prot · H00973 · 2013-03-06 00:00:00 — Om vi ser på globaliseringen, som i hög grad är drivkraften för detta, handlar det om fri rörlighet för information, fri rörlighet för ekonomi och fri rörlighet för människor. Allt detta har stora positiva värden; det tror jag att vi alla har upplevt på olika sätt. Det är positivt att vi kan röra oss. Men det är klart att det också finns problem. Problemen är ofta förknippade med att politiken är nationell. Om man talar om kapitalflykt kan vi göra en moralisk utsaga om att det är fruktansvärt att det sker. Men det primära ansvaret för att beskatta verksamheterna i de länder där de bedrivs måste ligga på den stat där verksamheterna bedrivs. Vårt stöd kanske då snarare ska handla om att bygga upp system, hjälpa till med skattmasar och vad det kan vara än att vi nu börjar föra diskussioner om den moraliska skulden. Jag tror att vi bör fundera på hur vi tar nästa steg när vi ser på politiken för global utveckling. Hur ska vi nu ta nästa steg mot att stödja utvecklingen mot handel? Vi har haft de så kallade millenniemålen. De har varit framgångsrika i så måtto att de har satt fokus inte bara på resultat utan också på att det krävs institutioner och system för att stödja utvecklingen av länderna. Man har beskrivit för staterna att de måste ta tag i denna fråga. Därför tycker jag att när vi ska förnya millenniemålen bör vi ställa oss frågor om vilka nyckelområden det ska handla om nästa gång. Vilka nyckelfaktorer ska vi lägga till så att vi får en utveckling av stabila finanser, rättssäkerhet och juridiskt hållbara system? Det ska vara system som gynnar den utveckling i riktning mot handelspartner som vi måste se för att vi inte ska tappa i samarbete. Jag ska inte bli mer långrandig än så. Jag vill bara utmana till att hitta vägar för att hantera den tillvaro där utveckling och handel måste stå i samklang med varandra. Med detta yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på de reservationer som finns. 83 (M): var dödligheten hos mödrar och barn i stor. Ungefär 300 gravida per 100 000 dog av komplikationer kopplade till graviditet, och även en stor andel av de nyfödda barnen fick sätta livet till. har utvecklingen gått med raketfart, och dör väldigt få kvinnor och barn i samband med graviditet och förlossning i vårt land. har gynnats av en god utveckling, och vi fick tidigt tillgång till utbildade barnsköterskor. Men tyvärr ser inte verkligheten ut så överallt i världen. I många länder i söder om dör dubbelt så många kvinnor av komplikationer i samband med graviditet som i . I delar av och är siffran lägre, men är det många kvinnor och barn som dör i onödan av komplikationer som vi skulle kunna göra någonting åt. För varje kvinna som dör räknar man dessutom med att det är många som får komplikationer som leder till kortvariga eller långvariga sjukdomar på grund av graviditeten. En viktig orsak till mödradödlighet är att kvinnor inte har tillgång till mödrahälsovård under graviditet. Den största faktorn är att de inte heller har tillgång till säkra förlossningar. Jag kom hem efter en intensiv och spännande resa tillsammans med vår biståndsminister . Vi har besökt och . Jag var i exakt i . Vårt huvudsyfte var att vara med på ett högnivåmöte för att diskutera hälsa inför millenniemålen post-2015. Men det som slog mig, och det som var starkast, var att det är så otroligt stor skillnad mellan de två grannländerna och . Den största skillnaden är att har demokratiska institutioner, vilket helt saknas i . går mot trenden bland länder som ligger söder om . Mödradödligheten är hög. Den är betydligt lägre i . Om måste man tyvärr säga att det är många kvinnor som är hivpositiva när de blir gravida. har satsat stora medel på utbildning av barnmorskor, och de erbjuder gravida kvinnor förlossningsstöd strax före förlossning för att undvika mödradödlighet. I har EU gått in med stort stöd för att stärka utbildningen av barnmorskor. Man har även ett utbytesprogram för barnmorskor för att öka kompetensen. Detta är någonting som man har gjort i stora delar av och man satsar på att utbilda barnmorskor. Det är någonting som jag tycker är positivt. Ökad jämställdhet och sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter är nyckelfaktorer för att vi ska minska mödradödligheten i världen. Mäns ansvar är en annan nödvändig beståndsdel för att minska antalet kvinnor som dör i samband med graviditet, förlossning och osäkra aborter. Därför är jag glad över att stå här som en del av en riksdag som anslår i bistånd . Jag är glad över att vi har en regering som ger särskilt stöd till bland annat millenniemål 4 och 5 om minskad barnadödlighet och förbättrad mödrahälsa. Jag är även glad och stolt över att jag var i och då kunde konstatera att Sida är väldigt duktigt på att stötta utbildning för barnmorskor