prot · H10944 · 2013-12-11 00:00:00 — Vi människor gillar att mötas, att nyfiket uppleva det nya, att få testa, vara delaktiga och pröva oss fram. Politik är inte att skapa fasta och färdiga lösningar. Politik bygger på ideologier och uppfattningar om vilket gemensamt samhälle vi vill ha. Det handlar om vad som bör stödjas och stimuleras, vad som ska styras och vad man ska låta bli att styra. Stora politiska skiljelinjer finns i och med partier och ideologier. Det finns ideologier och partier som delar upp människor, ställer människor mot varandra, ibland på grumliga grunder. Det finns också politik, ideologier och partier som vill utjämna klyftor och ge fler möjligheter för människor att delta, att utvecklas, att vara med och finna lösningar på våra gemensamma utmaningar. Jag och har valt väg. Vi har valt en väg som är öppen och tolerant. Vi vill inte begränsa människor eller tankar. Vi vill göra det möjligt för barn, unga och äldre, oavsett vem man är, vad man tror på, var man kommer ifrån eller vem man älskar. Vi tror att genom satsningar på tillgång till kulturens mötesplatser, kulturens skapande kraft och kulturens spegling av hur vårt gemensamma samhälle mår och är ger vi fler människor fler möjligheter. Det handlar om att barn och unga får chansen att lära sig läsa och när möjligheten finns att lära sig spela ett instrument eller att få pröva på att känna dansens glädje sprida sig genom kroppen. När människor får pussla ihop sina ettor och nollor och skapa de nya spelen i den nya tekniken är förmodligen den rikliga fantasin en stor fördel. Och fantasi utvecklas genom lek, lust, skapande och uppmuntran. Det är viktigt för politiken att inte förminska kulturens betydelse. Vi behöver göra tvärtom. Vi behöver se att kultur är en del av bildningen och en del av oss människor. Den är livsnödvändig för att samhällen och platser, liv som vi delar, ska fungera. Är regeringens kulturpolitik dålig? Nja, man ska väl aldrig vara för kaxig i politiken och alltid påstå att alla andra har dålig politik och att man har de bästa lösningarna, men man kan ju försöka vara ärlig. Jag skulle vilja citera , vårt tidigare språkrör i , som ofta kom tillbaka till rådet: Om du inte vet vad du ska säga, prova att säga som det är. Jag ska försöka göra det. Det är klart att det är min uppfattning. Regeringens politik är för snäv i synen på kulturens betydelse. Den faller offer för regeringens jobbpolitik och för en stramare syn på utbildning, ett ointresse för vissa kulturyttringar och felaktiga satsningar. Jag tänker ta exemplet Kulturarvslyftet, som nämndes tidigare. fanns det uppgifter att ta del av. Enligt de uppgifterna har sedan Kulturarvslyftet sedan starten satt ungefär 300–350 personer i arbete i stället för beräknade 3 200. har och Arbetsförmedlingen fördelat . Det är knappt en sextondel av alla pengarna. De miljoner som inte används kommer inte att gå till kulturen utan går tillbaka in i . Det är synd. En vad var det vi sade-känsla infinner sig. Egentligen hade jag gillat bättre att inte kunna säga så, för då hade det visat sig att det gick att skapa dessa jobb. Eftersom vi i inte haft full inblick i hur det verkligen är möjligt att få till jobb inom den här sektorn på det här viset har vi sagt att vi ger det en chans. Men det blev inte en stor kultursatsning, vilket man faktiskt påstod, och det blev dessutom inte alla de jobb som var avsedda. Om man tittar på vad Arbetsförmedlingen har uttryckt runt det hela säger de i den senaste återrapporten, liksom i föregående, om Kulturarvslyftet att den främsta åtgärden för att öka antalet deltagare är att höja anordnarbidraget. Jag skickar med denna fråga härifrån talarstolen till kulturministern: Om man har vetat detta, vad har man gjort? Varför har man inte gått vidare med den här saken? Det har vi stött på när vi har varit ute och frågat runt om arbetstillfällena och varför de inte kommer. Vad skiljer sig mellan vad satsningar inom kulturpolitiken avser och regeringens politik? I den budget