prot · H10947 · 2013-12-16 00:00:00 — Men den afghanska polisen var fortfarande en icke-fungerande sådan. De lokala poliserna kunde ena dagen vara poliser och vara insurgenter. Försvarsmakten ansåg att vi skulle arbeta mer med säkerheten. Däremot arbetade med civila insatser i området i stället för att skicka militär. Vi hade en minimal skara civil personal på plats, och den hade uppenbara svårigheter att hävda sig i den militära miljön. När vi träffade lokala politiker klagade de över att inte var närvarande civilt, till exempel genom att bygga vägar etcetera som andra länder i andra PRT. Alla kände till och deras arbete men kopplade inte det till det svenska biståndet, vilket de gör . Under nästa resa med utrikesutskottet till Mazar-e och var planeringen för tillbakadragandet påbörjad. Den civila representanten var på plats, och vi fick röra oss utanför campen utan full skyddsutrustning när vi besökte stan. Den svenska truppen hade då gått från stridande till stödjande. Det innebar i praktiken att de var mer stridande än tidigare eftersom de arbetade på uppdrag av den afghanska armén och följde med den på uppdrag. De så kallade insurgenterna var fortfarande mestadels kriminella grupperingar. På Natohögkvarteret fick vi veta att den afghanska armén blivit mycket bättre och att det mesta tydde på att den skulle klara övergången 2014. I Mazar-e och träffade vi många företrädare för afghanska hjälporganisationer, bland annat lokala företrädare för . De uttryckte alla oro för vad som skulle ske när de utländska trupperna lämnade landet, särskilt för kvinnor och mänskliga rättigheter i stort. Men de var också tydliga med att det var rätt att trupperna lämnade landet och att afghanerna måste ta ansvar för sin egen utveckling. Truppnärvaron hade blivit en återvändsgränd. Också regionala och nationella politiker och företrädare för andra givare gav ungefär samma budskap. Från EU:s polisinsatschef – som för övrigt är svensk och från – fick vi höra att det är av avgörande vikt att stärka den lokala afghanska polisen. Det är en analys som jag delar till . var några från utskottet på plats igen för att se hur arbetet går. Planering för hemfärd och nedmontering av campen var i full gång. Försvarsmakten ansåg att säkerheten var god i Mazar-e men att den blivit sämre i de två provinser som redan lämnats. Inne i Mazar-e var vi helt befriade från skyddsutrustningen, till skillnad från första gången då vi var rustade till tänderna med sådant. De orosmoment jag kan se är att de civila svenska insatserna i norr, som har fortsatt även i de provinser som redan har lämnat, inte kommer att kunna genomföras som tidigare när vårt kontor i Mazar-e stängs. Sida vill såvitt jag har förstått inte längre ha utsända kvar i norr utan enbart i . Det har lett till att regeringen beslutat stänga det svenska kontoret i Mazar-e . Våra medarbetare i Mazar-e uttryckte att det pågår en massa arbete i norr och att de i norr, där säkerhetsläget är så mycket bättre än i , också har en helt annan möjlighet att följa upp de projekt som pågår. I är det mycket svårare för våra utsända att ta sig ut för att besöka projekten. Vi får säkert anledning att återkomma till det framöver – jag frågade biståndsministern lite om det , till exempel. Det kommer ju en ny strategi för . Jag hoppas att vi kan få vara med och påverka den. Men redan i propositionstexten finns en formulering inlagd som innebär att vi gärna ser en fortsättning av arbetet i norr. Förutom från utsänd personal i Mazar-e finns mycket kompetenta lokalanställda som arbetat med svenskarna . Det är viktigt att inte avbryta det arbete som inletts. Det vore en mycket dålig signal att sända ut till de lokala makthavarna att vi drar tillbaka även det civila stödet när vi i andra sammanhang utrycker att vi är i långsiktigt. Vi talade bland annat med den förre krigsherren, numera guvernören, i . Han uttryckte att är på väg ut ur krig och konflikt och behöver fokusera på och planera för utveckling. Han