prot · H00952 · 2013-01-16 00:00:00 — Nästan 50 000 barn behandlades med sömnmedel, antidepressiva läkemedel eller neuroleptika. Där det är mest ändamålsenligt för alla barn att behandlas med läkemedel ska det självklart göras. Men finns det inte ett skäl för vuxenvärlden, för oss, att fundera över de bakomliggande orsakerna? Vad är det som gör att så många barn och ungdomar i så stor utsträckning behöver medicineras för att klara av vardagen? I ett inslag kunde vi höra neurologen . Hon sade så här: Det signalerar att det är någonting som våra barn och ungdomar inte klarar av med vårt samhälle . Och det är vårt ansvar som vuxna att ta reda på vad det är, att gå till botten med detta och åtgärda de bakomliggande problemen i stället för att skriva ut ett recept. I en artikel i bekräftar psykiatern också att förändringar i vårt sätt att leva spelar roll för barnens ökande psykiska besvär. Hon säger: Vi måste fråga oss om vi ska ha ett samhälle där av barnen kvalar in under diagnosen adhd eller om det också har att göra med hur vi organiserar vårt samhälle. Någon har ställt frågan så här: Varför mår inte våra barn så bra som de faktiskt har det? Ingen tycks sitta inne med hela och fulla sanningen om hur vi kommer till rätta med den psykiska ohälsan bland barn och ungdomar, men det är förstås inte ett skäl att blunda för problemen. Är de här frågorna viktiga? Har de med politiken att göra? Ja, mitt svar på båda frågorna är förstås: Självklart, det här har med politik att göra. Även de frågor som inte har de lätta svaren bifogade behöver förstås diskuteras, för vad kan vara viktigare än att bygga ett samhälle som ger våra barn och ungdomar framtidstro, en vilja att gå vidare och glädje i livet? Hur åstadkoms tid för att bygga de livsviktiga relationerna mellan föräldrar och barn, mellan människor i stort? Hur skapas utrymme för vila och återhämtning i en tillvaro där aktiviteter pågår och pockar på ungdomarnas uppmärksamhet , , ? Vi måste i all vår strävan att åstadkomma det goda samhället säkerställa goda uppväxtvillkor för våra barn och unga. Mycket i politiken handlar om ekonomi, och det ska inte råda någon som helst tvekan om att jag och ser betydelsen av tillväxt, entreprenörskap och jobb och att vi driver på för en positiv ekonomisk utveckling med alla de medel vi har. Men alla de frågor som vi hanterar är inte ekonomiskt betingade. är kanske inte svaren mer politik utan mindre politik. behöver politiken ta ett steg tillbaka för att göra det möjligt för människor och familjer att finna lösningar utifrån just sina egna behov och önskemål. Och just när det gäller uppväxtvillkoren för våra barn och unga är inte lösningen enbart högre tillväxt eller jämnare fördelning. Det handlar om många andra saker, om hur vi utformar familjepolitiken, om att uppvärdera familjerna och föräldraskapet, om vuxnas ansvar för sina barn, om relationer och, för att ta till riktigt stora ord, om samhällsgemenskap. Jag ska övergå till att tala om våra äldre. sker årets första pensionsutbetalning. Inkomstpensionärerna kan glädja sig åt en ökning av pensionerna . Och vad betyder det? Ja, i genomsnitt innebär det mer i plånboken. Det är den högsta reala pensionsökningen . Därutöver kommer den fjärde av skattesänkningar för pensionärerna. Totalt har då skatterna för pensionärerna sänkts med . För garantipensionärerna motsvarar skattesänkningen en extra pensionsutbetalning . Jag tar det igen: För en garantipensionär motsvarar skattesänkningen en extra pensionsutbetalning . För ogifta pensionärer höjs också bostadstillägget med . 