som vi lade fram har vi framför allt satsat på förbättrade villkor för kulturskapare. Vi tycker att det är viktigt med ett lyft för det svenska biblioteksväsendet och en förstärkt folkbildning. Skillnaden i pengar är ganska stor om man tittar i budgeten: Vi har lagt 1 315 000 000. Om man ska vara ärlig, vilket jag har sagt att jag ska försöka vara här, handlar det mycket om folkbildning – 1 miljard. Men det ingår som sagt i kulturbudgeten. Så ser det ut. Våra satsningar handlar om bättre villkor för kulturskapare och omfattar . En del under detta är att vi vill att samtliga konstnärsstipendier ska vara skattepliktiga och pensionsgrundande. Vi vill att utställningsersättningarna enligt det så kallade ska gälla och att det ska vara mer pengar till det. Vi tycker att scenkonstallianserna är bra och att de ska utvecklas och omfatta fler kulturutövare. Vi värnar biblioteksersättningen, som vi har diskuterat tidigare. Vi tycker att överenskommelser mellan regeringen och författarförbund, svenska tecknare och fotografer om rätten till förhandlingar är viktiga. Vi vill ha en uppräkning av grundbeloppet med . Det fria kulturlivet får för lite uppmärksamhet från den här kammaren. Det är min erfarenhet efter att ha suttit som ledamot i kulturutskottet . Det fria kulturlivet är rent krasst väldigt kostnadseffektivt, och det är kultur i olika former i hela landet. Det är kanske lite svårt för oss politiker här i att fånga in vad man genomför och när och hur och så vidare, men vi är förmodligen allihop väl medvetna om dess betydelse. Det fria kulturlivet är mer än till för att underhålla. Det bryter ny mark, och detta sker ofta under knappa förhållanden. Vi har sagt att vi tycker att anslaget till de fria grupperna bör ökas med 20 miljoner. Vi har blivit uppmärksammade på den individuella visningsersättningen. Jag tror att alla i kulturutskottet har fått mycket information om att man vill ha ökade anslag. Det är något vi har tagit fasta på i den budget vi lade fram. Där har vi sagt att en höjning på 10 miljoner är helt i sin ordning och skulle behövas. Det gör jättemycket för dessa grupper. Jag nämnde folkhögskoleplatserna, och jag tror att jag kommer att komma tillbaka till det . Sammanlagt läser 12 000 elever in gymnasiekompetens på folkhögskola . Problemet är att alla som vill läsa på folkhögskolor inte får plats, och vi ser ett stort behov. Vi ser också stora möjligheter för barn och unga och människor över huvud taget att läsa på folkhögskolorna. Vi föreslår helt enkelt 10 000 nya platser på folkhögskolor. Vi har en stor budgetsatsning där. Något annat som har uppmärksammats är musik- och kulturskolorna runt om i . Det är något vi ofta frånhänder oss här i kammaren som en fråga. Vi har blivit uppvaktade i kulturutskottet. De efterfrågar en nationell strategi för unga. När man tittar på problematiken ser man att det sedan den senaste lärarutbildningsreformen inte längre finns utbildningar inriktade specifikt mot undervisning i musik- och . Det har uppmärksammats mycket. De som kan strukturen när det gäller hur den svenska är uppbyggd är mycket bekymrade. Hur ska kompetensförsörjningen av? Hur ska vi trygga verksamheternas fortsatta utveckling? Hur kan man jämna ut kostnadsskillnaderna i kommunerna? Vi tycker att vi behöver ta in dessa frågor i en strategi, precis som efterfrågar. En annan sak vi har tagit upp är frågan om fristadsförfattare och hur det skulle kunna utvecklas. Om man följer frågan ser man att det händer mycket positivt runt om i landet. Det är också något som har ökade ambitioner inom. Vi tycker att det är viktigt att stödja de ambitionerna och vidga fristadsbegreppet till att omfatta förföljda kulturarbetare ur andra konstformer. Precis som efterfrågade har vi ett anslag på där. Det finns flera satsningar som är viktiga. Jag tänkte plocka ut en som handlar om det vi brukar kalla miljonprogramsområdena i . Här har vi en inbakad satsning i vår budget. Där kan ideella föreningar tillsammans med kommunala eller privata