prot · H10947 · 2013-12-16 00:00:00 — I den senaste rundan av avgöranden har fått avslag. Kanske börjar pengarna ta slut. Hur kunde det annars gå så fel? Jag tror att de jurister som man har tillsatt, oavsett hur kompetenta de är, inte klarar av att uppfinna en helt ny praxis inom skadeståndsrätten. ledamöter gavs en viss summa pengar, ett förväntat antal sökande och sedan ett blankt blad som vägledning – inte mycket i form av förarbete och ingen tidigare praxis. Detta handlar om barn som varit fosterhemsplacerade , blivit slagna, sovit i grisstian, fått äta mat som varit för gammal som bestraffningsmetod och aldrig fått en present på en födelsedag. Om vissa fick julklappar skickade till sig från sina riktiga föräldrar var det inte ovanligt att klapparna gömdes av fosterföräldrarna. Dessa barn har blivit våldtagna av de andra omhändertagna barnen eller blivit sexuellt ofredade av fosterföräldrarnas egna barn, inte bara en gång, som en engångsföreteelse, utan upprepade gånger. Gång på gång har detta skett i varje fosterhem eller på varje barnhem. De har vuxit upp i barnhem, och vissa fall har det bara blivit värre för varje gång de har flyttats. Har de funnit en trygg hamn har de i alla fall flyttats av administrativa skäl. Man ska inte heller glömma att allt inte handlar om varje enskilt hugg och slag utan om den sorg som man bär med sig och om otryggheten genom hela uppväxten – att ha blivit sviken gång på gång, att aldrig ha varit trygg och att aldrig ha fått upprättelse eller ett förlåt. Fortsätter samhället att svika barn ? Om man ska tro medierna fortsätter kommuner och stat att placera barn hos personer som förgriper sig på dem. Exempelvis blev några barn i återplacerade i en familj efter anmälan om sexuellt övergrepp. Och nu i dagarna ville man låta en dömd pedofil adoptera. Jag har hört berättelser från personer som inte har lämnat någon ansökan till de tror att de inte kommer att få någon ersättning. Hur mycket rättsförluster, förutom övergreppen i statens försorg, blir inte det? Jag ska ge ett annat exempel på en berättelse som jag har tagit emot. Det handlar om en kvinna som i nämnden först blivit lovad ersättning. Hon hann dock inte berätta allt , vilket är standardtiden. Den person som stöttade henne under processen påstod att hon inte fick säga någonting under förhandlingen. Efter förhöret bröt kvinnan ihop för att hon inte hade kommit ihåg allt och för att det var ett mycket svårt samtal hon hade med nämnden. Hon hade inte fått fram allting, och eftersom den kvinna som fanns med som stöd inte fick säga något under förhandlingen kunde hon inte heller påminna henne om vissa faktaunderlag. kom beskedet att hade velat ge henne ersättningen men att övergreppen inte var av tillräckligt allvarlig art. fick jag förmånen att få följa med till . Det var ett syskonpar som ville att jag skulle följa med som personligt stöd. Jag blev bedrövad över mottagandet. Först blev jag utkörd, trots att syskonen ville att jag skulle sitta kvar. Men när jag började ställa frågor och visade en kopia av propositionen fick jag på nåder stanna kvar. Jag upplevde upplägg som ett kallsinnigt förhör. Den sökande blev placerad framför fem personer och fick gå igenom hela sin historia . Domaren ställde frågor utifrån redan inlämnat material med ledande frågor. Det ena av syskonen var så nervös över situationen att han hade tagit en stor dos lugnande medel för att orka sitta där över huvud taget. Han förväntades berätta om sitt livs värsta minnen inför något som såg ut som en domstol. Han broderade inte ut sina känslor och hur upplevelserna hade påverkat honom. Han var efter mötet i djup ångest. Hade han glömt att berätta något, och ansågs han vara trovärdig? Det gick han och bar med sig i innan han fick besked. En annan kvinna hade innan hon gick till bestämt sig för att hon skulle sätta på sig en mask och se så oberörd ut hon kunde och undvika risken att bryta ihop i förhandlingen. Hon fick avslag, trots svår psykisk och