prot · H10940 · 2013-12-05 00:00:00 — Jag tror att de regionala högskolorna är viktiga för en stark konkurrenskraft i hela landet. Då kan man inte bara låta en sådan här utveckling ske. När jag har besökt har man sagt att man fick ett uppdrag att höja kompetensen i regionen och att man har levt upp till det uppdraget men att de som gör utvärderingar inte tittar på sådana saker som man har levt upp till. Det tycker jag i så fall är en brist i politiken. De kanske tittar på en smal del av andra faktorer. Det här är superviktigt för demokratin i . Det är jätteviktigt för att hela landet ska leva och för att konkurrenskraften ska finnas. Du nämnde här, Boriana, att 10 000 utländska studenter tidigare var inräknade. Då tänker jag att det kanske också hänger ihop med regeringens politik att ta ut de här avgifterna från utlandsstudenter. Vi kanske inte ska inveckla oss för mycket i utbildningspolitiken, men på något sätt ser vi här hur det ena hänger ihop med det andra. 146 BORIANA (M) replik: Jag fortsätter att hävda att Alliansen satsar väldigt mycket på utbildningspolitiken. Som jag sade: av varje årskull fortsätter till högskolor eller universitet. De kommer snart att bli . När det gäller kvoten för utländska studenter och införandet av avgifter tycker jag att det var rätt beslut. Det var alldeles för många som kom för att utbilda sig men inte stannade i landet. Det är inte svenska skattebetalares uppgift att betala för utbildning, och det är fel att locka folk med gratis utbildning. Man ska locka med hög kvalitet. Folk ska vara beredda att betala för utbildningen de får i . De ska känna att de får valuta för pengarna, och det erbjuder vi bara om vi har utbildning med hög kvalitet. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) 12 § En hållbar rovdjurspolitik Miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2013/14:MJU7 En hållbar rovdjurspolitik (prop. 2012/13:191) föredrogs. Kammaren biföll utskottets förslag att ärendet fick avgöras efter endast en bordläggning. 147 i (S): ska vi debattera miljö- och jordbruksutskottets betänkande nr 7, En hållbar rovdjurspolitik. Rovdjurspolitiken är, som så har konstaterats i den här talarstolen, ett politiskt område som engagerar på ett sätt som få andra. Den innehåller flera delar, allt från det rent känslomässiga till det rent vetenskapliga och tekniska, och alla delarna går att fördjupa sig i så djupt att man nästan drunknar. Debatten om siffror, genetik och inavelsgrader tenderar ibland att rent överskugga det som frågan egentligen handlar om: de magnifika rovdjuren och de människor som på olika sätt har att hantera allt vad det innebär att ha dem nära sig i sin vardag. Det är just det som vi politiker borde fokusera på i första hand. Tyvärr är det dock inte alltid där som vårt fokus hamnar. har vi från Socialdemokraternas sida varit mycket tydliga med att vår dörr står öppen för att göra blocköverskridande överenskommelser om rovdjurspolitiken. Anledningen till det är att vi vill ha långsiktiga lösningar, med tydlighet, så att de som berörs av den förda politiken ska veta vilka spelregler som gäller på lång sikt. Som bekant har dock inte regeringen varit intresserad av detta. I stället har man kört ett eget race, som har resulterat i kortsiktiga utspel och lösningar och som inte lett till någonting mer än att vi har fått EU:s ogillande över vårt sätt att hantera vår politik, och då framför allt när det gäller vargen. tillsattes såg jag det som positivt, och jag vet att många andra också gjorde det. De deltagande organisationerna i sträckte sig så långt man bara kunde åt alla håll för att hitta långsiktigt hållbara lösningar i den mycket infekterade politikfrågan om varg. När man i kommittén lyckats komma överens väljer dock regeringen att till stora delar ignorera förslaget och har plockat ut några enstaka delar av det och lagt in i propositionen – detta trots att var oerhört tydlig med att dess överenskommelse förutsatte att alla delar i förslaget fanns