2013 blir ett bra år för landets pensionärer. Varje årskull som har gått i pension har kunnat räkna med att den genomsnittliga livslängden blir längre än för föregående årskull. Vi lever som går och varje årskull. Det är förstås en fantastisk utveckling. Allt fler friska och aktiva år läggs ovanpå den yrkesverksamma tiden. Allt fler väljer också att arbeta vidare längre, och det är förstås väldigt positivt. Det är bra för den egna ekonomin, det är bra för utbudet av arbetande personer och bra för livskvaliteten för den som vill jobba vidare. Men förr eller senare är det ändå så, hur obehagligt det än kan låta för alla i kammaren, att sjukdomar kommer i kapp oss. Vi vet hur den demografiska situationen ser ut, och den ställer oss inför väldigt stora utmaningar. Alla har vi tagit del av larmrapporter och skandaler i äldrevården som upprört oss. Det har varit i regi och i privat regi, och var det än förekommer ska det förstås bekämpas. I alla de sammanhang där vården och omsorgen fungerar så väl som den faktiskt gör på många håll blir knappast rapporteringen över huvud taget kommen till stånd. Regeringen bedriver tillsammans med Kommuner och Landsting ett arbete för att förbättra vården, inte minst för de mest sjuka äldre. Regeringen satsar på att driva på utvecklingen, och det finns naturligtvis påtagliga skäl att fortsätta det arbetet. Det finns brister. Men vi börjar också som ett resultat av detta arbete att kunna avläsa en del framgångar. Viktiga steg har tagits för att åstadkomma en bättre och mer värdig vård och omsorg. Stora resurser satsas, inte i första hand som generella bidrag utan riktade bidrag som är prestationsbaserade. Det behövs förändrade synsätt och arbetssätt för att åstadkomma resultat, och detta förändrade arbetssätt ger nu resultat. Andelen äldre personer som har olämpliga läkemedel har minskat i alla landsting. Vård i livets slutskede utvecklas. Det är inte längre bara på några få hospis eller särskilda palliativa enheter som människor får en god vård vid livets slut. Ytterst få människor är ensamma i dödsögonblicket. Det arbetas intensivt för att förebygga att människor skadas och säkerställa att hälsan bibehålls. genomförs nu 19 000 medicinska riskbedömningar för äldre på sjukhus, i och i särskilda boenden. Genom att vård- och omsorgspersonalen arbetar med olika insatser för demenssjuka minskar behoven av läkemedel och tvångsåtgärder. Både personal och anhöriga vittnar om framsteg. Det är självklart bra för de människor som det handlar om men också bra för personalen. Vi kan se kraftiga ökningar när det gäller antalet demensutredningar, från 2011 till 6 643 . Det sker stora framsteg, men mycket jobb återstår. Vi vet, mot bakgrund av den demografiska situationen, att vi behöver ställa om, att vi bättre behöver möta de krav som kommer att ställas också , och . Detta arbeta pågår, och jag kommer inte att ge mig, vi kommer inte att ge oss från alliansregeringens sida, förrän alla äldre i vårt land får en god omvårdnad. 109 (MP) replik: Jag skulle vilja ställa en fråga om Alliansens hållning på det utrikespolitiska området. De har varit många genom historien i , i , i och till listan över diktatorer som har använt de blodigaste medel för att hålla sig kvar vid makten och hålla sitt folk i förtryck fogar vi nu ännu en, . Genom tv och twitter är vi många som har sett hans illdåd och den fruktansvärda situationen i . Det vilar en djup tragik i att världssamfundet än en gång misslyckats med att stoppa ett blodbad i vardande. Hela den internationella rättsordning som vi byggt upp finns där just för att användas när sådant här sker. Ett stort antal länder kräver nu i ett brev att de verktyg som vi byggt upp används, att vi gör tydligt för diktator att han inte kommer att undkomma rättvisan utan ställas inför rätta i . En enda EU-regering har valt att inte underteckna det brevet, och det är den svenska alliansregeringen. För mig är detta fullständigt obegripligt, och därför vill jag fråga ledare: vill Alliansen inte ställa inför rätta i ? Och om man vill det, varför valde man att inte underteckna det här brevet? 