fysisk misshandel som sedan övergick till sexuella övergrepp . Hon föll alltså på 1980-regeln. Ytterligare en kvinna har berättat att när hon kom till nämnden sade någon där: känns det väl skönt att få dina pengar? Hon berättade alltså om sitt livs smärta i barnaåren och fick ett okänsligt brev på posten om avslag. Det stod att man hade velat ge henne ersättning men att man inte tyckte att övergreppen var av allvarlig art. Hon ringde mig efteråt och grät och sade att hon inte orkade leva längre. Hon kände sig lurad av löftet om ersättning och kände sig oerhört förnedrad. Regeringen med statsministern i spetsen försvarar sina snåla bedömningsramar med att beloppet är mycket stort. Men trots min väl tilltagna lön som riksdagsledamot kan jag notera att beloppet är två månadslöner för statsministern. Regeringens metod verkar vara att historien från de sökande måste ifrågasättas. Annars kommer bara lycksökare att hämta ut ersättning. Jag ska återgå till min berättelse om när jag följde med till . Den sökande hade då rätt till matersättning. Många hade rest långt, och många av dessa människor har det dåligt ställt. De är fattiga och utslagna. Matersättningen låg på . För det skulle de köpa lunch i . Jag kan berätta att en lunch i riksdagsrestaurangen kostar , och det finns inget billigare runt på . Det var ytterligare ett slag i ansiktet. För kan man knappast äta sig mätt på . Många säger att de som sökande har känt sig ifrågasatta i varje steg. Det är förhör på förhör, och man har kanske en kurrande mage. Det finns en risk att någon som har blivit omhändertagen och ifrågasatt och fått en futtig upprättelse, alltså gått igenom regeringens mangel, och sedan inte fått ersättning slutligen har knäckts och permanent gett upp. Vi har har varit verksam kunnat se hur man misstolkar begreppet allvarlig art för rätt till ersättning. Det fanns en spärr i ersättningen, att vanvården skulle vara utöver vad som var tidsenlig barnuppfostran. i detta perspektiv verkar det rimligt. Lagen mot barnaga infördes inte . Men tolkningen av den här spärren, tillsammans med rekvisitet allvarlig art,har använts som förevändning för att inte ge ersättning. Detta är något som forskare från varit oerhört kritiska mot. Det har aldrig varit okej att duscha barn i iskallt vatten. Det har inte heller varit okej att använda dem som slavarbetskraft. För övrigt förbjöds barnaga på barnhem. Jag vågar därför påstå att inte dömer som lagstiftaren har tänkt. Jag har också hört förhandsuppgifter från jurister och även från de sökande om att ersättningskriterierna spretar väldigt. Om nu blir en engångsföreteelse kommer den förhoppningsvis att utsättas för betydande granskning , något som handledare på de juridiska fakulteterna borde älska att skicka sina juridiska kandidater på som blodhundar för att undersöka ur varje vinkel. Med tanke på att ansökningstiden för ersättning går ut nu till nyår, blir det ett mörkt eftermäle den här lämnar efter sig. Jag tror inte att den kommer klara granskningen. Med tanke på att stupstocken 1980 troligen tog sitt ursprung i något illa genomtänkt från någon jurist på departementet och handlade om dubbelkompensation eller barnagagränsen borde man ha dubbelkollat. Hade man lyssnat på Lagrådet eller en professor i civilrätt – eller kanske sin egen vanvårdsutredning – hade man upptäckt att 1980-regeln läcker som ett såll. Man borde därför ha kurage att förlänga tiden för dem som upplevt riktiga rättsförluster, som den person jag berättade om som blivit vanvårdad både före och efter 1980. För att byta inriktning: Jag vill även att vi ska tala om struktur och strukturella skillnader. Oppositionen brukar ju vara glada i att diskutera strukturella skillnader i dagens samhälle. En övervägande del av dem som omhändertogs förr var resandefolk av olika slag. De förföljdes särskilt mycket av samhället, och deras barn togs ifrån dem för minsta lilla. Andra var barn vars föräldrar ansågs olämpliga utifrån rådande normer. En del var barn