prot · H00985 · 2013-03-27 00:00:00 — Jag ser en stor risk att kommissionens förslag, om det skulle genomföras, kommer att leda till en splittring av EU. Om skulle gå vidare i ett djupare samarbete, som förespeglas här, och de andra länderna skulle stå utanför kommer det att leda till stora problem för hela EU framöver. Vi tycker därför att det är oroande att den står så pass passiv som den gör i de här frågorna och låter utvecklingen fortsätta utan att protestera eller utan att tydligt ta avstånd från denna inriktning. 115 (V): Enligt en ny opinionsundersökning är det nu fler svenskar som vill att ska lämna EU än det är som vill att ska vara kvar mot enligt Yougovs undersökning som publicerades för någon vecka sedan. Det är inte så förvånande med tanke på den ständigt pågående eurokrisen med ständigt nya huvudaktörer, nu senast . Jag tror att även de som 2003 röstade för att skulle gå med i euron och EMU nu är tacksamma för att och andra då så ihärdigt argumenterade för att hålla utanför detta sluttande plan. Det drar till synes obönhörligt ned först i ett moras av massarbetslöshet, desperation och förstörda statsfinanser, och det hotar även EU:s stormakt och även . Också EU-länder utanför eurozonen, som , påverkas naturligtvis av denna kris ja, man kan nog säga detta drama. Ledarna för eurozonen verkar inte veta vad de ska göra. Svenska Dagbladets krönikör beskrev talande detta på sin blogg . Den nye ordföranden för , holländaren , sade först i en intervju i att räddningen av ska ses som ny modell för hur problemtyngda banker ska hanteras. Han berättade att det nuvarande systemet där skattebetalare ständigt får betala för bankernas misstag måste få ett slut. Om vi vill ha en sund finanssektor är det enda rätta att säga: Om du tar på dig risker måste du hantera dem, och om du inte kan hantera dem så borde du inte ha tagit dem från början. Så sade Dijsselbloem. Men detta uttalande fick bankaktierna att falla, så han gjorde en snabb reträtt. kablades en kommuniké ut, där Dijsselbloem tog tillbaka det han hade sagt. kommer inte alls att fungera som något exempel, utan är ett specifikt fall med exceptionella utmaningar som krävde de åtgärder som vi kom överens om i går. Makroekonomiska anpassningsprogram är skräddarsydda för situationen i det berörda landet och inga modeller eller mallar används. Cervenka avslutar sin blogg med konstaterandet att det finansiella systemet är ett fuskbygge som vilar på bräcklig grund och att marknaden har blivit ett monster. Jag kan inte låta bli att associera till dessa aktuella händelser och kommentarer när jag läser dagens utlåtande om meddelande om en plan för en djupgående och verklig ekonomisk och monetär union. Det framgår av utlåtandet att kommissionen själv konstaterar att trots mycket kraftfulla åtgärder är förtroendet för EMU mycket lågt. Det är en klädsam självinsikt, kan man tycka. Men sedan är det svårare att hålla med. Kommissionen efterlyser en övergripande vision för en djupgående och verklig ekonomisk och monetär union. Enligt visionen bör alla ekonomiska och finanspolitiska beslut som medlemsstaterna överväger samordnas, godkännas och övervakas på EU-nivå. Detta bör även innefatta beskattning, sysselsättning och andra politikområden som är väsentliga för EMU:s utveckling. EMU bör även förstärkas genom att EMU får egna finanspolitiska medel och i slutändan en egen central budget för stabiliseringspolitiska åtgärder. verkar vara övertygad om att den kurs som så tydligt leder ned i diket är den som ska fullföljas. Kommissionens meddelande innehåller långtgående förslag om ett fördjupat EU-samarbete. Stora steg tas mot ökad överstatlighet. Vi menar att problemen i euroområdet inte kan lösas genom att man beskär medlemsstaternas nationella beslutanderätt över finanspolitiken. Det skulle förhindra medlemsstaterna att fatta nödvändiga beslut utifrån sina egna förutsättningar. Kommissionens förslag innebär på lång sikt en central EU-budget och en kraftig förändring av dagens EU-samarbete. Grundläggande befogenheter flyttas från medlemsstaterna, vilket skulle kräva fördragsändringar. Det skulle i sig behöva föregås av omfattande debatter i medlemsstaterna, i de folkvalda parlamenten med mera. Vi menar att kommissionens förslag kan leda till allvarlig splittring av EU där fortsätter med ett så kallat fördjupat samarbete som kanske får omfattande konsekvenser för icke-EMU-länder inom Europeiska unionen. Med detta, fru talman, yrkar jag bifall till motivreservationen. 