prot · H10948 · 2013-12-17 00:00:00 — Ännu finns inga förslag från regeringen. Jag är glad att vi har ett enigt utskott som står bakom ett tillkännagivande som jag hoppas att ska ställa sig bakom om att regeringen skyndsamt ska komma med förslag som kan underlätta situationen på arbetsmarknaden för personer med funktionsnedsättning. Vi socialdemokrater står naturligtvis bakom vårt budgetalternativ. Vi satsar mer än regeringen på en aktiv arbetsmarknadspolitik, på ett ungdomslöfte för att ge alla ungdomar arbete och utbildning och på en anständig arbetslöshetsförsäkring. Jag yrkar bifall till reservationerna 3 och 6, och jag vill redan nu önska mina meddebattörer och motdebattörer en god jul. 78 (MP): Tack så mycket, , för redogörelsen för vilken politik Socialdemokraterna avser att föra på området! Jag vill hålla med om det som sades på slutet angående . Vi emotser ett snart svar från regeringen. Detta är ju ett utmärkt tillfälle eftersom arbetsmarknadsministern deltar i debatten. Det är en debatt som bland annat handlar om dagens situation när det gäller ungas möjlighet att komma in på en arbetsmarknad som ter sig allt svårare för dem. I olika typer av undersökningar visar det sig att vi har ett väldigt stort problem när det gäller just ungdomsarbetslöshet i . Jag skulle vilja lyfta upp ett antal frågor, fru talman. En handlar om hur vi ser på situationen när det gäller unga. Då handlar det inte framför allt om siffror. Vi skulle absolut kunna göra en sifferexercis här och komma fram till att särskilt unga har en svår situation på svensk arbetsmarknad. Men vi skulle också kunna titta på vad som gäller för unga som vill göra något åt sin situation. har en reservation, nr 7, som handlar om företagande och om hur ungdomar ska få möjlighet att skapa en ingång till arbetsmarknaden. Det handlar om nyföretagande. anser att den åldergräns som finns och som gäller för arbetslösa ungdomar ska tas bort. Det finns en 25-årsgräns – man måste ha fyllt för att få möjlighet att få starta-eget-bidrag. Det finns ett antal väldigt märkliga undantag från den här regeln. De verkar alla tyda på att man måste ha varit arbetslös lite längre och stå lite längre bort från arbetsmarknaden. kan inte se något skäl till att de här begränsningarna finns. Varför måste man vara arbetslös , som för en ung människa kan vara oceaner av tid? Varför måste det finnas en funktionsnedsättning hos den unga personen för att den ska få del av det här stödet? Det är ju inte menat att säga: Du står så långt från arbetsmarknaden att du kan starta eget företag. Stödet handlar faktiskt om tron på unga människor – tron på att de skulle ha någonting att tillföra utöver det som har stipulerats i de texter som finns i betänkandet. När vi lyfter upp den här frågan får vi ofta en motfråga. Det handlar då om att vi måste skilja på dem som behöver stöd och dem som inte behöver stöd – som om det skulle vara så att de unga som inte behöver stöd ändå skulle söka bidraget för att de kan. Det är inte vår uppfattning, fru talman, utan vår uppfattning är att de som klarar av att stå på egna ben och kommer att kunna göra det direkt efter att de har startat företaget, de kommer att göra det ändå. Det är nämligen inte jätteenkelt för en ung människa att ta sig in i systemet och utsätta sig för den granskning som många kanske anser det vara, utan man kommer att uppleva att det här är ett problem som inte är värt besväret. För dem som skulle behöva den här extra insatsen menar vi att den 25-årsregel som finns är ett onödigt hinder. Vi skulle vilja att det togs bort helt och hållet. Det måste väl ändå vara de positiva signalerna till unga som vill in på arbetsmarknaden eller in i eget företagande som är det viktiga och inte våra regler om att man måste ha varit arbetslös . är ett problem också när det gäller vår granskning av Arbetsförmedlingen. granskar regeringen, och vi vill också se att myndigheterna gör vad de har sagt att de ska göra utifrån vad regeringen har skrivit till