berömde både Svenska Afghanistankommitténs arbete och Försvarsmaktens stöd till afghanska armén. Enligt Atta har transitionen gått lugnt och utan att maktvakuum uppstått. En stor militärakademi har öppnat. Den afghanska polisen är färre till antalet ute i fält men mer kompetenta. Hundratusentals studerar; i norr är hälften flickor. Atta menar att afghanerna bör klara sig själva men att det behövs valobservatörer på plats till valet , vilket inte centralregeringen vill ha. För att inte fienden ska rekrytera ungdomarna behövs jobb, utveckling och infrastruktur enligt Atta. Det är också nödvändigt att arbetstagarna får bättre löner för att förhindra korruption. Provinsen har en femårig utvecklingsplan. Bistånd behövs fortfarande för bland annat mekanisering av jordbruk, infrastruktur, utbildning, hälsa och näringsliv. Det stärker och bekräftar vår syn att det är de civila insatserna som kommer att göra skillnad i framöver. Även om Atta säger att allt är frid och fröjd är så inte fallet egentligen. Det stämmer att det är lugnare än tidigare, men det gäller absolut inte hela . Den svenska insatsen befinner sig i norr, i det kanske lugnaste området. Det är inte ett talibantätt område och fienden är, som jag sagt, väldigt diffus och något som den afghanska armen och polisen i första hand bör kunna hantera själva. Landet som sådant är inte i ett läge att jag kan säga att de afghanska flyktingar som kommer till kan åka hem utan fara. Kriget fortsätter i stora delar av landet. Valet kommer att vara avgörande för vad som sker framöver, och dialogen mellan olika folkgrupper måste ges tid för att hitta gemensamma lösningar. Det är något afghanerna själva måste genomföra, och det är också deras vilja. Det är därför bra om vi ger de flyktingar som redan befinner sig här chansen att utbilda sig, jobba och skaffa sig ett yrke. Den dag de själva eventuellt väljer att återvända kan de vara en stor tillgång för landet. Det är också en form av bistånd. Slutligen vill jag tacka alla dem som har varit i på uppdrag av Försvarsmakten och den svenska . De har gjort ett mycket bra arbete. Det ska de ha all heder för. Jag yrkar än en gång bifall till utskottets förslag. 185 (FP): Flera talare har varit inne på det faktum att vi nu har befunnit oss i i större eller mindre format , vilket strax gör det till en lång insats. Som alla har vittnat om här närmar sig insatsen i dess nuvarande form sitt slut. Då är det naturligtvis hög tid att fundera över den utvärdering som förr eller senare måste göras av den samlade svenska närvaron i . Det rör sig om i vart fall ett tvåsiffrigt antal miljarder som har spenderat i bistånd och militär närvaro i landet. Det handlar många tusen svenskar som har tjänstgjort . För fem eller var det en mening som jag tror ofta förekom i den här talarstolen. Den löd ungefär: Ingen säkerhet utan utveckling och ingen utveckling utan säkerhet. Det ägde sin riktighet. När man nu konstaterar att det svenska biståndet till ökas på rejält 2015–2024 till 8–8,5 miljarder och att är största mottagarland, som vi drar ned numerären militärt, ställer det lite frågor till oss i den här salen. Det kan tyckas en smula paradoxalt att vi ökar biståndet när vi minskar numerären. Det får en att ställa sig frågan: Hur såg det ut med balansen mellan utveckling och militär närvaro då, för fyra, fem eller ? Var den balans som hade uppnått optimal med avseende på dessa två storheter – utveckling och säkerhet? Vi kan också konstatera att den svenska representationen i har visat på en väldig bredd. Det är inte bara Försvarsmakten som har varit i , utan det är våra polismyndigheter, domare, biståndsarbetare av olika slag och också med personal. En viktig fråga för den kommande utvärderingen blir: Var alla dessa representanter, alla dessa funktioner, tillräckligt väl samordnade? Fanns det en tillräckligt stark politisk styrning för att hålla ihop detta till det som vi brukade kalla comprehensive approach, eller är det så att vi har saker att