med. Detta är ett rätt märkligt agerande av regeringen. När det nu fanns en reell möjlighet till långsiktig lösning valde man att inte ta den chansen. Ett annat märkligt beteende av regeringen var att bjuda in oss socialdemokrater till förhandling om propositionen när själva beredandet av den redan var i gång i utskottet. Man har haft på sig att föra dialog med oss, men man väntar alltså tills alla texter är skrivna, alla förslag är bearbetade i de olika partigrupperna och första beredningstillfället i utskottet redan har varit. Det har varit en hel del debatt efter att regeringen valde att lämna förhandlingen. Olika rykten florerar om vad som egentligen sades och vad vi socialdemokrater egentligen krävde som var så kontroversiellt att regeringen valde att bryta förhandlingarna utan att ens lägga fram ett slutbud. Därför tänkte jag reda ut lite grann om vad det var som hände. Den ingång i förhandlingen som vi bjöds in till var: Om ni är villiga att diskutera er motion och er modell om vem som ska fatta beslut om vad som är gynnsam bevarandestatus är vi beredda att diskutera siffror. Okej, sade vi. Vi är beredda att diskutera det. Vi har en helt annan modell än regeringen, men vi var faktiskt beredda att lämna den. Jo, vi tycker det viktigaste är att vi får långsiktiga lösningar. Vi var beredda att gå med på att gynnsam bevarandestatus för rovdjuren ska beslutas politiskt genom att fastställa ett intervall som är ett flexibelt golv för vad som är gynnsam bevarandestatus. Intervallet avser alltså ett flexibelt golv – inte ett golv och ett tak, som man alltför ofta vill göra gällande i debatten. I regeringens modell är det sedan upp till att fastställa det slutgiltiga referensvärdet inom det intervallet. Våra krav var då följande: skulle i samråd med fastställa det slutliga referensvärdet. Vi ville införa en permanent rovdjurskommitté. Intervallet gällande varg ville vi ändra från det föreslagna 170–270 djur till ett intervall på 200–300 djur. Vi har ett kongressbeslut som är väl känt om att vi ska ha minst 200 vargar i . Utöver detta ville vi ha förtydligande skrivningar om att vargstammens genetiska status ska följas upp kontinuerligt. Det är något som görs men som man inte tydligt fastställer i propositionen att man ska fortsätta med. Vi ville också ha en förtydligande skrivning om att den totala rovdjurspopulationen i landet kan överstiga den totala summan av referensvärdena för gynnsam bevarandestatus. Så är det , se till exempel på björnen, där populationen ligger betydligt över vad som är fastställt som gynnsam bevarandestatus. Det står också tydligt i propositionen att man numera ska se referensvärdena som miniminivåer och inte som tak. Vi ville dock ha en förtydligande skrivning eftersom det i debatten om den föreslagna rovdjurspolitiken har visat sig att många ändå uppfattar regeringens förslag som ett golv och ett tak för populationerna. En förtydligande text hade kunnat stävja den debatten. Vi ville också att det någonstans i målbeskrivningen för den framtida rovdjurspolitiken skulle framgå att den också har en koppling till de svenska miljömålen. I det liggande förslaget hänvisas bara till . Vi tycker det gott kan framgå att det inte bara är för EU:s skull som vi vill ha långsiktig och hållbar rovdjurspolitik i . Mot detta skulle vi alltså köpa resten av regeringens förslag. När vi kallades till det sista förhandlingstillfället kändes det bra. Det kändes som om vi var överens. De sista förslagen som jag räknade upp hade vi inte ännu diskuterat, men det handlade ju om textförtydliganden, och det borde inte vara något problem. Våra förslag var också överlämnade dagen innan. När vi kommer in får vi dock beskedet att man här och avbryter förhandlingarna från den borgerliga sidan, eftersom de senaste förslagen vi lagt fram var orimliga. Vi får inget slutbud att ta ställning till. Det finns inget intresse av att fortsätta diskutera, utan förhandlingarna är över. I den efterföljande debatten har det låtit som om