110 Socialminister (KD) replik: Det som pågår i är bland det allra mest vedervärdiga som vi kan se på den internationella arenan. Historiskt är det här också förfärliga illdåd där civilbefolkningen betalar det högsta priset. Det är en regim som uppenbarligen inte skyr några som helst medel när det gäller att klamra sig fast, trots att dess dagar är räknade, och beter sig på ett helt oacceptabelt sätt. Vi har sett de försök som FN har gjort att åstadkomma kraftinsatser från det internationella samfundet men där och tyvärr har blockerat de möjligheter som hade kunnat finnas. Jag tycker för min del att det inte finns några skäl att lägga fingrarna emellan utan att vi ska ta varje möjlighet vi har och självklart väga av dem mot vad som är mest effektivt för att åstadkomma det enda självklara, nämligen att den blodbesudlade regimen i ska störtas och att ska bli ett demokratiskt land där människor får en möjlighet att leva i fred och frihet. 111 (MP) replik: firade inrättandet av , som var ett stort steg framåt för freden och för den internationella rätten. I det här fallet handlar det om att sätta tryck på diktator al-Asad, och det handlar om att isolera honom och hans regim. Men det handlar också om att verka lugnande i ett som alltmer slits isär genom att klargöra att krigsförbrytare oavsett sida kommer att ställas inför rätta, och så handlar det om frågan om vilka principer som ska styra. Menar vi allvar med de vackra orden om de mänskliga rättigheterna och att de gäller alla överallt på jorden, eller är det någonting som regimer kan strunta i när de vill? Ledare som beordrar blodbad mot civila ska ställas inför rätta och dömas hårt och obevekligt. ska inte darra på manschetten, utan i varje sådant läge ska vi stå upp för den internationella rättsordningen. Därför är jag, och jag menar det, uppriktigt förvånad över att som enda EU-land valt att inte underteckna brevet med det här kravet. Jag skulle vilja ha en förklaring till varför vi inte har gjort det. 112 Socialminister (KD) replik: Det är fantastiskt att det har kunnat åstadkommas en sådan här domstol, och jag tror att det här är en fantastisk möjlighet för det internationella samfundet att ställa människor inför rätta. Det kan också i bästa fall spela roll i avskräckande syfte så att folkmord eller annat inte kommer till stånd. Jag har inte själv ställts inför den här frågan. Jag tycker att det är självklart att vi med de medel vi har ska verka för att diktatorn i ställs inför rätta och ställs till svars för de kränkningar av mänskliga fri- och rättigheter som han har gjort sig skyldig till. Partiledardebatten var härmed avslutad. Tjänstgörande ålderspresidenten meddelade att (M) avsagt sig uppdraget som suppleant i . Kammaren biföll denna avsägelse. 3 § Anmälan om kompletteringsval till Tjänstgörande ålderspresidenten meddelade att Socialdemokraternas riksdagsgrupp på grund av uppkommen vakans anmält som suppleant i och att Moderata samlingspartiets riksdagsgrupp på grund av uppkommen vakans anmält som suppleant i . Tjänstgörande ålderspresidenten förklarade valda till suppleanter i (S) (M) 4 § Meddelande om frågestund (ändring) Tjänstgörande ålderspresidenten meddelade att vid frågestunden skulle statsrådet (M) närvara i stället för utrikesminister (M). 5 § Uppföljning av tillämpning av subsidiaritetsprincipen Föredrogs betänkande 2012/13:KU8 Uppföljning av tillämpning av subsidiaritetsprincipen. 113 (S): Enligt riksdagsordningen ska följa tillämpningen av subsidiaritetsprincipens tillämpning inom . Vi ska också i ett betänkande meddela kammaren vilka iakttagelser vi har gjort och vilka slutsatser vi har dragit. Vi har redovisat de här iakttagelserna under ett par års tid men kanske inte riktigt fått den uppmärksamhet som jag tycker att frågan faktiskt förtjänar. Det är lite otacksamt att försöka få uppmärksamhet direkt efter debatten mellan de ledande politikerna, men icke förty tycker jag att det här är en viktig fråga. I grund och botten handlar det om kompetensfördelning, eller med andra ord handlar det om makt. Det är väl för att vi vill få makt att kunna påverka samhället som vi ställer upp i allmänna val. Det här handlar om en fördelning av makt mellan nationella parlament och den europeiska unionen. I