prot · H10935 · 2013-11-27 00:00:00 — Utgiftsområde 25 Allmänna bidrag till kommuner har en utgiftsram på knappt 94 miljarder . Av dessa 94 miljarder går så gott som allting, 90 miljarder, till det kommunalekonomiska utjämningssystemet. Det kommunala utjämningssystemet syftar i grund och botten till att skapa likvärdiga förutsättningar hos landets kommuner och landsting vad gäller att erbjuda medborgarna offentlig service. Begreppet – som det lite elakt kommit att kallas – är egentligen felaktigt, eftersom systemet inte syftar till att ta från de rika och ge till de fattiga, utan snarare till att kompensera kommuner som har sämre förutsättningar att uppfylla sina plikter gentemot medborgarna. En kommun kan alltså inte – hypotetiskt – medvetet driva sin ekonomi i botten och förvänta sig att bli kompenserad för detta av grannkommunen som haft ordning och reda i sina finanser. Själva fördelningsnycklarna bakom systemet baseras i stället just på förutsättningarna för att kunna erbjuda medborgarna offentlig service. I korthet skulle detta kunna antas medföra en viss transferering från stad till land, eftersom urbaniseringstrendens inneboende logik gör att skatteunderlaget oftast är högre i tätort än i landsbygd. ser positivt på denna princip. Avfolkningstrenden, som många landsbygdskommuner har drabbats av, ska motverkas genom att en offensiv satsning på just landsbygden görs, med bra förutsättningar för människor och företag att verka och finnas på landsbygden. Men måste kommunerna kompenseras för att kunna fullgöra sina åtaganden enligt kommunallagen. Det är en självklarhet. Systemet har dock kommit att utvecklas inte som i huvudsak en transferering från stad till land, utan snarare som en transferering från kommuner med låg andel utrikes födda till kommuner med hög andel utrikes födda. På topp-fem-listan över de enskilt största vinnarna på systemet , i absoluta tal, återfinns , och , med som den enskilt största mottagaren. Ingen av dessa kommuner kan ens med god vilja klassas som landsbygd, utan samtliga är uppenbara tätorter. Däremot har samtliga en mycket hög andel av befolkningen som är antingen utrikes födda eller har utländsk bakgrund. På andra sidan skalan, bland de kommuner som skulle kunna påstås vara förlorare med detta system, återfinns i stället , och , det vill säga samtliga kommuner med relativt sett få utrikes födda eller personer med utländsk bakgrund. I regeringens budgetproposition föreslås också att flertalet av de fördelningsnycklar som systemet baseras på ska förändras för att i större utsträckning baseras på just andelen personer med utländsk bakgrund i kommunen. Ligger kommunen över riksgenomsnittet i det avseendet blir kommunen en vinnare, och vice versa. Systemet har således inte karaktären av en transferering från stad till land, utan medför snarare en transferering från kommuner med låg andel till kommuner med hög andel utrikes födda. Principen att skapa likvärdighet mellan kommuner och på så vis hålla ihop landet är i grunden bra och kommer även fortsättningsvis att ha stöd. Det som systemet med tiden kommit att utvecklas till ställer vi oss dock mycket kritiska till. Det är mycket tveksamt om Danderydsborna är tillfreds med – eller ens medvetna om – den ordningen att de betalar i skatt per invånare och år för att finansiera massinvandring till . Det bör i sammanhanget poängteras att de inte avser bara skattebetalare utan avser samtliga kommuninvånare, från det nyfödda spädbarnet till ålderspensionären på äldreboendet. Man skulle eventuellt också kunna ifrågasätta om kommuner som inte klarar sin ekonomi utan andra kommuners och statens skattepengar ändå ska ha rätt att ytterligare förvärra situationen genom till exempel avtal med . föreslår i och med denna budget inte några konkreta förändringar av systemet eftersom det helt enkelt inte är realistiskt att göra förändringar på kortare sikt. Av hela stads budget kommer två tredjedelar av intäkterna från de egna skattebetalarna och