dem. Arbetsförmedlingen är en av landets största myndigheter. Under den här mandatperioden har dess representanter vid ett antal tillfällen fått komma till utskottet för att berätta om vad Arbetsförmedlingen gör och inte gör. Jag skulle vilja passa på att ta upp en sådan situation. Den handlar om lönebidragsanställda. Vi har ett system där företag kan få stöd för att anställa personer med funktionsnedsättning. ville att skulle göra en granskning av hur det ser ut när det gäller företag som har lönebidragsanställda och när det gäller deras försäkringar. Jag har gång på gång lyft upp denna fråga, och jag tycker att detta är ett lämpligt tillfälle, då vi faktiskt har en debatt där Arbetsförmedlingen är en av de berörda myndigheterna. När gjorde en utredning av hur många företag som hade tecknat försäkringar för de lönebidragsanställda kom siffran 6 400 upp. 6 400 av de drygt 68 000 företag som hade lönebidragsanställda saknade en relevant försäkring. Man kan tycka att det här är någonting som är mellan den lönebidragsanställda och företaget i fråga. Men se, så är det inte. Eftersom en myndighet har en skyldighet att leva upp till de regler som vi i och regeringen har stipulerat är detta en brist som faktiskt är i strid med de reglerna. Resultatet är väldigt allvarligt, och Arbetsförmedlingen har som gått – det har gått – inte berättat för oss i arbetsmarknadsutskottet eller för medierna hur de tänker hantera detta. Arbetsförmedlingen var hos oss , tror jag att det var. De fick en direkt fråga från mig om vad de avser att göra åt företagen som medvetet inte tecknar försäkringar eller slutar betala de försäkringar som de har tecknat. Det handlar alltså om arbetsskadeförsäkring och arbetslivsförsäkring. Då svarade Arbetsförmedlingen att de inte har uppgifter om vilka företag det är som inte tecknar försäkringar. De svarade också att om de visste vilka företag det var skulle de göra något åt det. Att det hos en av största myndigheter – som dessutom har ett oerhört viktigt uppdrag för ett land där full eller näst intill full sysselsättning är ett mål – finns en sådan aningslöshet! Vår minister, som är ny och därför inte kan lastas för vad som har hänt tidigare i den här problematiken, har ett uppdrag att se till att göra det möjligt för Arbetsförmedlingen att få de här uppgifterna. Det är fortfarande så – och det skulle vara intressant att höra arbetsmarknadsministern lyfta upp den frågan – att myndigheter har skyldigheten att leva upp till de regelverk som finns. Man kan inte lasta arbetstagare för att det företag de är anställda hos inte har tecknat den försäkring som står i myndighetens brev. När det gäller arbetsmarknadspolitiska frågor är det de två frågorna jag vill lyfta upp. Den ena handlar om unga människor som kanske inte har fått in en fot på arbetsmarknaden och som vill göra detta möjligt. Den handlar om ett system som gör att unga får möjlighet att komma in på arbetsmarknaden, kanske via andra fält än det som normalt är brukligt. Den andra handlar om dem som står långt från arbetsmarknaden men är relativt skyddslösa eftersom de litar på att myndigheten, i det här fallet Arbetsförmedlingen, ska se till att frågan hanteras. Jag vill yrka bifall till reservation nr 7. vill jag framhålla att jag står bakom samtliga våra reservationer. 79 (SD): Jag vill börja med att yrka bifall till reservation 19. Vi ska diskutera betänkandet AU2, som innehåller budgetförslag och motioner på områdena arbetsmarknad och arbetsliv. Det har gått snart två mandatperioder sedan började kalla sig för ett arbetarparti och den borgerliga alliansen vann valet på löften om att kraftigt minska utanförskapet och att komma till rätta med arbetslösheten. Och det har snart gått en mandatperiod sedan regeringen presenterade en statsbudget med titeln mot full sysselsättning. Med tanke på att vi snart går in i ett nytt valår börjar det bli hög tid att utvärdera hur det egentligen har gått med det så kallade nya löften om att minska utanförskapet och