i det landet. Som med så många andra frågor som rör kvinnor och deras rätt till sin egen kropp handlar detta om makt. Det finns berättelser om kvinnor i som dör genom förblödning på grund av att de inte hinner till sjukhus för att deras män inte är hemma, och de får inte gå utanför sitt hus. Och även om de skulle få gå utanför sitt hus har de ändå inga pengar för att ta sig till närmaste sjukvårdsinrättning. Jag skulle vilja avsluta med det som både och har sagt i talarstolen om vår tekniska utveckling och det som är så positivt. I är mödravården gratis, men man har inga pengar för att resa. Däremot kan man om det uppstår komplikationer skicka meddelande via sms om att en kvinna är på väg till närmaste vårdinrättning. Då får hon ersättning för den resa hon ska göra för att ta sig dit. I används mobiltelefoner för att tillkalla akutsjukvård och på så sätt undvika många kvinnors och barns onödiga lidande. I används mobiltelefoner för att skicka viktig information till nationella databaser om reproduktiv hälsa. Detta är bara några exempel på hur framgångsrikt tillsammans med andra länder och organisationer bedriver kampen mot mödradödlighet runt om i världen. Med gemensamma krafter tycker jag att vi kan förpassa mödradödlighet till historiens sophög tillsammans med smittkoppor och andra gissel för mänskligheten. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 12 §.) 8 § Nordisk konvention om social trygghet Föredrogs socialförsäkringsutskottets betänkande 2012/13:SfU5 Nordisk konvention om social trygghet (prop. 2012/13:31). Tredje vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 12 §.) 9 § Upphovsrätt och handlingsoffentlighet Föredrogs betänkande 2012/13:KU11 Upphovsrätt och handlingsoffentlighet (skr. 2012/13:54). Tredje vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under 12 §.) 10 § Fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen Föredrogs finansutskottets betänkande 2012/13:FiU28 Fördraget om stabilitet, samordning och styrning inom Ekonomiska och monetära unionen (prop. 2012/13:39). 84 (SD): Låt mig börja med att yrka bifall till reservationerna 2 och 4. hölls folkomröstningen om ett svenskt medlemskap i . Av de röstberättigade deltog i folkomröstningen, och röstade då ja till ett svenskt EU-medlemskap. Det väljarna då sade ja till var det avtal som då hade förhandlats fram mellan EU:s medlemsstater och ett avtal som man då sade var ett mellanstatligt samarbete mellan fria nationalstater. Efter det svenska EU-inträdet har detta avtal genom nya fördrag omförhandlats till oigenkännlighet. Denna förändring har relativt obemärkt gått folkopinionen förbi. Nya fördrag har i stort sett aldrig gjorts till heta valfrågor. Det har aldrig skapats någon större samhällsdebatt kring alla de fördrag som sakta men säkert förändrat det som sades vara ett mellanstatligt samarbete till alltmer överstatlig federalism ja, förutom vid ett enda tillfälle efter EU-inträdet då folket tillfrågades om ytterligare maktöverföring. Det var vid folkomröstningen om införandet av euron som valuta, där nejsidans övertag var . tog klar ställning mot euron som valuta, likaså och . På nejsidan återfanns också stora delar av det socialdemokratiska partiet samt ett ställningstagande som dessa två partier i och med det beslut som kanske kommer att tas i denna kammare på sätt och vis vänder ryggen. Man kan naturligtvis argumentera för att nuvarande medlemmar i eurozonen själva ska få bestämma över sina regelverk och över sitt samarbete. Problemet är bara att inte likt och har förhandlat fram något undantag när det gäller euron som valuta. Det finns också krafter, inte minst i den här kammaren, som arbetar för att överföra än mer makt från och det svenska folket till byråkraterna och juristerna inom EU-systemet. Det regelverk som troligtvis kommer att godkännas av majoriteten kan, om olyckan är framme, också gälla . Därför har vi reserverat oss inte bara mot ett godkännande av fördraget utan också för att regeringen ska förhandla fram ett juridiskt bindande undantag från att införa euron som valuta ett undantag som både och har . För oss sverigedemokrater är en självständig finanspolitik och en självständig penningpolitik en självklarhet för en självständig och fri nationalstat. Jag kan också lova att vi sverigedemokrater kommer att ta med oss denna fråga och andra frågor om maktöverföring till ett mer federalt EU in i EU-valrörelsen . Vi kommer inte att begränsa oss till att i den valrörelsen prata om lågenergilampor och fiskekvoter. Vi kommer i såväl EU-valet som riksdagsvalet senare det året att göra den alltmer utbredda federalismen inom EU till en huvudfråga. Jag tänkte inte göra mitt anförande alltför långdraget. Vi har ytterligare en talare från partiet som kommer att dra huvuddelen av våra ställningstaganden . Jag skulle