvis yrka bifall till reservationerna 3 och 9. 60 (M): Jag ska göra som min företrädare gjorde, nämligen berätta om vad vi debatterar . Vi står återigen här och debatterar politik för global utveckling. Det är alltid lika intressant, kul och viktigt. Första beslutet i fattades . har fått mycket beröm för initiativet och intentionerna. Det var en bred bas i som sade ja. Men det har också framkommit kritik över brister i genomförandet. Därför är det viktigt att vi fortsätter att arbeta med och diskutera frågorna samt förbättra genomförandet. Varje gång vi har debatterat frågorna har steg tagits i den riktningen, men kommer en extern utvärdering av PGU att genomföras som ska fokusera på arbetsformerna, styrningen och hur samstämmig politiken ser ut med tanke på utvecklingen inom . Det är viktigt att politiken inte bara blir fina ord i kammaren utan att den blir verklighet och omsätts i praktiken. Hela poängen med utvecklingspolitiken är ju att förbättra och stärka vardagen för människor runt om i världen som lever under mycket knappa förhållanden. I det förra PGU-betänkandet konkretiserades sex globala utmaningar för att nå målen med PGU:n, områden där möjligheter att bidra bedömdes som extra goda. De kan förtjäna att repeteras ytterligare här i kammaren. Dessa sex globala utmaningarna var förtryck, ekonomiskt utanförskap, klimatförändringar och miljöpåverkan, migrationsströmmar, smittsamma sjukdomar och andra hälsohot samt konflikter och sviktande situationer. Politiken för global utveckling omfattar ju inte bara utrikespolitiken och det arbete som görs i utrikesutskottet i kammaren och på . Idén är ju att alla politikområden ska vara med och bidra på de sätt som de kan till en förbättrad utveckling. Alla ska vara med och bidra så gott det går. Det är det som PGU handlar om. Hur kan var och en av oss i våra olika roller på olika sätt bidra till att förbättra? Hur kan vi påverka fattigdomen? Hur kan vi se till att kvinnans rätt till sin egen kropp stärks och blir verklighet i alla länder? Hur kan vi påverka miljön i en positiv riktning? Hur kan vi agera för att fler ska ges rätten att fritt uttrycka sina åsikter? Förtryck och bristande frihet är tyvärr vardagen i alldeles för många länder. Respekten för mänskliga rättigheter och demokrati är hörnstenar i vår politik. Alltför många lever ett liv där de saknar rätten att uttrycka sig utan risk att straffas för detta. Vi ser med förskräckelse på vad som händer i där världen emellanåt står till synes maktlös. Någon timmes flygresa härifrån i ser vi också förtrycket. är ju lite extra aktuellt, och där har förtrycket ökat och friheten minskat dag för dag. Förhoppningsvis kan vi nu se en vändning och en demokratiseringsprocess också där, men det kanske är lite för tidigt att sia om det än så . Förtryck innebär inte bara ofrihet utan påverkar även den ekonomiska utvecklingen, bidrar till fattigdom och har generellt sett en negativ påverkan på utvecklingen. Vi kan se i de flesta länder som lever under politiskt förtryck att även den ekonomiska utvecklingen avstannar. Några undantag finns säkert, men vi kan se på länder som , och listan kan tyvärr göras ganska lång. är det kvinnor och barn som allra först far mest illa i sådana situationer. Därtill kan vi lägga att i många länder saknar en stor grupp rättigheter över huvud taget. Det gäller de länder där kvinnor helt eller delvis saknar rättigheter. Här kan vi konstatera att det är ett problem vad gäller de mänskliga rättigheterna och avsaknaden av det som vi med rätta tycker är helt grundläggande. Utöver de konsekvenserna får det också konsekvenser inte bara för det mänskliga lidandet utan även för den ekonomiska utvecklingen. Vi återkommer till detta och upprepar det ständigt, men det är för att det är så viktigt. Vi har inte råd vare sig humanitärt, moraliskt eller ekonomiskt att undanta halva befolkningen från utvecklingsarbetet och deras rättigheter. Att stärka kvinnors roll, delaktighet och rättigheter i utvecklingsländerna är därför en nödvändighet för att nå framgång. Det handlar om delaktighet i arbetslivet och politiken. Det handlar om att stärka kvinnors rätt till sin kropp, vilket är oerhört viktigt ur ett människorättsperspektiv och demokratiperspektiv. Det är också grundläggande för att vända utvecklingen när det gäller exempelvis hiv/aids. Allt detta har också en ekonomisk inverkan, som sagt. Det är fråga om de så kallade