föra mot full sysselsättning. Det enkla svaret är att det har gått dåligt, mycket dåligt till och med. Utanförskapet har i flera avseenden förvärrats. Segregationen och socialbidragsberoendet har ökat kraftigt. Man har också misslyckats med jobben på nästan alla sätt som man kan misslyckas. Arbetslösheten har tillåtits bita sig fast på historiskt höga nivåer. Ungdomsarbetslösheten och långtidsarbetslösheten har ökat. Man har inte kommit till rätta med missmatchningen. Utbildningspolitiken har misslyckats. Kunskapsnivåerna i skolan faller. Otryggheten för arbetstagarna har ökat, dels därför att försämringarna av a-kassan, som också bidrar till att öka missmatchningen, gör det än mer katastrofalt att förlora jobbet nu än vad det var tidigare, dels för att arbetsmiljön har försämrats. Arbetsskadorna har ökat och arbetsplatsinspektionerna har minskat. Allt som regeringen har gjort har givetvis inte varit dåligt. , och jobbskatteavdraget är exempel på reformer som har stöttat och som har gett positiva effekter på sysselsättningen. Det är dock uppenbart att detta inte har räckt, och oavsett hur man mäter måste man dra slutsatsen att regeringen inte har klarat att leva upp till sina löften till väljarna. Varför har då regeringen misslyckats med jobben? Vid sidan av finanskrisen – här vill jag ta tillfället i akt att skicka en varm tanke till svenska folket, som gjorde att vi inte gick med i och befann oss i den unionen när vi drabbades av krisen – handlar det som jag ser det primärt om två huvudorsaker. Den första är att regeringen har överskattat effekterna av sina egna reformer. Man har satsat på fel hästar. Jag tror inte att jag sticker ut hakan alltför mycket om jag säger att en majoritet av regeringens åtgärder inom utbildningspolitiken, näringspolitiken, arbetsmarknadspolitiken och integrationspolitiken antingen har varit i det närmaste helt verkningslösa eller haft en betydligt lägre verkningsgrad än vad som är nationalekonomiskt försvarbart eller regeringen själva hade räknat med. Etableringsreformen, sfi-bonusen, ungdomsrabatten, jobbcoacherna, Kulturarvslyftet, den differentierade a-kasseavgiften med mera är exempel på vad jag menar. Den andra huvudorsaken är att regeringen genom en överdriven och kallhamrad försämring av trygghetssystemen och genom västvärldens mest extrema invandringspolitik, både gällande asyl- och anhöriginvandringen och gällande arbetskraftsinvandringen, har skapat ett överutbud på arbetskraft, desperat arbetskraft. Varför har då regeringen agerat så? Som jag ser det finns det även här två tänkbara huvudförklaringar. Den första är att regeringen är slarvig och naiv. Man är slarvig för att man inte kan göra en korrekt bedömning av sina åtgärder och naiv för att man av emotionella skäl inte vill se eller kan se eller förstå allvaret med de negativa följdverkningarna av den ansvarslösa invandringspolitiken. Den andra förklaringsmodellen är att regeringen är beräknande och cynisk. Det finns en hel del tecken som pekar på att regeringen, trots försäkringar om motsatsen, faktiskt vill genomföra ett tyst systemskifte bestående av lönedumpning och skapandet av en ny låglönemarknad. Man skulle kunna se det som en återgång till äldre tiders skoputsarekonomi, där en stor desperat underklass utför okomplicerade tjänster mot en väldigt låg ersättning åt företag och mer välbeställda medborgare. gick till storms mot vad han menade var alltför höga ingångslöner i den kommunala sektorn, där bland annat äldreomsorgen ingår. I sade följande: Vi kommer att behöva jobb som är lite mindre kvalificerade för grupper som inte har levt de perfekta liven eller inte pratar den perfekta svenskan eller som kommit från andra länder. Vid i fortsatte på samma spår och sade då: Jag säger inte att jag vill ha en högre andel låglönejobb, för det låter inte särskilt bra, men Det låter inte särskilt bra. Om det nu skulle vara så att regeringen faktiskt vill återskapa en skoputsarekonomi framstår deras agerande helt plötsligt i