som var i akut behov av att flyttas från sin uppväxtmiljö till en säker miljö. Här följer ett praktiskt exempel på socialkonservativt tänkande om vad jämlikhet är. Oavsett folkgrupp, oavsett kön, oavsett allting annat använder samhället sina tvångsmedel för att skilja en familj från sina barn. Då menar jag att det finns ett ansvar från samhället att vården och omsorgen ska bli god. I alla dessa delar misslyckades samhället. Man tog barn från en missbruksmiljö och placerade dem hos en pedofilfosterfar. är det enda parti som är beredda att stå upp för de barn som blivit tvångsvårdade av samhället – oavsett om de tillhör en resandegrupp eller är etniska svenskar, , barn till missbrukare eller förståndshandikappade. Vi kan ha en metadebatt om och enskilda frågor till tids ände, men det leder inte till några lösningar. Ni andra partier kan hålla med oss eller låta bli – men tänk på vilka som kommer i kläm. Vi sverigedemokrater förordar för det första ett mänskligt bemötande inför, under och efter förhandlingarna i . Vi förordar personligt stöd under förhandlingarna, personligt stöd vid avslag och obegränsad rätt till psykologsamtal. Förövaren staten borde inte tjäna pengar på att inte betala för psykologhjälp. Vi Sverigedemokrater förordar också att man inför en graderad skala för ersättning och att man permanentar till dess att alla sökanden fått sin sak prövad. Vi vill att man gör det möjligt att överpröva beslut, för att få en enhetlig praxis. Vi vill även att man gör en oberoende granskning av befintliga avgöranden, för att se om avgörandena är enhetliga. Vi förordar att staten ska stå som garant för ersättningsbeloppet, liksom när någon blivit felaktigt häktad. Det är ändå tvångsmedel som rör familjen som bara staten kan lagstifta om. Felet behöver dock inte vara statens alla gånger, utan det kan vara kommuner som brister i ansvar och inte avsätter tillräckliga medel till eller inte prioriterar frågorna. Vi sverigedemokrater förordar att det införs en regressrätt, kopplad till de medel kommunerna erhåller , för de misstag som begås när det gäller omhändertagande av barn. Vi riksdagsledamöter i har även fått i uppgift av vår partistämma att verka för ett återinförande av tjänstemannaansvaret. Vi har också tagit fram ett mer heltäckande åtgärdsprogram som vi hoppas kunna presentera före nyår. 101 (MP) replik: De berättelser vi hör har vi nog tagit del av i alla partier, . Jag tänker inte närmare uppehålla mig vid det. är ett av de bredaste, om inte det allra bredaste, utskotten i hela . Därför vore det spännande att veta var står också i en del andra frågor. Det gäller till exempel läkarnas administration eller det jag frågat de andra partierna om, nämligen i svensk lag och över huvud taget lite frågor som handlar om den svenska sjukvården – som funktionshinderfrågor. Det vore spännande att veta var står i de frågorna. 102 (SD) replik: Ja, snälla – hade varit intressant om vi kunde börja sopa rent framför vår egen dörr först, men det gör vi inte. Det jag har berättat om och det som fortsätter att ske med ungdomar när det gäller familjehem är fortfarande ett stort problem. Vi ska alltså sopa rent framför egen dörr innan vi tittar framåt. Sedan förstår jag inte varför vill ta upp helt andra diskussioner än den jag tog upp i mitt anförande. Jag talade om och om vanvården. Det är vad det handlar om. 103 (MP) replik: Det här är en budgetdebatt om utgiftsområdet, och då är det naturligt att prata om just budgeten. Där fick jag inga riktigt klara besked. 104 (SD) replik: Vi kommer att avsätta medel till det jag har presenterat – vårt åtgärdsprogram – i vårt vårbudgetalternativ. 