aktörer ha möjlighet att ansöka om medel för lokala satsningar. Det kan handla om att utveckla teater, slöjd, konst eller utsmyckning av bostadsområden. Jag tror att det är en väldigt bra satsning, och den visar redan på positiva effekter när vi har pratat om den. En regel vi behöver efterleva är den enprocentsregel som finns vid offentlig utsmyckning. Där rekommenderas att av kostnaden för offentlig byggnation utgår till smyckning av konst. Regeln har flera fördelar: Den bidrar till en estetiskt tilltalande offentlig miljö som den skapar möjligheter för konstnärer att arbeta för rimliga ersättningar. I början av mitt anförande tog jag upp frågan om ideologier och skillnader. Jag tycker nämligen att det är svårt att blunda för vilken avgrundsdjup skillnad det är mellan politik för kultur och oss i . I stort vill minska anslaget på varje budgetområde och budgetpunkt där vi i ser att det finns behov och där budgeten behöver stärkas. Det är intressant att se att det är en viktig skiljelinje. Alla budgetposter, tror jag, som har något med internationellt samarbete att göra – till och med bidrag till nationell och internationell ungdomsverksamhet – vill minska anslaget till. Jag vet inte vilka visioner och vilken värld har och vill möta, men jag tycker att det är dags att uppmärksamma detta och att svar ges. Avslutningsvis är kultur, för oss i , en nyckel till mänsklig kraft. Den ökar livskvaliteten, den utmanar, utvecklar och skapar mening och den ger sammanhang. Sist och slutligen vill jag naturligtvis ställa mig bakom alla förslag, punkter och reservationer, och jag yrkar bifall till reservation 2 här och . 111 (SD): Kultur diskuterar vi , och kultur och historia speglar och används för att förstå vår samtid. Den stakar ut en förväntad väg till och en förhoppning om en bättre framtid. Kulturen skapar gränserna för en förståelse av den gemensamma identiteten och det sociala rum vi levt i, lever i och kommer att leva i. Jag är övertygad om att vi i livet får ett behov av att lära känna våra rötter. Det kan vara särskilt tydligt ju äldre vi blir. Var kommer jag ifrån, finns det någon jag kan känna igen mig i eller finns det någon i min släkt som varit med om något särskilt? Finns det en historisk och kulturell förklaring till varför vi är som vi är? Kulturen behövs för att ge oss en kontext när det gäller vilka vi är och hur det blev så här. Jag tror att de flesta – även jag – förstår att kulturen inte ska vara någon form av museum för gamla reliker. Vi förstår att kulturen i varje tidsepok har fyllt en viktig funktion genom att den har varit med och tänjt på gränserna och skapat utrymme för förändring och utveckling. Men trots att kulturen har känt sig motarbetad av sin samtid under alla tidsåldrar, kan den inte heller slå undan det fundament som den står på. Dagens kulturpolitik är alltför fokuserad på att skapa utrymme och tänja gränser – det är en uppfattning som vi har – och detta så till den grad att många kulturutövare själva verkar ha glömt sitt ursprung. Det viktiga blir inte längre kulturens funktion utan dess hantverk. Utan en gemensam förståelse för kulturen och historien riskerar vi att bli rotlösa och endast fokusera på och ytlig provokation utan innehåll och framför allt utan sammanhang. Det finns ett växande intresse hos allt fler av oss av att förstå tidigare historiska gåtor och förhållanden som har präglat oss i generationer, speciellt när det gäller levnadsförhållandena för fattig och rik, kunskap om hantverk, överlevnad i svåra tider och folktro. Som exempel kan jag nämna det genomslag som programmet Antikrundan fick. Helt plötsligt kunde man få en levande historia kring den byrå som man har haft stående hemma i ett hörn . Kulturpolitiker och kulturutövare i stort borde ge akt på att folk i hög grad mer uppskattar historien bakom och berättelsen om det gamla släktsmycket eller byrån än det ekonomiska värdet. Släktforskning är en annan bit som ökar i intresse, möjligtvis utifrån den rotlöshet som många känner