ett annat ljus. Det till synes obegripliga beslutet om att öppna upp för en generell arbetskraftsinvandring från hela världen till branscher där det redan råder massarbetslöshet blir helt plötsligt logiskt. Mängder av desperata människor som söker samma okvalificerade jobb håller naturligtvis lönerna nere. Även den tveksamma satsningen på att sänka restaurangmomsen och flera andra reformer blir mer logiska om man ser dem som medel för att nå målet om att i all tysthet skapa en utbredd låglönemarknad. Jag kan inte med säkerhet säga vad som faktiskt ligger bakom regeringens beslut och till synes misslyckade reformer, men det spelar egentligen ingen större roll. Jag kan nämligen med säkerhet säga att jag inte vill ha vare sig en regering som är slarvig och naiv eller en regering som är beräknande och cynisk. Och det är jag ganska säker på att svenska folket inte heller vill. Vad är då alternativet, fru talman? Vi har givetvis det rödgröna blocket, som är den största utmanaren till borgerligheten. Skulle det vara ett bättre alternativ? Det enkla svaret på den frågan är nej. Visst skulle säkert arbetsmiljön och a-kassan förbättras något jämfört med , men för ramptillväxten och skapandet av nya jobb inom den privata sektorn skulle det med stor sannolikhet inte bli någon förbättring utan tvärtom. Exakt hur det rödgröna regeringsalternativet kommer att se ut är det ingen som vet , men genom att studera de tre partiernas respektive förslag kan man ändå med väldigt stor sannolikhet säga att det kommer att bli ännu mer av extrem invandringspolitik och således ett fortsatt lönedumpande överutbud på arbetskraft, det kommer att bli stora skattehöjningar som kommer att drabba både företag och privatpersoner, vi kommer att få en större osäkerhet kring energipolitiken som riskerar att hämma näringslivets investeringsbenägenhet – var står egentligen Socialdemokraterna i kärnkraftsfrågan ? – och vi kommer med stor sannolikhet att ta ett eller flera steg tillbaka mot den gamla flumskolan och den gamla Amspolitiken. Lyckligtvis finns det ett tredje alternativ. Det finns en sverigedemokratisk linje för trygghet och tillväxt. Genom att rikta om regeringens ineffektiva åtgärder till mer effektiva reformer, genom att kräva att banksektorn i något högre utsträckning ska ta ansvar för sina egna risker, genom att sluta skänka bort naturtillgångar till multinationella bolag, genom att effektivisera biståndet och genom att införa en mer ansvarsfull invandringspolitik som i större utsträckning harmoniserar med våra grannländer skapar vi ett unikt reformutrymme, vilket gör att vi simultant kan förbättra utbildningsväsendet, öka löntagarnas trygghet, förbättra företagsklimatet och förstärka välfärden. Genom stora satsningar på komvux, den högre utbildningen och vill vi komma till rätta med matchningsproblematiken. Genom satsningar på förstärkt a-kassa och förbättrad tillsyn av arbetsmiljön vill vi öka löntagarnas trygghet. Genom införandet av en mer ansvarsfull asyl- och anhöriginvandring och en återgång till en behovsprövad arbetskraftsinvandring vill vi minska överutbudet på arbetskraft. Genom införandet av ett arbetsgivaravgiftsavdrag och kraftigt minskat sjuklöneansvar, speciellt för små företag, vill vi öka företagens anställningsbenägenhet. Genom föreningsjobb, införandet av lärlingsjobb med slopad arbetsgivaravgift och ett utökande av undantagen från turordningsreglerna i LAS vill vi minska trösklarna in på arbetsmarknaden. Genom att ställa högre krav på de kommunala arbetsmarknadsinsatserna, genom stora satsningar på försvaret, polisen, vården, skolan och omsorgen vill vi öka sysselsättningen, förbättra kvaliteten och arbetsmiljön i välfärden och förstärka den allmänna tryggheten. Genom satsningar på infrastruktur och stimulans till besöksnäringen och de gröna näringarna vill vi öka sysselsättningen på landsbygden. Genom ett femte jobbskatteavdrag vill vi göra det mer lönsamt att arbeta, och genom att bredda och förlänga starta-eget-bidraget