105 (KD): Politik är ett fascinerande skådespel, och jag har förståelse för att det kan upplevas som ganska frustrerande av dem som tar del av den politiska debatten. Vem ska vi tro på, och vad ska vi lita på? Det har , liksom rätt ofta tidigare, målats upp ganska olika bilder av hur det står till i – vi som representerar regeringspartierna lyfter gärna fram det som är positivt, och oppositionen fokuserar på problemen. Det är lovsånger och klagovisor beroende på vem som tar plats i talarstolen. Det är väl så att sanningen finns någonstans däremellan. Det är mycket som är bra i , men naturligtvis är allting inte perfekt. Det handlar om ett ständigt, idogt arbete för att förbättra där det finns brister och skapa ett samhälle som är så bra som möjligt för så många som möjligt. Det är ett ansvar som åligger oss alla på alla nivåer, från den enskilde personens ansträngningar till oss i och på regeringsnivå. Utgiftsområdet Hälsovård, sjukvård och social omsorg debatterar vi . Det är alltid vanskligt att uttala sig om hur viktiga olika områden är, och man har självfallet en tendens att tycka att just det man själv ägnar sig åt eller har ansvar för är viktigare än allting annat. Men om man frågar svenska folket hamnar just detta område ofta i topp när de ska gradera vad som är viktigt att det fungerar. Vi hör ibland i debatten att vi sänker skatterna och sparar in på välfärden. Sanningen är dock att som vi har genomfört skattelättnader, som har gjort att en vanlig löntagare fått en extra månadslön att disponera , har skatteintäkterna ökat. Satsningarna på välfärden har också ökat. Det har även gett möjlighet för den som så vill att gå ned i arbetstid och få ut lika mycket i lön. Det är en möjlighet som är lagstadgad för småbarnsföräldrar att använda sig av – man kan gå ned i arbetstid, och tack vare skattelättnaden kan man få ut samma lön. Arbetslinjen i all ära – den omfattar jag naturligtvis – men det jag vill kalla relationslinjen är nog så viktigt. Det handlar om att vi ska hinna med våra närmaste. Jag tror att få människor på sin ålderdom funderar på att de borde ha arbetat mer. Jag tänker att det nog är fler som önskar att de hade lagt mer tid på personer i sin närhet. Familjen och andra gemenskaper tror jag är väldigt viktigt att vi hinner med. Rådet att ge mer tid och mindre pengar till personer i ens närhet tror jag är ett råd vi alla kan ta till oss. Utgiftsområdet som vi debatterar omfattar 62 miljarder, men det är långt ifrån vad de totala åtagandena för handlar om. Den största delen ligger på kommuner och landsting. Närmare 300 kommuner och drygt 20 landsting eller regioner hanterar de största kostnaderna för det som ligger under vård och omsorg. Av de 62 miljarderna handlar om tre olika poster: den statliga assistansersättningen, bidrag till läkemedelsförmåner och tandvården. Politik handlar om att beskriva en verklighet och måla en bild av ett samhälle som vi vill skapa. Jag vill lyfta fram två färska rapporter som visar på en glädjande utveckling. Det är inga rapporter som är författade på , utan de kommer från oberoende organisationer. Den första är Rädda Barnens rapport om det som man benämner barnfattigdom som visar på en minskning. Man anger i rapporten att man ser positivt på flera av regeringens förslag, som man bedömer kommer att leda i rätt riktning när det gäller att ytterligare minska den ekonomiska utsattheten för barn. Den andra rapporten är från CAN, , som redovisar skolungdomars drogvanor. Här ser vi en tydlig trend mot minskad användning av såväl alkohol som tobak och narkotika. Det är en utveckling som har pågått , och även årets resultat pekar på en fortsatt minskning. Det är alltså inte så att summan av lasterna är , som man ibland tror. Det sker ingen överflyttning från det ena till det andra när det gäller tobak, alkohol och narkotika. Här gäller det att vi inte ger vika för de drogliberala krafterna, som tänjer på gränserna och på ett mer eller mindre försåtligt sätt vill tjäna pengar på att sälja beroendeframkallande medel, vare sig det handlar om alkohol, tobak eller narkotika. Det är viktigt att vi håller fast vid den linjen som omfattas av de flesta. Ett område där det definitivt finns en förbättringspotential – det har nämnts här tidigare och jag vill också lyfta fram det – är de funktionsnedsattas delaktighet