116 BO (S): kris är inte över. Sedan någon vecka tillbaka vänds intresset mot och det som händer där. I morse nåddes vi av beskedet att prognoserna för den stora spanska ekonomin skrivs ned. Man räknar nu med att tillväxten under innevarande år blir minus , det vill säga recession. hade man trott att det skulle stanna vid minus 0,5. I prognosen skriver man upp arbetslösheten i till . För varje läsning som levereras framstår krisen som värre, eller i alla fall långt ifrån avvärjd. Det är ungdom som drabbas allra hårdast. I är ungdomsarbetslösheten , i är ungdomsarbetslösheten och i är den . Många av de ungdomar som kan, det vill säga de som har utbildning och är starka på den arbetsmarknad som finns på andra håll, väljer att emigrera. I är ungdomsarbetslösheten inte lika hög, . Redan det är naturligtvis en fullständigt oacceptabel nivå. Vi håller på att offra ungdom, framtid, för en ganska halsstarrig åtstramningspolitiks skull. Det får helt enkelt inte ske. har en plan. Det är den planen som vi har granskat tidigare och diskuterar i kammaren. Det handlar om att i efterhand laga allvarliga konstruktionsfel i eurosamarbetet. Jag kanske i någon mån, i motsats till föregående talare, har lite mer förståelse för själva idén som en teoretisk modell. Den går ut på att den ekonomiska politiken och politiken över huvud taget måste centraliseras inom eurozonen. En riktig och, som man säger, verklig monetär och politisk union ska nu förverkligas. I förlängningen är det en federalistisk plan som man vill sätta i verket, i alla fall i de djärvaste perspektiven. Det går, som jag sade, att teoretiskt förstå motiven. Det innebär inte att vi ställer upp på dem. Om valutaunionen ska fungera krävs det ökad samordning och styrning av den ekonomiska politiken. Det fordras att man har betydande fördelningspolitisk kraft i centrum av en sådan union. Det krävs långtgående solidaritet mellan medlemsländerna i en sådan union. Det är det teoretiska resonemanget som jag kan ha en viss förståelse för. Sedan kommer vi till praktiken. Vi socialdemokrater vill understryka att har ett starkt intresse av att eurozonen löser sina problem. Det är det första som måste sägas. Vi vill inte stå i vägen för det som måste göras. Men vi tänker inte heller stå tysta, utan vi tänker lägga oss i det som faktiskt föreslås och det som sker. Vi ser och vi oroas över att Europeiska unionen nu utvecklas i det som kallas olika takt. Vi vill så långt möjligt begränsa följderna av denna otakt, och vi vill att beslutsfattande så långt det nu är möjligt ska hållas ihop inom EU-27 även om vi naturligtvis inser att det är en ganska knepig balansgång. Det kommer att bli så. Vi anser också, och det är vi överens om i utlåtandet, att redan beslutade åtgärder med syfte att just stärka styrningen och samordningen av den ekonomiska politiken först borde få en chans att verka och fungera. Jag tänker då naturligtvis på stabilitetspakten och de så kallade sexpacken och tvåpacken som har till syfte att styra upp politiken och ekonomin. Vi tycker att de borde få verka innan man sätter nya, djärva projekt i sjön. Jag tror för min del att det sker väldigt mycket för att hålla den så kallade marknaden på gott humör. Man måste fortsätta att leverera sådant som kan muntra upp marknadens aktörer. Men man borde kanske ha lite mer is i magen det är i alla fall lätt att säga och se till att det som redan är beslutat får en chans att fungera. Jag sade att det teoretiskt går att förstå varför de här långtgående federalistiska