den resterande tredjedelen från det kommunalekonomiska utjämningssystemet. En tredjedel av kommunens ekonomi betalas av andra kommuners skattebetalare. Att helt slopa systemet skulle således rendera i en effektiv kollaps av Malmös offentliga verksamheter. Vi skulle få ett svenskt . På , och i takt med att en mer verklighetsbaserad invandringspolitik implementeras, är dock vår ambition att successivt återställa systemet till dess ursprungliga syfte, att de landsbygdskommuner och andra som lider av avfolkning ges en rimlig möjlighet att tillhandahålla en adekvat offentlig service till sina medborgare. Vi sverigedemokrater kommer att ta strid mot denna skatt som påtvingas samtliga kommuner som för en förnuftig invandringspolitik. 52 (V): Jag yrkar inledningsvis, liksom föregående talare från Socialdemokraterna och , bifall till reservationen i betänkandet vad gäller det kommunala utjämningssystemet. Vi välkomnar det förslag som den eniga parlamentariska utredningen presenterade . Det var ett viktigt steg mot ett rättvisare utjämningssystem. Men vi är, precis som Socialdemokraterna och , mycket kritiska till att regeringen ändrar detta förslag genom att tillföra till i huvudsak ett tiotal moderatstyrda kommuner i och andra storstadsområden. Denna fördelning anser vi är orimlig. Den föreslagna lagändringen bör i stället införas i enlighet med utredningens förslag och den knappa miljarden fördelas till alla kommuner och landsting inom ramen för detta system. När det gäller utgiftsområde 25 Allmänna bidrag till kommunerna måste det ses i sin helhet. förordar en annan inriktning på politiken när det gäller den kommunala sektorn och den kommunala ekonomin än regeringen. I betänkandet redogörs bland annat för hur gällande budgetregelverk påverkar kommunsektorn, nämligen kravet att kommuner och landsting ska ha en budget i balans. Med detta avses att intäkterna ska överskrida kostnaderna, alltså ett hårdare krav än vad som gäller för staten. Till exempel kommer ju statens budget att gå med underskott, enligt liggande budgetförslag från regeringen. Eftersom kommunernas intäkter och utgifter är mycket konjunkturkänsliga förstärker detta krav konjunktursvängningarna. Vid en lågkonjunktur försvagas kommunernas finanser snabbt till följd av vikande skatteintäkter och stigande utgifter för till exempel ekonomiskt bistånd. Många kommuner och landsting kommer att ställas inför valet att antingen skära ned på sina kostnader eller höja skatten. Oavsett vilket betyder detta en åtstramande politik för den ekonomiska utvecklingen och förstärker lågkonjunkturen – balanskravet för kommunsektorn är därmed direkt procykliskt, som man säger. Vi i har länge kritiserat detta förfaringssätt eftersom det har skadat såväl kommunernas verksamhet som en god och balanserad samhällsekonomisk utveckling. antog visserligen propositionen om kommunala utjämningsreserver, som innebär att kommuner och landsting kan få reservera en del av överskotten i goda tider för att bygga upp lokala resultatutjämningsreserver, som sedan kan tas i anspråk för att täcka underskott till följd av en lågkonjunktur. Vi välkomnade också den lagen som ett steg i rätt riktning, men vi anser att lagen inte i tillräcklig utsträckning ger kommunerna möjligheter att själva planera sin verksamhet. Vi menar därför att kommunerna ska ha samma balanskrav som staten, nämligen att det ska vara balans över en konjunkturcykel. Alla invånare i bör garanteras en likvärdig och hög kvalitet på sjukvård, skola, barnomsorg, äldreomsorg med mera inom välfärden. Dessa tjänster ska fördelas efter behov och finansieras solidariskt via skatter. Vi motsätter oss att privata vinstintressen tillåts styra i välfärden och att gemensamma skattemedel förslösas på det sättet. I vårt budgetalternativ föreslår vi därför omfattande satsningar på välfärdssektorn. Vi höjer de generella statsbidragen till kommuner och landsting och budgeterar även för ett stort antal riktade satsningar på vård, skola