lära? För min del, herr talman, kan jag konstatera att idén om en civil ledning av vårt svenska PRT dök upp första gången här i kammaren 2007. Likväl dröjde det till mars månad 2012 innan detta materialiserades. Det finns också skäl att ställa frågor kring insatsens målsättning. FS har vi alla lärt oss är benämningen på den mission som vi har i , och FS står för fortsättningsstyrka. Den benämningen ger i sig upphov till frågor: Fortsättning på vad? Fortsättning mot vad? Jag tror att man på ett övergripande plan kan konstatera att det inte skapades förutsättningar för framgång i . Då tänker jag inte i första hand på roll, utan jag tänker på den scen som i första hand EU, FN och Nato hade att ställa i ordning. Jag tror mig kunna konstatera att det inte blev någon politisk samsyn i regionen kring vilken agenda som skulle gälla i . Alla länderna runt omkring fortsatte att spela efter sina intressen och sin egen dagordning. De må ha hetat , , eller annat – man samlade inte ihop regionen politiskt för att skapa förutsättning för framgång. Man kan också fråga sig, i ett av världens mest språkligt, religiöst och etniskt splittrade länder: Var det rimligt att satsa på en central regim i som skulle lösa alla problem? Hade vi kunnat överväga ett större regionalt självstyre, eller hade kunnat överväga detta? Sådana lösningar prövades bland annat i och gav ett delvis annat utfall. Som var inne på: Hur var det med relationen i stort mellan biståndet och den militära närvaron? nämnde relationen 1:5. Jag tror faktiskt att det var värre än så. var det satsat på bistånd mot satsat på militär närvaro. Det är viktigt, när vi genomför svenska internationella insatser, att vi har någon sorts effektmätning. Det skapar förutsättningar för utvärdering, och det ger oss möjligheter att visa svenska medborgare att de internationella insatserna spelar roll. Jag tror också att vi måste bli långt bättre på att formulera det som internationellt kallas exit strategy. Vilka villkor ska vara uppfyllda, vilka mål ska vara nådda när insatsen anses framgångsrik? Det är som sagt många svenska medborgare och även lokalanställda afghaner som har gjort insatser i . Tvivelsutan har den här insatsen också gjort skillnad. Man kan diskutera – och det är väl fortfarande osäkert – i vilken utsträckning skillnaden kan bli bestående, men att vi har varit på plats har naturligtvis inneburit förutsättningar för en uppbyggnad i delar av . När våra soldater har funnits på gatorna har skolflickor kunnat gå till skolan, och då har också människor kunnat ägna sig åt sina arbeten. Den utvärdering som jag talar om tror jag också att vi är skyldiga dem som har gjort den här insatsen. De behöver veta vad de har uträttat och åstadkommit, men de vill också gärna veta vad vi tillsammans hade kunnat göra bättre. I betänkandet på s. 13 sägs det: Som tragiska erfarenheter har visat kan förluster av människoliv i samband med fredsfrämjande uppdrag och krishanteringsinsatser inte uteslutas. Jag kan konstatera att vår insats i bär tydliga vittnesbörd om detta. har den svenska försvars- och säkerhetspolitiken mer präglats av diskussioner om ryska flygövningar än om internationella insatser. Så är det med både Försvarsmakten och oss försvarspolitiker: har en förmåga till snabb förflyttning alltemellanåt. Det allra bästa tack som jag tror att vi kan rikta till dem som svarade för insatsen i och som kommer att svara för den ännu är att denna riksdag fortsatt har fokus på det internationella fredsfrämjande arbetet. Det är inte så, , att det finns någon motsättning mellan den nationella förmågan och den internationella insatsen. Det är min övertygelse att om vi i det svenska militära försvaret inte hade präglats av det operativa allvar som vår närvaro både på och i har gett oss hade dess värre tillståndet varit sämre än det är. Därmed yrkar jag avslag på reservationerna och bifall till utskottets förslag. 