förslagen läggs fram. Invändningarna mot förslagen baseras inte på att idén är helt obegriplig utan på att det inte är en framkomlig väg. Andra talare har varit inne på det perspektivet. Vi tror inte att det går att uppbringa ett folkligt stöd för en så långtgående, rent av dramatisk, omvandling av den europeiska, nationellt baserade, demokratin. Det går inte att få stöd för en sådan utveckling. Jag skulle också vilja säga att det inte heller är önskvärt med en så långtgående centralisering av beslutsfattandet, utan det måste finnas andra, och det finns andra, metoder att överväga och pröva. Den ekonomiska krisen kräver däremot politiska lösningar. Avvisar man federationen som idé måste man ha en annan idé om vad som ska göras politiskt. Jag skulle vilja påstå att det finns tillräckligt många opinioner och meningsyttringar i , och även här i , som går ut på att man pratar om vad man inte vill göra. Jag tycker att det ligger ett uppdrag på oss alla som deltar i den här diskussionen att bjuda till och försöka prestera några alternativa lösningar på de problem som ligger framför oss. Det behövs mer politik, inte mindre. Det som har hänt i är framför allt ett misslyckande för just marknaderna, för finansmarknaden och för bankerna. Lösningen är inte mer marknad utan mer politik. Diskussionen måste handla om hur den politiken ska se ut. Det finns en skrivning i utlåtandet där regeringens synpunkter citeras. Där säger regeringen att krisen i eurozonen visar att marknadstryck som regel är effektivare än kollegial påtryckning för att förmå länder att genomföra ekonomiska reformer. Men det är inte lösningen. Marknaden är inte lösningen på de här problemen, utan det är politiken som måste in på ett mycket mer kraftfullt sätt. Det skulle vara oerhört pretentiöst att säga att vi har en fullständig lösning att leverera, men däremot tror jag att vi borde kunna slå fast vissa saker. De värst krisdrabbade länderna behöver mer tid. De kommer inte undan att de måste ta kontroll över sina offentliga finanser och få ordning och reda i ekonomin, men de behöver . Och de behöver solidaritet. De kommer inte undan att återta kontrollen, men de kommer inte att klara det själva med mindre än att de sociala och politiska konsekvenserna riskerar att bli ohyggligt stora och oacceptabla. Den anpassning som måste göra är minst lika stor som den måste göra för att man på nytt ska få balans i eurozonens ekonomi, och det är dit man måste komma. Tid är nödvändig men också balans. Det handlar om en solidarisk balans mellan länderna men också om en balans i de konsolideringsprogram som lanseras och genomförs. Sparsamhet och kostnadsanpassning är nödvändiga men också målmedvetna satsningar för att skapa jobb och ekonomisk tillväxt. Jag har tagit del av hundratals dokument det vågar jag säga utan att överdriva i där det står tillväxt och strukturreformer på varannan sida, men jag har sett väldigt lite av konkreta åtgärder som går i den riktningen. Det mesta som den europeiska högerpolitiken levererar är åtstramningar, och arbetslösheten stiger och recessionen biter sig fast i . Jag vågar påstå att det behöver är mer av socialdemokratisk politik och mindre av det vi nu ser. 117 (M): Jag yrkar till att börja med bifall till finansutskottets utlåtande, och jag vill instämma i vad tidigare talare har sagt om att man känner en viss oro . Den här rapporten lades fram för rådet , och det har hänt mycket . När förslaget kom hajade jag till när man talade om den finansiella stabiliteten. Man skulle ha ett finansdepartement i och man skulle skapa regler för den framtida finanspolitiken centralt. Man skulle ha samordning mellan olika politiska organisationer, men vad menade man med det? Det talades om nationella parlament, aktiva gentemot , och om mer makt åt . Jag tycker att utskottet har gjort ett mycket bra uttalande när det gäller detta. Motivreservationen från V och MP överensstämmer väl med vad utskottet har skrivit. Till exempel konstaterar utskottet att kommissionens plan