och omsorg – satsningar som innebär både höjd kvalitet och fler anställda. Totalt sett innebär det relativt till regeringens förslag. Dessutom medför vårt budgetalternativ att kommuners och landstings skatteintäkter ökar med drygt 4 miljarder. Totalt sett är det alltså en förstärkning av kommunsektorns finanser med . Det är för övrigt samma summa som LO-ekonomerna föreslog som en satsning i sin rapport utsikter som presenterades . LO-ekonomerna skriver: Vi föreslår att man höjer statsbidragen till kommuner och landsting med 30 miljarder. Det skulle göra att vi klarar både de demografiskt motiverade behoven och skapar utrymme för en permanent ambitionshöjning. bör de – det vill säga statsbidragen – indexeras. Det är närmast omöjligt för kommunerna att veta hur deras framtida finansiering ska se ut. I den svenska politiken råder exempelvis inget samförstånd om att statsbidragen ska utvecklas i någon viss takt, eller utgöra någon viss andel av BNP. I ett sådant läge är det svårt att fatta långsiktiga beslut och göra nödvändiga investeringar i äldreomsorgen, sjukvården, skolan och eller regional infrastruktur. Jag kan hålla med om vad LO-ekonomerna skriver. En annan referens i debatten: I skrev för någon tid sedan förre ordföranden för att regeringens reformutrymme uppstår genom att tidigare välfärdsreformer urholkas. Barnbidragen, a-kassan och statsbidragen till kommunerna är bestämda i kronor och räknas inte upp automatiskt i takt med bnp på samma sätt som skatteintäkterna gör. Calmfors konstaterar också det självklara, nämligen att regeringens skattesänkningar försvårar det offentliga välfärdsåtagandet framöver. Calmfors efterlyser att de olika politiska alternativen tydligare redovisar sin syn på vad som borde vara den centrala frågan i den ekonomisk-politiska debatten, nämligen vilka ambitioner vi har för det offentliga välfärdsåtagandet. Vill vi behålla det på nuvarande nivå eller rent av öka det, eller är vi beredda att minska det i utbyte mot lägre skatter? Det är egentligen den stora frågan. är tydligt med vilken väg vi väljer. Vi står upp för våra gemensamma framtida åtaganden och för välfärd av hög kvalitet för alla. Vi är beredda att finansiera detta med högre skatter än . En stor del av skillnaden mellan vår ram och den som har beslutat om för utgiftsområde 25 består i att vi avsätter 2 500 miljoner till en värdesäkring av de generella statsbidragen genom att automatiskt räkna upp dem för pris- och löneförändringar. Därigenom förbättras kommunernas långsiktiga planering, precis som LO-ekonomerna efterlyste och Calmfors tog upp. I övrigt har vi inom utgiftsområdet även tillfört för att kommunerna ska kunna införa sommarjobbsgaranti för 17-åringar. Vi anslår till en maxtaxa inom hemtjänst och kulturskola och 1 miljard för att kunna öka lärartätheten i skolan. Den dagliga verksamheten för personer med funktionsnedsättning behöver utökas, och vi tillför därför 165 miljoner. Vi anslår även till subventionerade glasögon för barn i åldern 2–. Detta är några exempel som hänför sig till utgiftsområde 25. Vi har faktiskt också minusposter under detta anslag, men de hänför sig till neutraliseringar av förändringar av skatter och avgifter – konsekvenser av våra övriga satsningar i budgeten. 53 (M): är alltjämt ett av världens allra bästa och tryggaste länder att leva i. Det är lätt att instämma i de röster som här har lovordat många av de insatser som görs av anställda och företrädare för kommuner och landsting runt om i vårt land. Trots att vi har genomgått den värsta krisen har resurserna till vård, skola och omsorg ökat med 40 miljarder. Detta gäller även efter att hänsyn har tagits till pris- och löneutvecklingen. Resurserna till förskola och skola har ökat, resurserna till vården har ökat och resurserna till omsorgen har ökat. Det är fler som jobbar i välfärden än det var 2006. Antalet sysselsatta i kommunalt finansierade verksamheter beräknas vara 18 000 fler än 2006, och antalet arbetade timmar beräknas