det var siffrorna för varg som fällde allt. Det var det ingen som nämnde för oss vid bordet. Om man, som man sade, var villig att diskutera siffror, kan man ju tycka att en förskjutning av intervallet med 30 djur i det flexibla golvet inte borde ha varit ett oöverstigligt krav. Som sagt lades det heller inte fram något annat förslag för oss att ta ställning till. Hur ska man då tolka det som hände? Ja, frågar ni mig så kändes det som att det aldrig fanns en riktig intention att faktiskt göra upp. Måhända var det ett försök att undkomma den kritik man hade fått för att man inte hade försökt göra upp med oss. Vi tänjde och böjde våra politiska ställningstaganden och gick regeringen till mötes. Det gjorde vi för människornas skull, för rovdjurens skull och för att detta skulle bli långsiktigt hållbart, men det var man inte intresserad av. I stället väljer man nu att köra igenom sitt ursprungsförslag med stöd av , i stället för att göra upp med största parti. Det är en strategisk bedömning som man kan ifrågasätta, men vi kan konstatera att den är gjord någonstans. En stor fråga kvarstår dock, och jag vänder mig nu till de borgerliga företrädarna här i kammaren dag. Anledningen till att vi i vår motion har valt att gå fram med en annan modell, där och tillsammans ska vara de som fastställer gynnsam bevarandestatus, är att vi är tveksamma till om kommer att godkänna de siffror och det underlag som regeringen nu vill fatta beslut om. Vi anser att det är stora skillnader mellan de siffror som rapporterade in till EU som gynnsam bevarandestatus och dem som regeringen nu vill fastställa och att det vetenskapliga underlaget kanske inte kommer att godkännas. Det kan då, om kommissionen inte godkänner underlaget och den fastlagda politiken, komma att läggas en blöt filt över vargpolitiken igen. Det vore förödande. Vår plan är att återfå förtroendet från kommissionen genom att använda en annan modell, där gynnsam bevarandestatus fastställs med vetenskapligt underlag men där en utökad skyddsjakt kan bedrivas på vargstammen även om inte gynnsam bevarandestatus är uppnådd. Genom att återfå förtroendet, som jag vill påstå är i botten, skulle vi själva få tillbaka makten över vargförvaltningen nu och . Frågan är då följande: Om inte kommissionen köper regeringens siffror om gynnsam bevarandestatus på varg, och därmed sätter stopp för licensjakt , vad tänker regeringen göra då? Är man då villig att prova vår modell? Vår dörr står fortfarande öppen, även om vi fick en slängd i ansiktet. Eller är man, som en del rykten säger, beredd att köra vargförvaltningsfrågan till för slutgiltigt avgörande? Det kanske bara är ett illvilligt rykte som går, som har dykt upp på många håll. I så fall har ni möjlighet att dementera det . Om det däremot är det man har tänkt sig kan jag säga att en sådan process kan ta i anspråk, minst ett, kanske uppemot fem. Det är svårt att säga. Vi vet inte om vi skulle vara betrodda att ha någon större skyddsjakt under den tiden. Överklagningarna lär hagla om det är en pågående process i . Vargstammen växer, som ni vet, väldigt fort . Ifall det ligger någon som helst sanning i de här ryktena visar regeringen mer tydligt än någonsin att det är den egna prestigen som är viktigare än de djur och människor som propositionen egentligen handlar om. Det ser jag som väldigt tragiskt. Tyvärr överskuggar debatten om varg debatten om de andra fyra stora rovdjuren, som propositionen också handlar om. Det finns mycket att säga om dem, men av tidsskäl får jag lov att hänvisa till vår motion och till våra reservationer. Vi vill ändå nämna att vi ställer oss väldigt kritiska till regeringens intentioner att behandla kungsörnen på samma sätt som de andra fyra stora rovdjuren. Här har man från regeringens sida gjort en svårbegriplig tankevurpa som jag hade hoppats att man skulle rätta till. Avslutningsvis vill jag säga att jag självklart står bakom samtliga socialdemokratiska reservationer. Men för att vinna tillbaka lite av den tid som jag just nu har förslösat – jag ser att jag har pratat för länge – väljer jag att yrka bifall till reservation nr 2, som är vår motivreservation, reservation nr 7, som handlar om kungsörnen, och reservation nr 12, som handlar om vargföryngringar i renskötselområdet. Det är något som vi inte anser är förenligt med rennäringen. Det ger inte förutsättningar för näringen. Det är något som vi tycker är väldigt viktigt för framtiden. 