vill vi bidra till att fler nya företag skall skapas. Detta tror vi är lösningen för och den säkraste vägen mot ökad trygghet, sammanhållning, sysselsättning och tillväxt. En riktigt god jul till er alla! 80 (V): En gammal matematiklärare som jag hade för länge sedan berättade en gång om en driftig elev, vars prov han hade rättat. Som svar på den sista frågan på examensprovet hade eleven skrivit: Jag missade tyvärr att det här avsnittet skulle vara med, men i stället har jag konstruerat och löst ett annat problem. Jag kommer att tänka på historien om den driftiga eleven när jag läser det betänkande som vi diskuterar och som för övrigt är väldigt likt mycket annat som dagens regeringspartier skriver och säger om ekonomi och arbetsmarknad. Högeralliansen ägnar sig nämligen i allt högre grad åt att, så att säga, lösa problem inom ramen för sina egna modeller i stället för att presentera förslag mot arbetslöshet, mot osäkra villkor och meningslösa och ibland direkt nedbrytande åtgärder. Skillnaden mellan vår driftiga regering och den driftiga eleven i exemplet är dock att den senare uppsättningen av problem faktiskt möter många människor i . De påverkar mångas liv i grunden. Jag ska ge exempel på vad jag menar. I betänkandet kan man läsa: Utskottet noterar exempelvis att regeringen gör bedömningen att de befintliga jobbskatteavdragen leder till 106 000 fler sysselsatta. kan möjligen betyda det som Keynes pratade om när han pratade om att vi alla är döda. Men poängen är att den här bedömningen inte har något att göra med observerbara samband mellan lägre skatter och högre sysselsättning. Men regeringen håller sig ändå krampaktigt till en ekonomisk modell som säger att sänkt skatt ger högre sysselsättning. Man sänker skatten, och så redovisar man att enligt modellen har sysselsättningen gått upp med si och så mycket. Då är liksom tanken att vi ska applådera det trots att verkligheten är en annan. I betänkandet kan vi till och med läsa att den förstärkning av jobbskatteavdraget som regeringen föreslår – det vill säga en ytterligare urholkad gemensam välfärd och en ytterligare förstärkning av de mer välbeställdas privata inkomster – beräknas leda till en ytterligare ökning av antalet sysselsatta med ca 13 000. Detta är inte värdigt en seriös regeringskoalition för . Jag tror att allt fler svenskar blir allt tröttare på den här enkelspåriga och verklighetsfrånvända argumentationen. med en borgerlig regering är arbetslösheten alltså högre och sysselsättningsnivån faktiskt något lägre i . Ännu mer drastisk blir bilden om vi ser på ökningen av långtidsarbetslösheten, på situationen för ungdomar på arbetsmarknaden och på det som sker med de människor som tvingas ut från försäkringssystemen och in i återvändsgränden fas 3, det som eufemistiskt kallas sysselsättningsfasen. Fas 3 fortsätter att svälla, trots att en riksdagsmajoritet krävt att det inte ska vara nya anvisningar dit. Det kommer allt fler ungdomar till fas 3, trots att det inte alls ska vara så enligt regeringen själv. har regeringens samlade politik byggt på marknadsfundamentalistiska föreställningar om att lägre skatter leder till starkare drivkrafter för arbete, då i motsättning till fritid, som man tänker sig att folk annars väljer. ska ekonomisk och byråkratisk bestraffning av människor som är utan arbete få dem att söka fler jobb. Tanken är att det här tillsammans ska leda till att matchningen blir bättre och att fler kommer in på den ordinarie arbetsmarknaden. Men matchningen har faktiskt mätbart försämrats. På många områden finns det vakanser och långa arbetslöshetsköer. Utbildningsnivån är i genomsnitt högre, men många jobbar med annat än det de är kvalificerade för. Med andra ord har den ekonomiska politiken för investeringar och nya arbetsmöjligheter misslyckats. Det gäller också det som är arbetsmarknadspolitikens primära uppgift, nämligen att hjälpa människor att röra sig mellan de jobb som erbjuds på marknaden. Vad är regeringspartiernas svar på