vara 116 miljoner fler. De offentliga utgifterna har alltså inte, som oppositionen ibland vill ge sken av, minskat under Alliansen utan utgör en lika stor andel av bnp som de gjorde 2006. Eftersom bnp har ökat – för så är det ju; trots krisen har bnp tack vare en ansvarsfull ekonomisk politik utvecklats väl – har också resurserna till välfärden kunnat öka. Att stödja kommunerna i välfärdsuppdraget har varit centralt för Alliansen, bland annat genom att säkerställa hög kvalitet och god tillgänglighet i välfärden även i ekonomiskt svåra tider. I kristider har kommunsektorn fått tillfälliga extra bidrag för att få bättre möjlighet att klara sitt viktiga uppdrag, men även det generella statsbidraget har höjts. Vi följer ju här i löpande upp kommunsektorns utveckling, dels i den återkommande budgetdebatten, dels utifrån den skrivelse om utvecklingen i den kommunala sektorn som regeringen lämnar och som vi debatterade här . Det är bra och viktigt, eftersom den välfärd som kommunsektorn ansvarar för är så viktig för oss alla. Så är det nämligen: Det här är viktigt för oss alla. Och eftersom det är viktigt för oss alla är det också enkelt att ta till det enklaste politiska knepet i världen när man – till exempel från de fyra oppositionspartiernas sida – vill visa hur högt man prioriterar den offentligfinansierade välfärden. Man säger sig alltid vilja ösa mer pengar över sektorn än vad regeringen vill. Därmed vill oppositionen få regeringen att framstå som elak genom att hävda att den inte vill lägga lika mycket pengar som oppositionen vill. Regeringen är också elak som låter människor få behålla lite mer av sin lön i stället för att lägga alla resurser på kommunerna. Men är det verkligen så enkelt? Nej, det är det naturligtvis inte. Alliansen lägger, vilket jag redan har nämnt, rejält med ökade resurser på välfärdssektorn. har av reformutrymmet använts till olika utgiftsreformer. Men huvudproblemet är att argumentationen bygger på en konstruerad motsättning mellan hög välfärd och lägre skattetryck. Det resonemanget bygger i sin tur på idén att allting är ett nollsummespel, att resurserna är konstanta och att det därför alltid måste finnas en förlorare när det finns en vinnare. Men sanningen är ju en annan. Med rätt politik blir jobben fler och tillväxten ökar. Då blir kakan större, vilket gynnar oss alla. Med rätt politik kan det bli bättre för den enskilde som det blir bättre för oss alla tillsammans. Välfärd är fungerande vård, skola och omsorg. Men välfärd är också att pengarna för hårt arbetande vanliga människor räcker månaden ut, att de räcker till att köpa nya skor åt barnen och kanske även till att göra något trevligt på semestern. All välfärd administreras inte via skattsedeln. En undersökning visade att var tredje LO-medlem då helt saknade sparkapital och att varannan hade på banken. Var fjärde LO-medlem pensionssparade inte på grund av att man inte ansåg sig ha råd. Detta var följder av ett högskattesamhälle som har gjort det mindre lönsamt att arbeta och närmast omöjligt att lägga undan pengar till en egen buffert. Den här utvecklingen har vi kunnat vända. Människor har betydligt bättre möjligheter att få vardagen att gå ihop. Det finns således goda skäl ur det enskilda människoperspektivet – för att inte tala om det principiella och moraliska perspektivet – att låta människor få behålla mer av de pengar de faktiskt själva arbetar ihop. Men även ur ett samhällsperspektiv är detta viktigt. Det är kommuner och landsting som har huvudansvaret för att finansiera och tillhandahålla de offentliga välfärdstjänsterna, själva eller via andra utförare. Men skattepengarna, och den välfärd som kan finansieras med skattepengarna, uppstår inte ur tomma intet. Ekonomisk tillväxt som skapar välstånd för oss alla skapas genom att goda förutsättningar ges, och där har staten en viktig roll. Många debattörer, ofta på vänsterkanten, tenderar att glömma bort att det inte finns några statliga pengar i utgångsläget. Resurserna