186 (KD): Jag vill börja med att yrka bifall till förslaget i betänkandet i dess helhet och avslag på samtliga reservationer. Vi diskuterar alltså den svenska medverkan i ISAF-styrkan. Det har vi gjort . Vi har varit på plats ; det har varit en lång insats. Det är alltså FS 26 som är på plats. Som har sagts är det alltså en fortsättningsstyrka. Vi finns där för att vi har fått ett uppdrag och en inbjudan från den afghanska regeringen och från . Jag hade tillsammans med flera andra från tillfälle att besöka FS 20 . Precis som de flesta andra svenskar hade jag satt min fot på mark. Men det var en spännande resa. Mest minnesvärt var att träffa de svenska soldaterna och lyssna till deras berättelser, både det som var positivt och det som de upplevde som negativt. Framför allt var det intressant att få göra besök utanför Northern , den svenska basen, och träffa människor. Jag kommer aldrig att glömma ett besök på en flickskola. Man såg glädjen i ögonen på dem för att de fick gå i skolan, något som vi tar för givet. Det är ett påtagligt exempel på vad vi har kunnat göra tillsammans med andra. Det var tidigare i princip omöjligt för flickor att gå i skolan, vilket vi har kunnat ändra. Vi har kunnat göra förändringar så att kvinnor får sjukvård. Med det sagt är vi inte på långt när färdiga. Men våra svenska soldater har gjort en avgörande skillnad. när vi har FS 26, fortsättningsstyrka 26, på plats, vilket faktiskt är den sista, kan det finnas anledning att särskilt tänka på de tusentals soldater som har skickats ut och de fantastiska insatser som de har gjort. Dessa insatser har också kostat människoliv. Det är löjtnant förlorade sitt liv efter ett sprängdåd i . högtidlighölls minnet av honom under en minnesceremoni på Camp Northern Lights. Jag ska läsa vad som står på Försvarsmaktens hemsida, där man speciellt rapporterar om verksamheten i . färdades och kollegan i ett fordon på vägen inte långt från den svenska basen i norra . En hemmagjord bomb sprängdes när deras bil passerade och och skadades svårt. dog av sina skador. dog av sina skador på militärsjukhuset i . Det är alltså två av de totalt fem svenska soldater som har fått sätta livet till. Fältprästen sade under högtidstalet: Det som skedde går aldrig att göra ogjort. liv är oåterkalleligt förlorat. Men minne lever. Så länge vi bär minnet av honom lever hans liv och gärning i våra liv. Det är vår uppgift att minnas och hedra . Dödens meningslöshet kan vi fylla med mening genom att föra hans verk och strävan vidare. Hans uppoffring blir en uppfordran till oss att vilja och våga tro på livet trots dödens närhet och realitet, trots alla rapporter om våld, brutalitet och kränkningar. En uppfordran att kämpa det godas kamp. Jag vill säga detta för att vi ska komma ihåg dem. Speciellt vill jag säga detta till anhöriga om den insats som han gjorde och som så många andra har gjort, även civila hjälporganisationer, för att hjälpa afghanerna. Precis som andra har sagt här tidigare vill jag till anhöriga till dem som finns i som lyssnar på denna debatt säga att ni ska veta att det finns en stark uppslutning här i riksdag för deras insats. Flera av oss här i bär en knapp där det står: Stöd våra utlandstrupper. Ni ska känna stödet, och vi önskar att ni får en härlig jul tillsammans. Ni som finns i för har blivit utskickade av riksdag. Afghanska myndigheter ansvarar numera för säkerheten i hela landet, och ISAF:s roll har övergått till att vara stödjande. Övergången av säkerhetsansvar från ISAF till de afghanska säkerhetsstyrkorna har gått planenligt, och uppgick den internationella säkerhetsstyrkan till omkring 87 000 personer, och målet om 352 000 personer inom den afghanska säkerhetsstyrkan är nu uppfyllt. För svenskt vidkommande innebär det att hela det svenska säkerhetsansvaret är överlämnat till afghanska myndigheter. Som det har sagts tidigare finns kvar. Vi var det första landet som lovade att finnas kvar och utöka biståndet. När vi var på besök var detta påtagligt. Den brunn med rent vatten som då fanns där fanns inte tidigare. Det är ett