samband med ratificeringen av Lissabonfördraget framhölls ofta att det skulle stärka de nationella parlamentens makt och möjligheter. Bland annat skulle det ske genom de möjligheter som de nationella parlamenten gavs via en granskning ur subsidiaritetshänseende. Därför tycker jag att det är viktigt att vi, det vill säga , använder den möjlighet som Lissabonfördraget ger att tillsammans med ett antal andra parlament antingen påverka innehållet i ett förslag eller till och med förhindra att förslaget behandlas vidare. Med andra ord finns det i fördraget ett verktyg eller ett medel för vår riksdag, vårt parlament, att tillsammans med andra agera så att beslut tas så nära medborgarna som det är ändamålsenligt möjligt. Jag tycker att det här är en viktig aspekt både sakligt sett och för unionens legitimitet hos de svenska medborgarna. Jag tänker ta tillfället i akt och kommentera valda delar av betänkandet. Det synes som att utskotten i vår riksdag har använt den i förarbetena till riksdagsordningen beskrivna så kallade tvåstegsmodellen i större utsträckning än vad man har gjort tidigare. Det är en positiv utveckling. Jag vill för min del slå fast att jag tror att det är både nödvändigt och önskvärt att själva prövningen formmässigt i utskotten går så lika till som det är möjligt så att vi har ett någorlunda enhetligt sätt att granska lagförslagen ur subsidiaritetssynpunkt. Det har kommit upp en diskussion , och på förekommen anledning vill jag återigen fästa kammarens uppmärksamhet det gäller även dem som inte finns i kammaren på att en prövning av ett lagförslag ur subsidiaritetssynpunkt inte måste ske i dess helhet utan också kan avse delar av ett lagförslag om det strider mot subsidiaritetsprincipen. Det har varit föremål för funderingar, och därför vill jag göra den markeringen. Låt mig göra en reflexion om när man ska granska utfallet av hur vi skött granskningarna ur subsidiaritetssynpunkt. Det innehåller åtminstone två dimensioner, dels en kvantitativ del, dels en kvalitativ del. Att redovisa den kvantitativa delen är förhållandevis enkelt medan den kvalitativa delen är betydligt mer grannlaga. Därför tror jag att det är viktigt att vi i den svenska gör ett arbete som syftar till att utveckla arbetssätt och metoder. Jag har satt upp två mål för vad jag tycker att arbetssätten och metoderna i första hand ska ha som inriktning. Jag tror att det är viktigt att vi får metoder, system och arbetssätt som gör att vi kan fånga upp hur kompetensfördelningen mellan de nationella parlamenten och Europeiska unionen utvecklas. Därmed, kolleger, har jag inte sagt att utvecklingen är fel, men det vore fel att inte ha kunskap om på vilket sätt den framskrider. Det finns ytterligare ett mål för utvecklandet av arbetsmetoder och arbetssätt. Jag tror att vi har ett behov av att kunna sätta in olika delar av de lagförslag vi får från unionen i en helhet. Det är nämligen lätt att hamna i situationen att ett enskilt förslag ur subsidiaritetssynpunkt är ganska harmlöst, men om du har tio harmlösa förslag kanske bilden blir en annan. Jag vet inte om bildspråket är tillämpligt, men det finns risk för att vi inte ser skogen för alla träd om vi bara tittar på dem ett och ett. Jag vill lite grann kommentera en brist som vi tidigare tagit upp och som, glädjande nog, blivit något bättre. Enligt fördraget är kommissionen skyldig att motivera varför ett visst lagförslag passar bäst att beslutas på unionsnivå. Detta har blivit bättre jämfört , men fortfarande återstår en hel del. Det är faktiskt enligt fördraget en absolut skyldighet för kommissionen att motivera sina förslag. Ska jag vara ärlig kan jag säga att jag för egen del har lite svårt att förstå hur vi ska kunna göra subsidiaritetsprövningen när motiveringarna är undermåliga, eller rentav saknas helt. Det är ju i förhållande till mål och motiv som vi ska göra prövningen. Avsaknaden av det ena borde göra det ganska svårt att göra prövningen. Här tror jag alltså