i form av ett föränderligt samhälle och splittrade relationer. Här blir det plötsligt exotiskt för många att få kännedom om gamla namns betydelse i släktgrenar, olika dialekter med språkliga skillnader och betydelsen av gamla ortsnamn. Vi har hört sommarpratare tala om våndan av att ha en mördare i släkten trots att det har gått dådet begicks. Vi ser inget motsatsförhållande mellan kultur i går, kultur och kultur . Jag tror att alla tre behöver varandra. Däremot ställer vi oss inte bakom en kulturpolitik som går ut på att allt som är gammalt ska raderas till förmån för allt nyare influenser. Det fyller inget syfte. Däremot tycker vi att det behövs en balans. Inte ens kultur som redan har visat sig stå emot tidens tand klarar sig på egen hand hur länge som helst. De omdisponeringar vi gör i vårt förslag tycker vi innebär en bättre balans. Det innehåller satsningar på att bevara vårt kulturarv – gärna genom att göra detta möjligt för regioner, enskilda och andra som brinner för förståelsen av kulturen och dess historia. Dessa satsningar sker i mångt och mycket på bekostnad av samtidskonst, men till saken hör att kulturarvet har få finansiärer förutom det allmänna. Författare och konstnärer som är samtida har fler möjligheter. De har privata intressen, förlag, publik, tv, radio, medier, upphovsrätter med mera. Möjligheterna att finansiera framtagandet av ny kultur utan statliga pengar är större än möjligheten att bevara gammal, tycks det som. Vi anser därför, herr talman, att det är dags och att det ligger helt rätt i tiden att upprätta en nationell kulturarvsfond och en nationell kulturkanon för att öka både kunskap och status kring vårt gemensamma arv och vad som har präglat oss i generationer. Men utgiftsområdet handlar inte bara om kultur. Vi anser att när det gäller trossamfund och kultur finns det också en annan gemensam nämnare – . Det går inte att bortse från kyrkan, som är tätt sammanflätad med vår historia och kultur och inte minst med vår gemensamma kristna identitet. Många människor känner starkt för kyrkorummet och kyrkobyggnaden, även om man inte är direkt troende. De står som en symbol för något hållbart och en länk till vår tidigare historia. I ett internationellt perspektiv har – vilket få andra länder har – ett stort antal välbevarade byggnader med tillhörande inventarier sedan 1 . De 3 400 kyrkobyggnaderna är ett levande arv som vi har fått från tidigare generationer, och vi sätter ett stort värde på att kunna förvalta dem . Man har även kommit fram till att det finns ett starkt samband mellan kultur och hälsa. Vi som har barn har kunnat se deras naturliga glädje kring skapande verksamheter, ordlekar, sånger och rollspel. Detta har inte bara utvecklat det sociala samspelet utan även det språkliga och kreativa sinnet. Vi har för avsikt att fortsätta tillgängliggöra kulturen för de yngsta barnen när det gäller Skapande skola, men även för de äldre och för dem som har funktionshinder. Jag tror att jag törs påstå att allt som ökar livsglädje, utmaningar och gemenskap minskar ohälsa. Som ringar på vattnet handlar det då också om mindre samhällskostnader i form av depressioner och andra sjukdomar. Vi vet även att idrott och friskvård kan motverka många ålderssjukdomar, bidra till att förhindra fallolyckor och bryta ensamhet och den sociala isolering som många äldre lider av. är ett litet land som ändå har stått sig bra internationellt inom såväl design som musik och idrott. Det är många svenskar inom kultur och idrott som har bidragit till ett internationellt gott rykte för . Bland annat tänker jag på en stor andel idrottsmän och idrottskvinnor som har slagit igenom. Vi tror att den potential som vi har sett i svensk idrott kommer att fortsätta. Det är ingen engångsföreteelse. Om vi nu har visat att det i detta lilla land finns en stor potential inom idrotten bör vi även fortsätta att satsa på eliten, anser vi. Vi ska komma ihåg att barn och ungdomar ser upp till elitidrottare som förebilder och därmed motiveras till idrott. Det kan generera många framtida talanger. Och det är inte bara elitidrotten som får en skjuts av detta, utan jag tror att även handikappidrotten kan få det. Slutligen, herr talman, vill jag säga att satsar på historiska kulturvärden för att bevara kulturarvet och ge vägledning i sökandet efter identitet. Vi satsar på att få ut kulturen till fler åldersgrupper så att fler utanför kultureliten kan få uppleva och uppskatta kultur. Vi satsar på spetsen inom idrott och även på att fler kan få njuta av fysisk aktivitet. 