exempel på svenskt bistånd. Inte minst har gjort ett fantastiskt arbete och kommer att göra det fortsättningsvis med stöd av riksdag och regering. Frågan om situationen för tolkarna är inte avklarad. De har gjort en fantastisk insats som var helt avgörande för att vi skulle kunna verka där. Min förhoppning är att denna fråga kommer att få en lösning så att de som vill ska kunna få en möjlighet att komma hit till . vill jag säga att tillsammans med FN, EU och flera andra länder kommer att fortsätta sitt engagemang för . Vårt intresse för fred och frihet är långsiktigt. Vi har investerat i området, och är det viktigt att arbetet inte går till spillo trots att vårt engagemang nu övergår i en ny fas. 187 Försvarsminister (M): Vårt engagemang för är långsiktigt och brett. Det syftar till att bidra till fred och säkerhet, stärka demokratin och möjliggöra utveckling. Kvinnors situation är särskilt i fokus. Jag besökte senast – Mazar-e och – . Jag fick då inte bara möjlighet att ta del av den svenska styrkans arbete på plats utan också utrymme att i träffa företrädare för den afghanska regeringen. Vid ett besök i insatsområdet blir det tydligt att det svenska militära bidraget till ISAF, och ISAF i sin helhet, har gjort skillnad. I Mazar-e kan man se mängden rondeller, man kan se den nya järnvägen och man kan se de nya skolorna. Man kan se nya hälsokliniker, där också kvinnor får ta del av vård. Det är tydliga exempel på ett lugnare läge och bättre förhållanden för folket. Under mina möten med regeringsföreträdare i uttryckte man en genuin tacksamhet över stöd till . Det är ett stöd som ju sträcker sig tillbaka , då började arbeta i landet. Jag träffade också företrädare för det afghanska parlamentets underhus och talmannen. Även de uttrycker en tacksamhet över det har gjort, men man vädjar också om fortsatta stöd till . blir mycket viktigt för . Ja, det har sagts inför många årsskiften att blir det avgörande året för , men känns detta om möjligt ännu tydligare än . Politiskt står man inför presidentval och val på provins- och distriktsnivå . Att valen genomförs på ett fritt, säkert och rättvist sätt blir av stor betydelse för den fortsatta utvecklingen. Efter presidentvalet kan det finnas viss möjlighet till en nystart för en freds- och försoningsprocess, men det blir också en utmaning att genomföra maktskiftet till en ny president och en ny regering. Säkerhetsmässigt fortsätter ANSF att ta över säkerhetsansvaret. Förtroende och stöd från befolkningen är viktigt för att ANSF, alltså de afghanska nationella säkerhetsstyrkorna, ska lyckas i sitt uppdrag. För en fortsatt internationell närvaro till stöd för de afghanska säkerhetsstyrkorna krävs att det bilaterala säkerhetsavtalet mellan och , det som kallas BSA, finns på plats. Det vi har sett är att det finns ett folkligt stöd för avtalet genom rådslaget loya jirga, men trots det har president ställt ytterligare krav på innan avtalet kan undertecknas. Det har precis kommit rykten om att avtalet kanske inte kommer att undertecknas förrän det finns en ny president på plats, det vill säga efter april. Ett uteblivet avtal kommer att få stor negativ påverkan på det fortsatta internationella engagemanget i , framför allt för NATO:s framtida rådgivningsinsats men även för möjligheterna att genomföra biståndsarbete. Över ett decenniums militärt engagemang inom ISAF närmar sig nu sitt slut. Vi har – det har samtliga partier vittnat om – all anledning att vara stolta över vår insats. Svenska soldater och officerare har hanterat sitt uppdrag professionellt och kompetent. Insatsen har också varit viktig för Försvarsmaktens egen, interna förmågeutveckling. Transitionsprocessen, det vill säga överförandet av säkerhetsansvar till de afghanska säkerhetsstyrkorna, har gått enligt plan. tillkännagav president den femte och avslutande transitionsomgången, och i och med den milstolpen ansvarar afghanska myndigheter numera för säkerheten i hela landet. ISAF:s roll har övergått till att vara