att vi har anledning att fundera lite grann. Jag kan konstatera att det fortfarande inför granskningen av subsidiaritetsfrågorna är väldigt lite kontakt mellan den svenska och andra parlament i EU. Jag kan förstå varför. Det finns en tidsaspekt, de , och så vidare, men det vore viktigt att utveckla ett bättre samarbete med de andra parlamenten. Även här ser jag två skäl för det. Det ena är att vi kanske går miste om värdefull information om vi inte kan kommunicera med andra parlament. Det andra är att vi går miste om möjligheten att uppnå de gränsvärden som finns i fördraget så att vi ska kunna påverka innehållet i ett lagförslag. Här, herr ålderspresident, vill jag lyfta fram att vi i i förhållande till vår storlek har det parlament som gör överlägset flest subsidiaritetsprövningar. Låt det sjunka in, och låt oss fundera lite grann på det. Av samma skäl som de jag nämnde tycker jag att det också finns anledning att fundera på hur vi på ett bättre sätt kan tillse att det informationssystem som jobbats fram kommer till bättre användning, nämligen det som kallas för IPEX. Låt mig avslutningsvis nämna ytterligare två iakttagelser. Från KU gav vi remissmöjlighet till andra utskott, och det har förts fram tankar om att skulle göra någon form av avgränsning beträffande vilka ärenden som ska subsidiaritetsprövas. Frågan har behandlats i utskottet, och man har kommit fram till att det vore väldigt olyckligt; jag vill gärna understryka att det dessutom är min personliga uppfattning. Då skulle vi riskera att hamna i en situation där vi inte har kontroll över hur kompetensförflyttningen mellan de nationella parlamenten och EU kan ske. Jag vill avsluta med att säga att det är en brist att vi inte har kunskap om vad som händer med de motiverade yttranden som vi från den svenska lämnat och där vi haft invändningar ur subsidiaritetssynpunkt. Vad händer med dem när de kommer ned till unionen? Vi har tittat på det, och vi vet faktiskt inte vad som händer. Det tycker jag är ett utvecklingsområde. Med dessa ord yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet. 114 (M): Jag vill börja med att instämma i det som sade inledningsvis, att detta är en principiellt viktig fråga. Det är synd att den inte väcker lika stor uppmärksamhet nu som den gjorde när vi slöt Lissabonfördraget. Det var en av de centrala frågorna beträffande hur det nationella inflytandet över EU och EU:s olika organ skulle lyftas fram. Förutom att debatten äger rum efter partiledardebatten är det kanske enigheten i dessa frågor, både i utskottet och i liksom i det svenska samhället i dess helhet, som gör att frågan i sig inte blir speciellt dramatisk. Men om vi ser till den långsiktiga utvecklingen tror jag dock, precis som , att det är viktigt att följa upp konsekvenserna av subsidiaritetsgranskningen, alltså huruvida det över åren sker en kompetensförflyttning mellan de nationella parlamenten och EU:s centrala organ. Det yttersta ansvaret för att föra talan i EU ligger naturligtvis hos regeringen genom och indirekt genom kommissionen. Framför allt gäller det de områden där EU har exklusiv beslutanderätt, till exempel tullunionen, vissa konkurrensregler och den gemensamma handelspolitiken. För övriga områden är befogenheten delad mellan EU och medlemsländerna. Det gemensamma på dessa områden syftar till att harmonisera och samordna lagstiftning och regelverk för att underlätta den fria rörligheten och integrationen mellan enskilda medlemsländer och medborgarna. Enligt subsidiaritetsprincipen ska unionen på de områden där EU inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av de enskilda medlemsstaterna. Det är det som de nationella parlamentens subsidiaritetsprövning handlar om. Som var inne på har de tidigare granskningarna framför allt varit kvantitativa. har mätt och redovisat antalet granskningar fördelat på olika utskott inom skilda ämnesområden. Vi har också granskat den modell som har tillämpats, avgränsning mellan subsidiaritets- och