måste alltid först skapas av vanliga hårt arbetande människor. Staten kan således bidra till att resurserna till vår gemensamma, offentligfinansierade välfärd ökar genom att se till att drivkrafterna för jobb och tillväxt är goda. I har alliansregeringens politik lett till att det är 200 000 färre som befinner sig i utanförskap än det var 2006. Det betyder 200 000 fler personer som kan bidra till att skapa resurser för välfärden i stället för att exempelvis ta resurser i anspråk i andra delar av de offentliga systemen. Det säger sig självt att detta är viktigt. Det är faktiskt också det enda sättet att långsiktigt säkerställa att det finns tillräckligt med resurser i välfärden. Utöver att staten ska se till att det finns goda förutsättningar för jobb och tillväxt har staten ytterligare några viktiga roller kopplade till välfärden. Det handlar till exempel om att sätta upp krav och riktlinjer för sådant vi menar ska vara likvärdigt i landet. Detta är alltid en balansgång. Det är inte alltid lätt, för där måste det kommunala självstyret också väga tungt. Det är rimligt att lokalt valda företrädare har både rätten och ansvaret att göra olika vägval och olika prioriteringar. Det är de områden som de har ansvar för. Som en konsekvens av det måste vi också acceptera att det ser lite olika ut på olika håll. Jag tror ibland att vi från nationell nivå, i alla partier faktiskt, tenderar att vara lite klåfingriga här. När vi ser något som vi uppfattar som ett problem vill vi gärna hitta modeller för att lösa det på nationell nivå, men grundprincipen måste vara att problemen löses av den som har ansvaret, snarare än att vi från pekar med hela handen, tar ifrån lokalpolitikerna ansvaret och försöker likrikta kommunerna via beslut härifrån. Skillnader är inte alltid av ondo. Det finns faktiskt något värdefullt och bra i att frihet ges att hitta olika lösningar på problem och att man kan jämföra olika sätt att ordna saker. Det gäller på individnivå, förstås, men det gäller också mellan exempelvis kommuner. Skillnader är inte alltid av ondo, men om skillnaderna i förutsättningar, och särskilt då förutsättningar som man inte själv kan påverka eller som man har svårt att påverka, blir för stora är det som regel negativt. Det gäller på individnivå, men det gäller också mellan exempelvis kommuner. För att utjämna skillnader och skapa bättre och mer likvärdiga förutsättningar för kommuner och landsting att tillhandahålla likvärdig service för invånarna har vi ett system för kommunalekonomisk utjämning. Det nu gällande systemet har gällt , och det är nu dags för en uppdatering av systemet. Det förslag till nytt, eller snarare uppdaterat, utjämningssystem som regeringen har lämnat i samband med budgetpropositionen och som vi behandlar här bygger på ett förslag som lämnades av den så kallade , men med några förändringar. Namnet utjämningssystem är egentligen lite missvisande och vilseledande. Av namnet kan man ju få intrycket att systemet fungerar som en väghyvel, där man jämnar till terrängen genom att hyvla bort grushögar eller toppar och fyller i håligheter med det överskott som man får från topparna. Namnet antyder att utjämningen helt skulle ske mellan kommunerna genom att man tar från vissa och ger till andra. Sanningen är dock att utjämningssystemet till allra största delen finansieras av staten. Så har det varit i de tidigare systemen, och så är det alltså även i det nu liggande förslaget. Att det är staten som finansierar systemet till största delen innehåller i sig en omfördelande parameter också, eftersom det är fler som betalar statlig skatt i vissa kommuner än i andra. Inom inkomstutjämningen, som är den klart största delen av utjämningssystemet, är det bara några procent som kommer från andra kommuner. Den helt övervägande delen är pengar som staten pytsar in i systemet. Det är ett dussin kommuner och ett landsting som betalar till systemet, och resten av kommunerna och landstingen får pengar. Med detta