148 (MP): Det började bra. presenterade sitt betänkande. Där hade man samlat representanter för fårnäring och rennäring samt jägare och naturvårdare, människor som ofta har ganska olika ingångar i vargfrågan. Man hade lyckats komma ut med en gemensam åsiktsförklaring. Där har man högt, lågt och blandat. Man ställer bland annat upp på att vetenskapliga fakta ska ligga bakom gynnsam bevarandestatus men också att skyddsjakt är viktigt och nödvändigt. Det är ett givande och tagande, helt enkelt. Utifrån det här lade utredaren fram en rad förslag, bland annat att det är som ska avgöra vad som är gynnsam bevarandestatus utifrån tillgängliga underlag och riktlinjer från . , alltså , lade regeringen fram sin rovdjursproposition. Där lägger regeringen fram helt egna siffror för gynnsam bevarandestatus, som är väsentligt lägre än både vad har kommit fram till tidigare och vad har rapporterat in till enligt art- och habitatdirektivet. Det är svårt att se det som något annat än en krigsförklaring mot det sköra samförstånd som börjat byggas upp i . Den här forceringen är möjligen begriplig om målet är att kunna leverera en licensjakt på varg till sina väljare. Annars är den obegriplig. Om konflikterna i rovdjurspolitiken ska kunna minska är inte rovdjurspropositionen till någon större hjälp. Alla som på allvar vill ha en hållbar rovdjurspolitik, som namnet antyder, borde rösta nej. Det kommer jag att göra. Därför yrkar jag bifall till reservation nr 1. Men någon rovdjurspolitik ska vi såklart ha. Vad ska vi då göra i stället? Till att börja med måste vi nog vara ödmjuka när det gäller att rovdjursfrågorna rymmer en rad målkonflikter. Rovdjur dödar andra djur – det ligger liksom i sakens natur – och beroende på vilka de andra djuren är kan det vara mer eller mindre konfliktfyllt. har de stora rovdjuren just genom sin roll i toppen av näringskedjan en mycket viktig roll för den biologiska mångfalden. De har dessutom en mer indirekt roll för den biologiska mångfalden. Om vi förväntar oss att andra länder ska bevara sina hotade arter kan de rimligtvis förvänta sig detsamma av oss. Och omvänt: Om vi inte ens klarar av att bevara våra rovdjursstammar långsiktigt blir det svårt för oss att med trovärdighet hävda att andra länder borde göra mer för miljön. Vad innebär det då att långsiktigt bevara våra rovdjursstammar? Det är faktiskt inte en politisk fråga utan en vetenskaplig fråga, oavsett om det gäller rovdjuren eller någon annan av alla de arter som är mer eller mindre hotade. rapporterar regelbundet in värden för så kallad gynnsam bevarandestatus för alla de hundratals arter som omfattas av EU:s art- och habitatdirektiv. Där använder man sig av vedertagna, vetenskapliga kriterier för arters långsiktiga livskraft. Så sent som rapporterade man in sådana värden för järv, lo och björn, enligt de här kriterierna, men däremot inte för varg. I propositionen väljer regeringen att lägga fram helt egna värden för rovdjuren som är betydligt lägre än de värden som har rapport in för räkning till EU. De är för övrigt lägre än en rad andra värden, till exempel dem från och internationella forskarpanel. De här värdena har regeringen höftat till på egen hand utifrån ett skräddarsytt forskarunderlag som inte utgår från långsiktig livskraft och som inte beaktar genetiska aspekter. Det sistnämnda blir särskilt absurt med tanke på den starka inaveln i den svenska vargpopulationen. Som politiker måste vi kunna hantera motstående intressen. Det som krävs för långsiktigt livskraftiga rovdjurspopulationer kanske inte