proportionalitetsprincipen, den omtalade tidsfristen, kommissionens motiveringar och informationsutbytet mellan de enskilda parlamenten bland annat genom informationsdatabasen . Att göra en kvalitativ bedömning av tillämpningarna av subsidiaritetsprincipen och huruvida de påverkar till exempel kompetensfördelningen mellan EU och medlemsstaterna är en svårare process. Utskottet lyfter i betänkandet fram några reflexioner från årets granskning. Jag ska avsluta med att kommentera tre av dessa. Flera utskott har i sina yttranden framfört synpunkter på att i likhet med andra länders parlament borde införa någon form av urval av vilka utkast till lagstiftningsakter som ska prövas. Utskottet har enhälligt uppfattningen att övervägande skäl talar för att behålla den nuvarande ordningen, som var inne på. Även om riksdagsordningen ställer krav på att samtliga utkast till lagstiftningsakter ska prövas i utskotten finns det inget som hindrar att någon form av förenklad behandling används, till exempel en sådan som trafikutskottet tidigare använt sig av. Men vi är eniga om att vi bör ha kvar principen att alla lagstiftningsärenden ska prövas. , skatteutskottet och justitieutskottet påpekar att tillämpningen av subsidiaritetsprincipen är svår när förslagen utgör en del i ett större lagstiftningsprojekt. var också inne på detta. Det gäller till exempel inom finansmarknadsområdet och den ekonomiska monetära politiken inom unionen. Även om prövningen av de enskilda delarna inte föranleder någon erinran av subsidiaritetsskäl innebär det samlade utfallet inom dessa områden att lagstiftningen på EU-nivån har stärkts på bekostnad av den nationella beslutskraften. När EU-lagstiftning beslutas på ett område blir utrymmet för nationell lagstiftning i motsvarande mån mindre, och EU:s kompetens ökar inom de aktuella områdena. En samlad bedömning skulle därför eventuellt ha gett ett annat utslag i subsidiaritetsfrågan. Det är viktigt att fortsatt lägga tid på att studera den frågan. har på samma sätt påpekat att det sker en rejäl kompetensöverföring om två förslag som utskottet lämnat utlåtande om genomförs. konstaterar att det samarbete som finns inom EU på straffrättens område när det gäller gränskontroll också innebär att den nationella kompetensen förs över till EU, vilket i många fall är nödvändigt för att uppnå ett effektivt samarbete på området. KU betonar mot denna bakgrund vikten av att uppmärksamma den samlade effekt som olika förslag kan ha, vilket kan vara svårt att överblicka vid subsidiaritetsprövningar av enskilda förslag. har i sitt yttrande till KU framfört att man anser att rutiner bör införas för att följa upp hur invändningar mot subsidiaritetsprincipens tillämpning har tillgodosetts i den antagna lagstiftningen, det vill säga i nästa steg i lagstiftningsprocessen. delar denna uppfattning. saknas sådana fasta rutiner för informationen när lagstiftningen väl har antagits. Den så kallade ansåg att det åligger de enskilda utskotten att bevaka den fortsatta lagstiftningsprocessen. Även om det formellt sett är utskottens uppgift anser att det vore bra om det fanns ett stöd för utskotten, som kunde ges i en mer systematisk uppföljning, centralt i . Med detta, herr ålderspresident, ställer jag mig bakom anmälan i betänkande. 115 (C): prövar löpande att beslut som kan och bör fattas i också fattas i av och inte av EU, Europeiska unionen. Detta sker i form av subsidiaritetsprövningar. I görs en gång ett omfattande arbete, främst av våra utskottskanslier, för att samlat följa upp tillämpningen av subsidiaritetsprincipen. Det vi nu behandlar är denna uppföljning av subsidiaritetsprövningar som är gjorda . Denna uppföljning har och vårt kansli ett samlat huvudansvar för. Uppföljningen visar att det gjordes 124 subsidiaritetsprövningar 2011. Vår riksdag är det parlament inom EU som gör flest prövningar av om lagstiftningsförslag från EU fattas på rätt nivå. Vi prövar samtliga förslag från EU ur den aspekten.