är beskriven på ett övergripande sätt. Debatt och analys saknas, och därför anser utskottet att det är svårt att bedöma värdet och värdera kommissionens förslag. är ett litet land som har samma omfattning på sin ekonomi som län och har banker som har sju gånger bnp i sin egen balansomslutning. Ingen har egentligen vetat om detta. Man kan citera den engelska drottningen som framförde frågan till sin egen finansinspektion i : Var det ingen som visste att krisen skulle komma? I det här fallet var det många som visste att det hände och att det inte var bra. Ändå lät man det hända, och sedan får man nu försöka rädda det hela i slutändan. Min bild är att det kommer att dröja rätt länge innan pakten, som den här handlingen kallas för, behandlas. vill jag påpeka att den kris som uppstått på egentligen inte har någonting med den gemensamma valutan att göra. Det är inte den gemensamma valutan som har skapat krisen, utan länderna enskilt har skapat krisen. Då är det viktigt att påpeka det som utskottet också har sagt, med en majoritet bakom sig, att det gäller att avsluta de förhandlingar som pågår just nu om bankunion och annat i innan man tar nästa steg in i någonting som man inte kan kontrollera. Jag tror att , kommissionen och rådet nog börjar tänka om och fundera på att man ska göra någonting bättre av det här än det man hade tidigare. 118 (FP): Jag kommer att ha en lite annorlunda vinkel än de tidigare talarna. Jag tycker inte att den här texten i utskottets ställningstagande är den mest lyckade. Det blir alltså lite opposition mot den egna linjen här. Både Per och började, tror jag, som vanligt med att påpeka att utvecklingen i eurozonen är viktig för . Det blir nästan pliktskyldigast man säger detta, för under det hela ligger konstaterandet att vi ändå står bredvid. Sanningen är den att det är svårt att tro att kan växa i någon annorlunda takt än de andra europeiska länderna sett över . Vi är beroende av deras ekonomiska beslut och deras ekonomiska utveckling. Då kan man dra två slutsatser. Den ena är att vi håller oss undan så mycket som möjligt. Den andra är att vi kastar oss in i detta och försöker påverka politiken och utvecklingen till vår egen fördel i så mycket som möjligt. Här står som vanligt, kan man säga, den här texten, som är en typiskt svensk text i det avseendet, och vacklar. Vi vill vara utanför, men vi vill när det passar vara med. Jag tror att det är rätt bra om diskussionen förs om vad man faktiskt avser med Europasamarbetet i detta sammanhang och många andra sammanhang. Vill vi vara med och påverka eller vill vi stå vid sidan av? Jag tror att det undergräver trovärdighet att vi inte kan bestämma oss. Det är min åsikt. står stadigt på läktaren. Det är väl det som är och grundhållning. Jag tror att det är en farlig underskattning av den här åskådarrollen. Den är inte bra. Det har varit mycket klankande här på eurosamarbetet, med viss rätt naturligtvis. Men nåddes vi av budskapet att man ska gå till val i , och den polska regeringen har sagt att man bland annat ska gå till val på frågan om euromedlemskapet. Skulle man vinna den omröstningen är sex av våra Östersjögrannar med i eurosamarbetet. är inte med, men de är på väg ditåt, och då blir det sju av våra grannländer som är med. Man varnar för splittring i utskottstexten. Då kan andra ställa sig frågan: Vem är det som splittrar? Vi är blinda för att vi själva genom vårt agerande kan uppfattas som splittrare i Europasamarbetet. Det är alltid andra som splittrar samarbetet, men jag tror att vi ska försöka ta på oss andra glasögon ibland, för annars tror jag inte att vi förstår hur vi kan uppfattas när vi pratar med de andra länderna till exempel i eurozonen. Flera har med mycket stor rätt kritiserat Barrosos och kommissionens planer på federation och stora fördragsändringar. Jag tror inte att det där är realistiskt, och jag tror dessutom att det är farligt. Jag har inte någon materialistisk historiesyn som innebär att saker och ting bara rullar på och att historiens