i arbetslivet. använder vi lite slarvigt ordet funktionshindrade när vi talar om personer. Det kan tyckas vara en petitess, men jag tycker att det är viktigt att vi försöker använda rätt ord. Hindren finns i miljön, och det är dessa hinder som vi ska göra vad vi kan för att undanröja. Personerna som vi talar om har en funktionsnedsättning. LSS-reformen ska vi värna om. Den har inneburit så mycket för så många, och vi ska se till att den inte urholkas. De som har rätt till insatser enligt denna rättighetslag ska få det också i fortsättningen. Det måste vi hjälpas åt att bevaka med gemensamma ansträngningar. Jag är glad att ett enigt arbetsmarknadsutskott har ställt sig bakom att regeringen skyndsamt bör återkomma med förslag som tar sin utgångspunkt i förslag. Här finns många bra idéer. Vissa delar har genomförts, men vi behöver gå vidare här. Arbetslösheten är avsevärt högre bland de funktionsnedsatta än i övriga befolkningen, och det är inte acceptabelt. Det handlar naturligtvis delvis om attityder. Arbetsplatser som har funktionsnedsatta bland sina medarbetare vittnar ofta om vilken tillgång de är. Det finns många goda exempel på detta. Men det behövs också skarpa förslag som föreslås i utredningen som heter Sänkta trösklar – högt i tak. Det är glädjande att vi tycks ha en politisk enighet om att vi kan gå vidare här. Jag ser fram emot att vi når fram på detta mycket viktiga område. Slutligen välkomnar jag självklart det besked som gav här i en interpellationsdebatt som jag lyssnade på . Där uttalade hon att det kommer en proposition om att bristande tillgänglighet ska utgöra grund för diskriminering. Det är något som är efterlängtat, och jag hoppas att det inte ska dra ut . Med dessa ord vill jag tillönska herr talman, ledamöter och övriga lyssnare en god och avkopplande julhelg. 106 (S): Det finns mycket som är bra i , men utmaningarna är många och stora. Arbetslösheten har bitit sig fast, skolresultaten faller och vården tampas med sina uppgifter. lovade lägre arbetslöshet och minskat utanförskap, och ambitionen var det inget fel på. Men verkligheten visar att deras svar på varje samhällsproblem, nämligen att sänka skatter och försämra våra trygghetssystem, inte funkar. Vi socialdemokrater vill se ett land där vi tillsammans samlas för att utveckla vår samhällsmodell. Likväl som vi ställer krav på varandra hjälps vi åt. Därför, herr talman, vill jag först säga några ord om den utmaning som alltför många människor runt om i landet möter och om den ansträngning som det också innebär för kommunernas ekonomi. Det är ingen nyhet att den borgerliga regeringen alltsedan 2006 har monterat ned trygghetssystemen och på det sättet skjutit över kostnader för arbetslöshet på kommunerna. av dem som är beroende av försörjningsstöd, som vi i dagligt tal kallar för socialbidrag, är det enbart på grund av att de är arbetslösa. Under det här året har kommunerna visserligen fått utökade möjligheter att ge dessa personer, oavsett ålder, stöd i form av praktik eller annan kompetenshöjande åtgärd för att hitta ett nytt jobb. Det är också kostnader som egentligen borde ligga på staten. Men tyvärr har ju inte heller Arbetsförmedlingen fått rimliga förutsättningar av regeringen att göra sitt jobb. Att människor blir fattigare för dem inte närmare ett jobb. Det handlar snarare om att de utifrån var och ens behov och förutsättningar har rätt till ett individuellt stöd för att finna, få och behålla ett arbete. Det finns ett mål som är viktigare än andra, nämligen att ska ha lägst arbetslöshet i . Det kräver mer samarbete och mer investeringar, så att svenska företag kan möta framtiden genom att växa och anställa. Det är då som vi på bästa sätt kan ta oss an de stora framtidsutmaningarna, som att minska klimatförändringarna och säkra tillväxten i den globala konkurrensen. Med fler jobb får vi också råd med en välfärd att vara stolta över, och om det verkar det i alla fall inte råda något tvivel om man har följt den här