sagt är det ändå viktigt att understryka att för de kommuner som betalar till systemet handlar det i vissa fall om mycket stora summor. De berörda kommunerna och ett landsting betalar tillsammans , så påståendet att de mest välbärgade kommunerna skulle få pengar i det föreslagna systemet är faktiskt taget helt ur luften. De rikaste kommunerna får även fortsättningsvis betala stora summor till systemet, men den största delen av inkomstutjämningen står, precis som tidigare, staten för. Det är mycket glädjande att vi här kan fatta beslut om ett nytt utjämningssystem – ett system som enligt min mening är väl avvägt och till gagn för hela landet. Med detta vill jag yrka bifall till utskottets förslag och avslag på reservationen. 54 PER (MP) replik: Jag vill börja med att rätta en del tveksamma citat i anförande. Han talar om att utanförskapet har minskat. kan väl knappast förneka att arbetslösheten har ökat med den sittande regeringen. Det är alltså fler som inte är i arbete än det var när regeringen tillträdde. Jag ifrågasätter också den bild försöker ge av att kommunsektorn har fått förstärkt ekonomi och förstärkt stöd av regeringens åtgärder. Vi var ju båda på SKL , och det var verkligen inte den bild som vi då fick av Kommuner och Landsting. Tvärtom var man väldigt orolig över den kommunala ekonomin, och man beklagade just att de stöd man får från regeringen urholkas år . Det hela är kanske en regeringsfantasi och inget som är förankrat i verkligheten. Jag tycker att det var ett intressant uttalande som gjorde om att det är viktigt att man ska ha kvar mer av sin lön. Det kan man tycka är positivt. Vi tycker inte att det finns något egenvärde med att höja skatter, utan det ska man göra när det är välmotiverat. Faktum är dock att det med regeringens politik har blivit en skatteväxling. Man har fått höjda kommunalskatter som man har fått sänkt skatt på statlig nivå. Den senaste siffran jag såg från SCB – den kan ha höjts nu när kommunerna kommer med nya budgetar – är att 250 av landets kommuner har höjt skatten sedan regeringen tillträdde 2006. Det vill säga att i princip alla landets kommuner har genomfört skattehöjningar. Då har man egentligen fått resultatet att de som har höga inkomster och betalar statlig skatt har fått sänkt skatt genom regeringens politik medan de som betalar skatt, där ju alla betalar lika mycket, har fått höjd skatt. Det har alltså snarare varit en omfördelning där de som har höga inkomster betalar mindre skatt medan de som har låga inkomster får betala mer i skatt. Varför, , är det bättre att betala kommunalskatt än statlig skatt? 55 (M) replik: Vi kan börja med det inledande om utanförskapet och sysselsättningen. Detta är väl den eviga trätofrågan. Vi står här och diskuterar olika siffror. Befolkningen har ökat i vårt land, men det har sysselsättningen också gjort. Om man tittar på sysselsättningsgraden brukar det från oppositionen ibland anföras att den har gått ned. Lite intressant är det i så fall att borra närmare i siffrorna och se på hur det ser ut för olika åldersgrupper. Om man bryter ned statistiken kan man faktiskt se att sysselsättningsgraden har gått upp i samtliga åldersgrupper. Den äldsta åldersgruppen har dock växt så mycket till antalet att det tynger ned resultatet, trots att sysselsättningsgraden även i den gruppen har ökat, eftersom sysselsättningsgraden i den åldersgruppen ändå är relativt låg. Det här är lite komplicerat och inte helt lätt att tränga in i. Man kan dock inte bara titta på den översta siffran, summan, i statistiken, utan man måste borra lite i den och se vad som ligger bakom. Där kan vi faktiskt se att sysselsättningsgraden ökar i de olika åldersgrupperna. Vi var på ett möte med SKL, och jag hörde SKL uttrycka viss oro för framtiden. Det är lätt att förstå. Jag tror att vi alla känner viss oro för framtiden med tanke på den oro som finns i vår omvärld. Vi vet inte riktigt hur det kommer att gå med tillväxten framöver. Vi ser positiva signaler .