hand visar vart vi är på väg. Historiens hand verkar i säga att det ska vara more Europe. Jag har i stället synen att ödet ligger i våra egna och i våra barns händer. Vad vi gör av Europasamarbetet är det som bestämmer vad det blir. Min slutsats av detta är att situationen är mycket mer skör än vad den har varit på mycket . Det är mer nationalism, större problem med obehagliga värderingar och risk för nya gränskontroller. Vi hörde , och det handlar därtill om villkorad passfrihet, problem med den inre marknaden och så vidare. I stället för att hacka på Barroso och de planerna ska man understryka att det inte är en historisk nödvändighet att Europasamarbetet går i en viss riktning. Det ligger i våra händer. Därför ska vi vårda Europasamarbetet, vidta aktiva åtgärder, vara aktiva och tänka på vilka lösningar som man bör ha snarare än att falla in i en tämligen lättköpt anti-Barroso-kritik. Det som är lösningen i den här texten syftet med den är egentligen att recensera kommissionens förslag snarare än att säga vad lösningen är är i allmänhet att man ska vara skeptisk till överstatlighet och för mycket gemensamma tag i Europapolitiken. Men då kommer vi till några intressanta observationer, tycker jag. Det är bra med gemensamma överstatliga regler på det ekonomiska området, till exempel budgetkontroll. Vi ska inte ha mångfald när det gäller frågor om ordning och reda i offentliga finanser. Det är fel. Vi kan ha lite olika åsikter när det gäller exakt hur nationella ramverk ska vara utformade, men att de ska leda fram till ordning och reda i offentliga finanser är ett viktigt gemensamt uppdrag. Det är viktigt att vi har regler som leder till det resultatet. Det vore intressant att höra vad oppositionen säger om det. Om vi inte har det utan har lösliga budgetregler och ramverk vad gäller inre-marknads-bestämmelser lämnar det fritt spelrum för en äventyrlig och för andra länder skadlig politik en politik som kan vara skadlig, tycker jag, för deras medborgare men också för deras grannar. Överstatlighet är bra i fråga om regler, men sedan kan det vara nationella pengar, alltså överstatlighet beträffande regelverket men inte beträffande pengar. Det talas om stark centralisering och att medlemsstaternas befogenhet vad gäller budget-, skatte-, arbetsmarknads- och socialpolitik inte bör försvagas. Men om man låter länderna själva sköta det kan det uppstå en situation där det skadar grannarna. Det ska vara nationellt anpassade system och åtgärder, sägs det också i texten. Det vore väl alldeles utmärkt, fantastiskt, tycker jag, och ett framsteg för om krisländerna i slutändan, eller , har stabila, robusta regler till exempel för offentliga finanser och att man har eliminerat korruptionen i statlig förvaltning. Det vore en revolution i fråga om styrning i många av de länder som har haft problem. Det vore jättebra med sådana strikta regler som tvingade fram det som vi tycker är bra och viktigt, och inte bara vi, utan det gäller även , , , och en rad andra länder. Man ska inte per automatik säga att överstatliga regler är någonting negativt. De är bra. Bankerna är i många länder en stat i staten. Om staten dessutom är korrumperad blir det ännu värre. Därför är det bra om bankerna i en del länder har ECB som motpart i stället för svaga inhemska myndigheter eller regeringar som tvingar dem att rekonstruera eller ta förlusterna. Å ena sidan varnar man i texten för splittring och uppdelning i olika sfärer i . Å andra sidan kräver man nationella avvikelser och särlösningar. Ställer man kravet på nationella särlösningar och avvikelser blir det splittring. Man får således välja. Jag tror inte att man per automatik ska säga att detta med nationella avvikelser och särlösningar är någonting jättebra. Det är en fara för . Vi är ett litet land. Vilka nationella avvikelser och särlösningar skulle bli de dominerande? Ja, inte vore det och utan och . Om man ger makt till nationalstaterna och därmed accepterar nationella avvikelser och särlösningar, vilket