detta? Jo, mer av samma medicin. Det är ännu fler skattesänkningar. Det är ännu hårdare krav på de enskilda arbetslösa. Det finns ingen vilja att göra något åt haveriet i sjukförsäkringen, som har placerat långtidssjuka människor i arbetslöshetskön utan möjlighet att få rätt sorts stöd. I stället är det formuleringar som denna: Utskottet värdesätter att regeringen arbetar utifrån målet att ge alla människor som kan arbeta möjlighet att göra det utifrån sina egna förutsättningar. Det är faktiskt ganska oförskämt mot alla dem som befinner sig utanför den svenska arbetsmarknaden. Det är inte arbetsmarknadspolitiken som ensam, eller ens i huvudsak, kan lösa arbetslöshetsproblemet – det tror jag att vi ska vara eniga om. För detta behövs det en ekonomisk politik för fler investeringar, en långsiktigt förbättrad utbildningspolitik och inte minst offensiva satsningar där behoven är skriande men där resurser i stället omvandlas till privata vinster i skatteparadis. Sådana satsningar har vi redogjort för och finansierat i budgetmotion. Men, som sagt, arbetsmarknadspolitiken spelar också en viktig roll för dynamiken och matchningen på arbetsmarknaden. har lagt fram många förslag för en bättre fungerande arbetsförmedling, till exempel. Det behövs en uppgörelse med den administrations- och kontrollkultur som har påtvingats Arbetsförmedlingen. De olika verktyg som finns för att ge en så individuell hjälp som möjligt – det handlar om att låta arbetsförmedlarna göra ett professionellt jobb – måste samlas hos arbetsförmedlarna i stället för att spridas ut på aktörer som i sin tur måste kontrolleras och administreras. har också dimensionerat och finansierat ett brett paket av insatser för unga så att de snabbt ska kunna få jobb, praktik eller utbildning. Det är en garanti om meningsfullt stöd i stället för, som , en garanti för att ungdomar ska få sämre villkor. Det handlar bland annat om en stor satsning på yrkesinriktade arbetsmarknadsutbildningar som ska riktas in på områden där det finns risk för flaskhalsar. Vi har också inom det här paketet presenterat satsningar på utbildningsvikariat för att täcka behovet av personal inom välfärdssektorn som en del i den nuvarande personalen kan få kompetenslyft. Vi har föreslagit lärlingsanställningar, så att man till exempel kan lyfta in fler intresserade ungdomar inom hantverksyrken. Allt det här handlar om att höja kvaliteten på de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i stället för att se dem som förvarings- och disciplineringshållplatser. En viktig del av våra satsningar inom det här området handlar om den av regeringen så hårt saboterade a-kassan. är det en majoritet av de arbetslösa som inte får någon ersättning alls från a-kassan. En helt marginell del får av sin tidigare lön – de är alltså försäkrade mot inkomstbortfall. A-kassan har blivit ett av alla de många områden där har blivit ett föregångsland i att sluta vara ett föregångsland. En välfungerande a-kassa, fru talman, är viktig för rörligheten på arbetsmarknaden men också viktig för att minska fattigdomsrisker och för att försvåra framväxten av låglönesektorer med låg produktivitet och oacceptabla villkor. Men regeringens perspektiv på det området är konsekvent det motsatta. En mer generös arbetslöshetsförsäkring, som man skriver, alltså en arbetslöshetsförsäkring som faktiskt är en försäkring vid arbetslöshet, riskerar att leda till högre arbetslöshet, enligt allianspartierna. Men att det är med regeringens politik som arbetslösheten har ökat och att det knappast är länder med dåligt skydd vid arbetslöshet som uppvisar de bästa sysselsättningsresultaten bekymrar inte högerpartierna i denna riksdag. Det är av samma besvärjelser och samma ideologiska mantra. Det bara fortsätter och fortsätter. Det är tyvärr kontentan av det här betänkandet. Där finns också de grundläggande skillnaderna. Jag har två korta påpekanden innan jag avslutar. Vi behandlar också ett lagförslag om ändringar i Arbetsförmedlingens registerlag.