debatten. Nästa område som jag vill beröra under mitt anförande får mig osökt att tänkta på finansminister . Han sade nämligen att det ska löna sig att arbeta snarare än att röka och supa. Om detta skulle vi i sig kunna ha en ganska lång debatt, men min fundering är hur det stämmer överens med regeringens sätt att i mycket intensiv ultrarapid ta till sig kritiken mot de hål som finns i alkohollagen, som både Systembolaget och andra har försökt uppmärksamma regeringen på. Vi har, som har nämnts under debatten, kunnat följa den senaste tidens händelseutveckling. Och om vi i vill fortsätta med en ansvarsfull alkoholpolitik måste aktionshastigheten hos regeringen öka betydligt. Ansvarigt statsråd har på sitt bord det betänkande som utredaren lämnade och som varit ute på remiss till . Med tanke på vad utredningen kom fram till får vi innerligt hoppas att den grundliga analys som statsrådet hänvisade till i ett svar på en skriftlig fråga från mig inte drar ut alltför långt . Då kanske finansministerns uttalande om vad som ska löna sig kan komma i en annan dager, men det var kanske inte folkhälsoperspektivet som avsågs. Det kanske snarare får ses som ett utslag av moralism över vad de plånboksförstärkande pengarna ska användas till. Vi socialdemokrater anser att den alkoholpolitiska modellen med folkhälsan i centrum har fungerat väl – en modell där Systembolaget har uppdraget att ansvara för försäljningen av alkohol till konsumenter och som inte har som sin främsta uppgift att tjäna så mycket pengar som möjligt genom att öka försäljningen. Precis som min partikollega kan man ju undra varför inte regeringen har petat in det här i budgeten, när man från tid till annan har tagit för vana att lägga in olika lagstiftningsdelar i budgeten. Avslutningsvis vill jag bara återknyta till inledningen av mitt anförande. Även jag vill lyfta fram att vi är emot regeringens aviserade utformning av förslaget till en fritidspeng för barn och ungdomar, och det finns flera skäl till det. Vi tycker att det borde vara bättre att höja försörjningsstödsnormen, för vi tror att de här barnfamiljerna, precis som andra barnfamiljer, är kapabla att hantera sin situation och bestämma själva. Till de partier i Alliansen som i denna debatt har sagt sig vilja göra till svensk lag kan jag bara säga: Det var synd att ni inte röstade för det när möjligheten gavs . I detta anförande instämde , , , och (alla S). Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 9 § Internationellt bistånd betänkande 2013/14:UU2 Utgiftsområde 7 Internationellt bistånd (prop. 2013/14:1 delvis) föredrogs. 107 (S): För att inte glömma bort det i slutet börjar jag med att yrka bifall till två av de reservationer som Socialdemokraterna har i betänkandet. Jag yrkar bifall till reservation 11 om kapital- och skatteflykt och reservation 16 om styrning, uppföljning och utvärdering. Vi står givetvis bakom övriga socialdemokratiska reservationer också men avstår från att yrka på dem för att spara lite tid i den kommande voteringen. I övriga punkter står vi bakom utskottets förslag till beslut. Jag vill särskilt lyfta upp det första förslaget till beslut i betänkandet som vi står bakom. Det handlar om målet för utgiftsområde 7, alltså målet för biståndspolitiken. Regeringen föreslog i budgetpropositionen ett nytt biståndspolitiskt mål. Det kan vara värt att påminna om att det tidigare målet formulerades så här: Målet för internationellt utvecklingssamarbete är att bidra till att skapa förutsättningar för fattiga människor att förbättra sina levnadsvillkor. Regeringen föreslog i budgetpropositionen följande målformulering: förbättrade levnadsvillkor för människor som lever i fattigdom och förtryck. Man lade till begreppet förtryck utan att göra närmare definitioner eller avgränsningar av hur det skulle tolkas. Skulle det svenska biståndet gå till människor som lever i både fattigdom och förtryck, eller räckte det att vara fattig eller förtryckt? Det här skapade olyckliga oklarheter.