SRHR-frågorna, sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter, och det är därför det är så viktigt att vi med all kraft fortsätter att driva dessa frågor. Migration är en annan viktig del. Mycket migration sker frivilligt och är önskvärd, och det är väldigt bra. Däremot vill vi försöka undvika den ofrivilliga migrationen, där människor tvingas på flykt på grund av konflikter, ekonomisk misär eller politiskt förtryck. Vi har en skyldighet att skydda, men vi vill givetvis se till att göra allting för att så få personer som möjligt ska tvingas ta dessa steg. Smittsamma sjukdomar och andra hälsohot är ett annat viktigt område att arbeta med. Liksom regeringen betonar i skrivelsen vill utskottet betona att hållbara hälsosystem, ökad tillgång till läkemedel och hälsofrämjande och sjukdomsförebyggande åtgärder är av stor vikt för att bekämpa smittsamma sjukdomar och andra hälsohot. Vi vill ha fungerande hälsosystem och tillgång till effektiva och säkra läkemedel, vilket är en förutsättning för långsiktiga hälsoinsatser. Vi välkomnar från utskottets sida att antog en övergripande strategi för samarbete med WHO, , där stärkande av fattiga länders hälsosystem är en prioriterad fråga. Det är centralt med ett aktivt svenskt arbete gällande hälsosystem, genusrelaterad ohälsa samt mödradödlighet, och vi välkomnar att regeringen ofta lyfter upp dessa frågor i internationella sammanhang. När det gäller konflikter och sviktande situationer är aktivt och måste fortsätta att vara aktivt i områden med konflikter eller sköra demokratier. Vi har här i kammaren diskuterat fortsatta engagemang i Operation , det vill säga piratjakt i för att säkra mattransporter, minska hunger och skydda handelstrafik. Vi har ett långsiktigt engagemang i . Vi har varit där och kommer att vara där , även om det är i lite olika tappning. Våra insatser är militära vid de tillfällen då det behövs men också civila. Det grundläggande syftet är det som är huvudpoängen i dagens betänkande, att nå global utveckling. Införande av marknadsekonomi och frihandel blir därmed också något av det viktigaste för att lyfta världens fattiga länder, att öppna länders gränser för frihandel så att utvecklingsländerna ges möjlighet att komma in på våra marknader, men också det omvända, att ge möjligheter att bryta det ekonomiska utanförskapet. Här är i många lägen marknadsledande när det gäller att promota frihandel. Det behövs, inte minst i vårt eget närområde med våra kamrater i EU-länderna men även globalt. En stark äganderätt är lika viktig i och som för oss här i . Att kunna få äga den mark där man bor och där fattiga bönder odlar sin jord spelar en enorm roll. Då kan möjligheter öppnas för att få i gång ett bankväsen, belåna och utveckla men också sälja den mark man har för att göra något annat. Ja, man kan helt enkelt få i gång en handel. Handel och ett fungerande entreprenörskap är viktigt för den ekonomiska utvecklingen i ett land och för invånarna och därmed möjligheten att lyfta sig och förbättra sina levnadsförhållanden. Det är en nyckelfråga för att kunna nå teknisk och industriell utveckling, som i sin tur kan innebära minskade påfrestningar på miljön per producerad enhet i länderna. Dessutom tenderar parter som handlar med varandra att kriga mindre, och om man har ett ekonomiskt beroende av varandra minskar risken för att hamna i väpnade konflikter och strider. När det gäller miljö och klimat konstaterar vi i utrikesutskottet, vilket vi har gjort löpande i tidigare betänkanden, att miljö- och klimatförändringar har störst påverkan på människor som lever i fattigdom. Fattiga människor som bor i slumområden, på landsbygden eller i avlägsna områden kanske är de allra mest utsatta. Återigen är det ofta kvinnor och barn som drabbas först och hårdast. Vad gäller ekonomiskt stöd till klimatarbete i fattiga länder konstaterar utskottet att miljö och klimat utgör en av de tre tematiska prioriteringarna i långsiktiga utvecklingssamarbete. Det övergripande målet för stöd till miljö och klimat är förbättrad miljö, hållbart nyttjande av naturresurser, stärkt motståndskraft mot miljöpåverkan och klimatförändringar i utvecklingsländer samt begränsad klimatpåverkan. Att värna vår miljö och hitta hållbara system är grundläggande, och klimatsäkringen av biståndet är en del i detta arbete. Teknisk och ekonomisk utveckling är också fundamentalt för att nå framgång på miljöområdet.