nödvändigtvis sammanfaller med intressena hos alla fårägare, renägare eller jägare. Däremot ska vi akta oss väldigt noga för att gå in och manipulera vetenskapen för att sopa målkonflikterna under mattan. Vi ska inte från politiskt håll frisera värden för att de ska passa våra syften. Regeringens klåparaktiga hantering av kungsörnen visar hur tokigt det blir när politiker som kanske inte ens har kläm på den grundläggande terminologin på området går in och sätter mål som man sedan får gå ut och dementera eller omtolka. Precis som för de andra arterna borde därför det som är gynnsam bevarandestatus avgöras av . Då kan vi politiker ägna oss åt det som vi förhoppningsvis är bättre på, nämligen politik. För det är inte så att det saknas politik i det här. Det är en politisk fråga hur vi ska hantera rovdjuren på vägen till gynnsam bevarandestatus och när de väl har uppnått det. Hur kan vi förebygga de konflikter som trots allt kan uppstå? I budgetförslag anslår vi mer pengar till förebyggande åtgärder och till ersättningar för dem som drabbas av rovdjursangrepp för att minska konflikterna med framför allt fårnäringen men också viss annan djurhållning. Stängsling är normalt mycket effektivt, men det krävs faktiskt pengar för uppsättning och underhåll och vad det nu kan vara. För rennäring däremot är stängsling av naturliga skäl inte ett alternativ. Det gör det svårt att förebygga konflikter med rovdjuren där. Det är särskilt problematiskt vad gäller vargen, för den svenska vargpopulationen är koncentrerad till . Och på grund av den stora inaveln skulle man innerligt väl behöva genetiskt inflöde av finskryska vargar. Då behöver de någonstans kunna ta sig igenom renskötselområdet, som utgör, typ, halva . Då måste vi nog vara beredda att acceptera en viss vargförekomst även i renskötselområdet, även om den i huvudsak begränsas till de områden där vargen gör minst skada. För en rennäring som redan pressas hårt från olika håll – det är allt från gruvor till infrastruktur som skär av vandringsvägar – är det här förstås ett bekymmer. Jag önskar verkligen att jag hade en enkel lösning som förenar en livskraftig rennäring med livskraftiga rovdjurspopulationer. Ett litet positivt steg tas på vägen genom förslaget att man inte längre ska räkna av den ersättning man får för förebyggande åtgärder från ersättningen man får för rovdjursförekomst i renskötselområdet. Men jag tror att vi behöver göra mer. Här föreslår och på olika sätt att man ska skapa någon form av långsiktigt samarbete mellan forskare, renägare och berörda myndigheter där man kan utveckla och utvärdera den kunskap som finns och kan tas fram om förebyggande åtgärder för rennäringen. Man föreslår också att man ska ta fram en handlingsplan för en naturlig invandring av varg. När ett rovdjur orsakar skada som inte kunnat undvikas på annat sätt kan det bli aktuellt med skyddsjakt. Särskilt för genetiskt värdefulla individer måste det ställas höga krav på att andra alternativ uttömts innan skyddsjakt beviljas. Men i takt med att en population närmar sig gynnsam bevarandestatus kan också skyddsjakten förenklas. För arter som uppnått gynnsam bevarandestatus kan också licensjakt vara ett alternativ för att balansera populationen runt en målnivå. kan däremot inte acceptera licensjakt på arter som inte har uppnått gynnsam bevarandestatus. Om målet är att minska skadorna är licensjakt ett trubbigt verktyg. Vid skyddsjakt tar man bort enskilda problemindivider, medan licensjakt riskerar att skapa problemindivider. Erfarenheter tyder på att valpar vars föräldrar skjutits och som därför inte lärts upp i hur man jagar tenderar att i större utsträckning söka sin föda bland bebyggelse. Det var väl ändå inte det som skulle uppnås – mer närgångna vargar? Men målet med den här propositionen tycks inte vara att i första hand begränsa skadorna utan snarare tillfredsställa en högljudd opinion man själv varit med om att piska upp. I övrigt har jag svårt att se vad man vill uppnå med propositionen. På den punkten lyckas man kanske att tillfredsställa opinionen, även om vissa är nöjda. Annars är propositionen ett misslyckande för svensk rovdjurspolitik. Jag föreslår därför att vi tillsammans röstar ned propositionen vid nästa votering. Sedan samlar vi in de olika exemplaren och lägger dem i korgarna för pappersåtervinning utanför dörren till kammaren. Därefter tar vi nya tag och tar fram en ny rovdjursproposition. Vi kan gärna behålla namnet, En hållbar rovdjurspolitik, men låt oss då också fylla propositionen med ett innehåll som lever upp till namnet. 