hyllas i texten, ger man dem också makt att fatta en mängd äckliga, farliga, dåliga beslut som kan skada deras medborgare men också skada grannländerna. Låt oss ta som exempel; det har redan varit uppe till diskussion. Många kritiserar EU för att man hanterat frågan dåligt. Som någon tidigare talare sade har vi i åtminstone två årtionden sett utvecklingen av banksystemen på med pengatvätt, skattesmitning och annan skumraskverksamhet. Hade det varit bra med överstatliga regler som gjort det möjligt för och andra EU-länder att ingripa mot detta? Det är väl en bra fråga att ställa sig. Nej, ska man ha nationella särlösningar etcetera då är det bara att tacka och ta emot, för då inträffar sådana fall som . Risken nu är att ett nytt dyker upp någon annanstans i eller i , vår egen bakgård så att säga. Jag tror att det hade varit bra om vi haft överstatliga regler som för länge sedan tvingat och dess regering och myndigheter att ingripa mot pengatvätt, skatteundandragande och annan skumraskverksamhet som har frodats där. 119 PER (MP) replik: Det var många trådar i anförande som jag skulle vilja kommentera. Jag hinner dock inte ta upp ens hälften av dem, men några kommentarer vill jag ge. talar om särlösningar, men han uppehåller sig nästan bara vid budgetregler och budgetrestriktioner. De regelverken finns redan på plats. Vi har stabilitetspakten, som ju är grunden för eurosamarbetet, och det har antagits både sexpackar och tvåpackar som ska garantera att budgetreglerna följs. diskuteras inte nya budgetregler utan förändringar på mycket djupare liggande politiska områden, såsom socialpolitik och arbetsmarknadspolitik. Det för mig in på den fråga som väcks när jag hör tala sig varm för ökad överstatlighet. Jag kan verkligen hålla med om att det är roligare att få vara med och bestämma än att stå på läktaren, som säger. Vem som helst kan hålla med om att det är roligare att vara med och fatta besluten. Men att vara med har också ett pris, och där kommer inte riktigt in på vilket pris det är värt att betala för att få vara med i eurosamarbetet och bestämma. ser vi hur kommissionen kommer med förslag om att vi ska jämka ihop arbetsmarknadspolitiken i och att vi ska röra oss åt samma håll när det gäller socialpolitiken. talar om särlösningar som något negativt, men det är viktigt att inse att har särlösningar. De nordiska länderna har särlösningar på många områden. Vi har bland annat en helt annan arbetsmarknadsstruktur än resten av EU. Vi har den svenska modellen som vi alla brukar ställa oss bakom. kan vi se hur eurosamarbetet riskerar att leda till att vi tvingas avstå från den typen av särlösningar och jämka ihop oss i något slags europeisk arbetsmarknadsmodell med lagstiftning om låglönenivåer och sådant. Vi skulle alltså slänga den svenska modellen över bord. Tycker att det är ett rimligt pris för att få vara med och bestämma? Sitter vi med kommer vi att tvingas acceptera en majoritetslinje som antagligen kommer att vara ganska långt från den svenska linjen. Står vi utanför eurosamarbetet har vi möjlighet att ha kvar särlösningar. Går vi med kommer vi inte att ha de möjligheterna. 120 (FP) replik: I viktiga frågor har det ända sedan de dagar varit så att om ett land säger att någonting är ett vitalt intresse blir landet inte överkört. Det är en av grundbultarna i EU-samarbetet. Utan möjligheten att deklarera att något är ett vitalt intresse, och därmed undvika att bli överkörd i en sådan fråga, hade EU inte kunnat utvecklas. Om man identifierar en fråga som är av denna dignitet är man skyddad. Det är ett något formalistiskt svar på Per fråga. Jag tror att man ska vara ganska öppen och säga att ja, det finns arbetsmarknadsregler. En del av dem som finns i tycker vi inte om, andra hade varit bra, sådana som vi är för, om vi kunnat få dem att gälla i hela . Det gäller till exempel fackliga rättigheter, som jag annars inte är särskilt engagerad i. Jag kan se att de är viktiga, men det är svårt att hävda dem i en del europeiska länder.