112 (V): Så är det. Så var det även före valet . Majoritetspartierna tyckte att det mesta gick åt rätt håll. De dåvarande oppositionspartierna, som sitter i regering, tyckte att allting var åt skogen. Då kan man fråga sig: Finns det någon objektiv sanning? Det går i alla fall att läsa ut en del siffror på vart samhällsutvecklingen är på väg. Skillnaden jämfört med är att arbetslösheten nu är nästan dubbelt så stor. Då kan man få lite problem om man säger att är på rätt väg, att det går åt rätt håll eller så. Enligt de flesta undersökningar har klyftorna i samhället ökat väsentligt. Fattigdomen ökar i . Då är det lite jobbigt att företräda uppfattningen att den politik man står för är en politik som går åt rätt håll. Utbildningsresultaten och skolresultaten går ned. Svenska elever kan mindre än de har kunnat tidigare. Då får man nästan heta för att lyckas påstå att är på rätt väg. Utförsäkringar från de sociala försäkringssystemen har lett till att allt fler människor har tappat tron på samhället som en gemensam grund för att bygga ett liv. ifrågasätts sociala rättigheter som många har trott skulle vara självklara – rätten till assistans, rätten till transporter och rätten för människor med funktionshinder och sjukdomar att på lika villkor delta i samhällslivet. Jag är säker på att mina vänner i regeringspartierna tycker att jag svartmålar, men även på konstens och kulturens område finns det rätt mycket som pekar åt fel håll. Jag vet inte om ni tittade på Gomorron . De hade en särskild gäst – de har ofta det på morgnarna. I morse var det . Han är känd som punkare och sångare i The (International) Noise Conspiracy och Refused. Han har jobbat med kultur i hela sitt vuxna liv. Han har haft förmånen att dessutom kunna göra det på ett sätt så att han har kunnat försörja sig på det. Han var otroligt kritisk mot kulturpolitiken i landet . Han sade så här: Det verkar som om man tror från de styrandes sida att kultur bara ska vara underhållning, som om all kultur dessutom måste bära sina egna kostnader för att vara bra. Då har man inte förstått ett vitten av vad konst och kultur egentligen är. Vi har ingen kulturpolitik värd namnet . Det här är inte en enskild kulturarbetare. Det här är inte någonting som bara några få säger. När jag är ute och pratar konst- och kulturpolitik är det till och med så att jag ibland får försvara kulturministern, för hon är inte så dålig som många kulturarbetare påstår. Men visst är det dåligt. Jag skulle vilja säga att det som saknas kanske framför allt är ett tillgänglighetsperspektiv, ett tillgänglighetsperspektiv som behövs på tre olika sätt. Det första handlar om den självklara rätten att själv få utöva kultur. Naturligtvis är den rätten ännu viktigare för barn och ungdomar, eftersom det är då vi lär oss. Därför är en av de viktigaste institutionerna vi har. Tyvärr finns den inte i alla kommuner. Tyvärr tar de rikaste kommunerna, moderatledda kommuner i , ut avgifter som gör att hinder finns för många barn att delta. Men i sig är en fantastisk uppfinning. utbildas inte tillräckligt med pedagoger som kan fullgöra uppgifter. Här behöver vi verkligen satsa, om vi menar allvar med alla barns och ungdomars rätt att själva få pröva på. Bland dem finns det – det är jag övertygad om – mängder av pojkar och flickor som skulle kunna bli virtuoser på sina områden, om de bara fick chansen att pröva på. Men där finns också många som i likhet med mig sannolikt saknar någon större begåvning