149 (V): Jag vill börja med att meddela att jag självklart står bakom alla reservationer som har lagt fram i ärendet, men för tids vinnande yrkar jag bifall till reservation 1 och reservation 16. Reservation 1 är ett avslagsyrkande på propositionen. Jag vill instämma med föregående talare i att vi borde kasta propositionen i pappersåtervinningen, göra ett omtag och komma tillbaka med en verkligt hållbar rovdjurspolitik. Våra fem rovdjur, björn, varg, lodjur, järv och kungsörn, fyller en mycket viktig uppgift för den biologiska mångfalden i . Våra rovdjur utgör också en självklar del av fantastiska och ofta mångfasetterade natur. Turister reser från hela världen för att uppleva den svenska naturen och våra rovdjur i det fria. Enligt flera opinionsundersökningar vill en mycket klar majoritet av det svenska folket ha rovdjur och livskraftiga rovdjursstammar. Men ibland kan rovdjur också ställa till det, inte minst för dem som bedriver ekonomisk verksamhet i form av tamhushållning av djur i rovdjursfrekventa områden. Det är därför viktigt med livskraftiga rovdjursstammar, men det är också viktigt att vi tar stor hänsyn till dem som lever och bedriver verksamheter i områden med rovdjur. Därför måste beslut som handlar om naturvård och rovdjursstammar fattas långsiktigt, vara genomtänkta och vila på vetenskaplig grund. Det här är för viktigt för att styras av kortsiktighet och genom påverkan av enstaka högljudda opinioner. vill därför ha en bred överenskommelse om rovdjurspolitiken i , gärna i nära dialog med alla berörda aktörer – rovdjursorganisationer, jägare, ursprungsbefolkning, djurskydd och så vidare. Tyvärr är det förslag vi debatterar i afton inte ett sådant förslag. Aldrig någonsin under gången med propositionen har något av regeringspartierna sträckt ut handen till och velat samtala om en hållbar rovdjurspolitik. Det är synd. fanns däremot ett förslag som hade den fulla potentialen. Den statligt tillsatta utredningen hade arbetat seriöst och lade fram sitt betänkande som inte bara rörde vargar utan rovdjurspolitiken i bredare drag. Det fanns flera saker i förslag som inte instämde i fullt ut – jag vill vara den första att säga det – men vi gillade det breda anslaget. Vi gillade att det fanns en uppslutning alltifrån naturvårdsorganisationerna till jägarna. föreslog bland annat en ökning av ersättningarna för skador orsakade av rovdjur, fler skadeförebyggande åtgärder, en begränsning av den illegala jakten, en genetisk förstärkning av vargstammen, en förenklad skyddsjakt och möjligheter till jakt när gynnsam bevarandestatus är uppnådd. Sist men inte minst ska det handla om vetenskapligt grundade nivåer fastslagna av som ska gälla för gynnsam bevarandestatus av våra rovdjur. Dessa beslut kan inte fattas med ett enkelt klubbslag i kammaren. Vad har regeringen gjort av det gedigna arbetet? Tyvärr en total negligering. I stället för en bred och långsiktig lösning som vilar på vetenskaplig grund lägger den borgerliga regeringen, påhejad av , fram ett förslag som ärligt talat innehåller hemsnickrade mål för hur stora populationerna av våra rovdjur får vara. Ja, jag säger hemsnickrade mål eftersom jag menar just det. Låt oss ta en titt på några av siffrorna som läggs fram i lagförslaget och som kan styra svensk rovdjurspolitik framöver. Vi kan börja med vargen. Här anser regeringen att det räcker med 170–270 vargindivider för att vargen ska vara livskraftig.