enbart stödjande. Säkerhetsstyrkornas förmåga och kvalitet ökar successivt. Lokalbefolkningens förtroende för säkerhetsstyrkornas förmåga att hantera säkerheten ökar också. Självklart kvarstår dock utmaningar när det gäller säkerhetsstyrkornas förmåga, och det är därför viktigt att vårt och det övriga internationella samfundets engagemang fortsätter. Enligt den politiska överenskommelsen mellan regeringen, Socialdemokraterna och de gröna har en gradvis reducering av den svenska militära närvaron skett, som det civila engagemanget har ökat. Det militära engagemanget har successivt förändrats från stridande trupp till stödjande insatser. För svensk del är ca 300 personer på plats i . Till detta tillkommer det svenska helikopterbidraget med fyra , vars uppgift är att kunna genomföra medicinsk evakuering. Det finns också personal till stöd för avveckling av infrastruktur och hemtransport, vilket har nämnts i tidigare anföranden. Tillsammans med , och lämnar stöd till de afghanska säkerhetsstyrkorna inom samarbetet Nordic Baltic Transition Support Unit. Samarbetet har varit inriktat på militära och polisiära rådgivnings- och utbildningsinsatser, främst inom . är ramnation för samarbetet. I propositionen, herr talman, föreslås att medger att regeringen ställer en väpnad styrka om högst 600 personer till förfogande för deltagande i ISAF till och med utgången av december månad 2014, givet att det finns ett giltigt mandat för styrkan enligt beslut av . Här har ISAF:s mandat förlängts till att gälla fram till . När det gäller den styrka som finns på plats, där vi har , och under ramnationsansvar från sida, kommer bidraget till ISAF att avslutas vid utgången av maj månad . Då kommer som sagt det svenska bidraget att tas hem, inklusive bidraget med . Det samarbete vi har haft kommer också att avslutas. I samband med det kommer även Camp Northern Lights att stängas. När det är gjort måste man fortsätta se till att det inte finns någonting kvar som har ansvar för. Vi kan nämligen inte lämna kvar som inte är önskade, utan här har självklart , som alla andra länder, en skyldighet att se till att man lämnar platsen som den var när man kom dit. Därför behövs extrapersonal i form av en så kallad omstruktureringsstyrka. Den ska kunna vara verksam i insatsområdet som längst till utgången av 2014. Det är också någonting som framgår tydligt av propositionen. Efter att ha bidragit till ISAF /02 avslutar alltså sitt militära bidrag till ISAF . Regeringens inriktning är dock att även efter ska bidra till det internationella samfundets ansträngningar när det gäller att stödja de afghanska säkerhetsstyrkorna, som har uppgiften att hantera säkerheten i landet. avser därför att bidra till den kommande utbildnings- och rådgivningsinsatsen. Det finns inget bra svenskt namn på den, utan den har nämnts under debatten som RSM – Resolute Support Mission. Tanken finns fortfarande bara på planeringsstadiet, men det är en utbildningsinsats med fokus på utbildning, rådgivning och stöd till de afghanska säkerhetsstyrkorna. Det gäller stabs- och ledningsnivå, och tanken är att RSM ska kunna sättas upp och vara fullt operativt . bidrag till RSM planeras bestå av högst 50 personer på plats i , i huvudsak verksamma i de norra delarna av landet. Innan den nya insatsen kan inledas måste det dock finnas en överenskommelse med afghanerna om insatsens innehåll. Jag nämnde tidigare frågor som handlade om det bilaterala säkerhetsavtalet mellan och , men det är naturligtvis också så att frågorna gällande mandat och det så kallade statusavtalet måste vara lösta. Hela planeringsarbetet med operationsplanen för RSM har därför skjutits upp, eftersom vi inte har ett bilateralt avtal och därmed inte heller ett statusavtal – ett så kallat Status of Forces Agreement. Vi hoppas att detta kan komma på plats så fort som möjligt. Då kan nämligen planeringen fortsätta. Regeringens inriktning, herr talman, är att ska bidra med rådgivare till de afghanska säkerhetsstyrkorna.