för konstskapande och som ändå skulle växa och tycka att det var roligt att faktiskt få pröva på. Amatörkulturen är också ett sätt att stimulera människor. Det handlar om rätten att delta, att själv få pröva på, att själv få skapa. Folkbildningen och studieförbunden har en självklar roll i alla människors rätt till kulturskapande. På alla de här områdena går det åt fel håll. Men detta är bara en del av den tillgänglighet som är nödvändig. Den andra delen gäller tillgång till den professionellt utövade kulturen. Där handlar det om att ändra synsätt, att inte se kulturen som något särintresse. i säger med stolthet: Jag företräder inte kulturarbetarna. Nej, det är synd. Det skulle vara omöjligt för någon som är ansvarig för sjukvården att säga: Jag företräder inte dem som arbetar inom sjukvården. Det bör man göra. Om man vill ha kvalitet inom sjukvården måste man se till att de som är anställda där får goda villkor. Samma sak gäller kulturen. Kultur som välfärd förutsätter att konstutövare och kulturskapare har goda villkor. Då måste villkoren förbättras. Det är svårt att försörja sig på sitt konstnärskap . Många kulturutövare har villkor som är långt under vad som är rimligt. Allra värst är det för kvinnliga bildkonstnärer. De tjänar i genomsnitt på sitt heltidsutövande av konstnärskapet . Det är skamligt. Det behövs naturligtvis också fler mötesplatser och fler investeringar för att konsten och kulturen ska få ta plats. Inte heller där går det åt rätt håll. Vi ser inte någon sorts genomtänkt tanke på att människor ska få tillgång till kultur, utan kulturen ska vara som en vara bland andra. Kulturen ska vara någonting man kan välja eller välja bort. Den ses inte som en gemensam nyttighet. Den tredje tillgänglighetsaspekten handlar om det självklara, nämligen att bygga bort alla hinder som finns för alla oss som har någon form av funktionshinder. Det handlar om att se till att vi människor, oavsett var vi befinner oss i livet och oavsett vad vi lider av för skavanker eller sjukdomar har rätten och möjligheten att ta del av all den kultur som produceras i landet. Mot detta har vi en regering som har till uppgift att rätta till problemen och att beskriva en riktning som gör att man skapar hoppfullhet och kanske åtminstone lite hopp om framtiden hos dem som arbetar inom kultursektorn. Det har man inte lyckats särskilt bra med, om jag ska vara snäll. I den här talarstolen och på andra håll har kulturministern och andra företrädare för Alliansen sagt att den största kulturpolitiska reform som regeringen har åstadkommit är jobbskatteavdraget. Då är man något begränsad i sitt synsätt, skulle jag vilja säga. Det är man först och främst eftersom man då förvandlar konsten och kulturen till en vara och säger: Ja, men det är någonting som folk kan köpa om de får mer pengar. Då har man inte alls förstått kulturens betydelse. Men det handlar också om att man då utesluter stora delar av befolkningen från möjligheten att i större utsträckning ta del av kultur. Det är inte bara så att arbetslösa inte har fått något jobbskatteavdrag. De har också fått försämringar, precis som de sjuka har fått försämringar. Och pensionärerna har inte heller fått något jobbskatteavdrag. Tydligen är rätten att få tillgång till kultur begränsad till dem som arbetar. Och tydligen är nödvändigheten av att satsa på kultur störst i gruppen högavlönade män. Det är inte riktigt min syn. Dessutom har vi en kulturminister som i varje fall enligt tidningsuppgifter sagt: Ja, jag skulle lika väl kunna kallas underhållningsminister. Det var ganska underhållande sagt, men om det är sant är det precis det som kritiserar, att all kultur ska vara underhållande. Kultur är inte det, och kultur ska inte vara det. Kultur ska reta och provocera. Kultur ska tänja gränser. Kultur ska till och med göra mig upprörd och förbannad. Och det kan vara riktigt bra kultur, kanske just för att jag blir retad och upprörd. Vi behöver väsentligt mer pengar till kulturen och till kulturutövarna.