dock vilja göra några reflexioner. Innan jag gav mig in i rikspolitiken hade jag nog en lite naiv uppfattning om att samtliga riksdagsledamöter utifrån sina förutsättningar, sina politiska ideologier och sina visioner om det goda samhället ändå på sitt sätt alltid arbetade för och det svenska folkets bästa. Jag kan ärligt säga att som sverigedemokratisk riksdagsledamot går jag till jobbet med just dessa föresatser: att arbeta för ett starkt, självständigt och fritt , att på jobbet komma ihåg varför jag är här, för vems skull jag är här och att så gott jag förmår påverka politiken i en riktning som jag tror bäst gagnar svenskarna och den självständiga, fria nationalstaten . Bedrövad har jag nu tvingats konstatera att inte alla i den här kammaren går till jobbet med samma ambitioner. 85 (V): Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 3 och 4. När man följer nyhetsrapporteringen från eurokrisens EU kan man få intrycket att det värsta är avklarat. De panikartade utryckningarna med sena nattliga möten för EU:s finansministrar i och räddningspaketens tid verkar vara förbi. Rubrikerna skriker inte längre om skenande låneräntor för krisländer och risker för bankkollapser, även om ett och annat nödrop fortfarande hörs. Kan vi då dra en lättnadens suck? Tyvärr är det inte så. I stället har krisen dels ändrat karaktär, dels skjutits . Det som har skett är att bankerna och finanssektorn har vunnit den första ronden. De får nu som de vill, och då är marknaden nöjd, åtminstone ett litet tag till. Det ska inte förväxlas med att krisen eller dess orsaker är borta. Framför allt är krisen numera en social och demokratisk krutdurk. Priset för att mätta den hungriga marknaden är astronomiskt. Skattebetalarnas pengar i stödpaketen till eurozonens krisländer gick ofta direkt vidare till de krisande bankerna. En stor del av de pengarna kommer sannolikt aldrig att återbetalas. , , godkände Europeiska kommissionen 4 ½ biljon euro, motsvarande av EU:s bnp, i statligt stöd till finansiella institut. ska skattebetalarnas pengar i euroområdet dessutom kunna gå direkt till att bygga upp kapital i krisande banker via den nya lånemekanismen ESM. har öst ut obegränsade lån till bankerna till 1 procents ränta, pengar som bankerna i sin tur kan låna ut dyrare till krisländerna. ECB, , har också köpt upp statspapper av tvivelaktigt värde från privata innehavare till enorma summor. Det offentliga har tagit över riskerna och förlusterna från det privata. Detta har inget att göra med en fri marknad. Tvärtom har en skenande finansmarknad som var med och skapade krisen nu belönats mycket rikligt. Vad blir lärdomen av det? Den blir sannolikt att någon annan står för notan om finanssektorn fortsätter att ta stora risker. De skattebetalare, ungdomar och pensionärer som inte orsakade krisen får nu betala priset. EU:s krispolitik har inneburit en direkt och enorm överföring av förmögenhet och därmed makt från det allmänna till finanssektorn. Men detta är ingen lösning på krisen. Priset för denna så kallade krishantering är i stället att krisen blir allt djupare som social, demokratisk och politisk kris. Det som sker i krisländer som , och är inget mindre än en social härdsmälta och katastrof. 27 miljoner är nu arbetslösa i EU. Det är en ökning sedan finanskrisen. I har 400 000 hushåll vräkts. Det är lika många som bor i hela . Brandmän och låssmeder har gått ihop och vägrar nu att bidra till att fler människor vräks från sina hem. Barn till arbetslösa lämnas på kyrktrappan i . Soppköken är enda chansen att få mat för många som tidigare tillhörde en välmående medelklass i , , och . Självmorden ökar, bytesekonomin likaså. Och fascister och nazister vädrar morgonluft. Tramp av bruna stövlar hörs åter på gatorna. Även från länder som av EU-makten framhålls som lyckade exempel och duktiga elever i klassen, som och , emigrerar nu stora delar av den arbetsföra befolkningen i krisens spår. Denna sociala kris och katastrof är den direkta baksidan och konsekvensen av den politik som tillfälligt har lugnat bankerna och finansmarknaden. Men sociala kriser kan leda till sociala explosioner. Under krisens tryck faller nu regeringar och politiska system. Ja, hela stater svajar under krisens tryck. Krisen blir alltmer en politisk kris med växande brutal högerextremism i länder som och . Men det är också ett växande folkligt motstånd mot finanskapitalets härjningar som leder till en starkare vänster i länder som , och . Eurokrisen är en strukturell kris som har sin grund i att valutaunionen låser fast medlemsländerna i en gemensam penning- och valutapolitik. Detta har resulterat i stora privata sparandeobalanser och stora skillnader i konkurrenskraft inom valutaunionen, vilket också manifesteras i de stora och växande skillnaderna i bytesbalanserna sedan den gemensamma valutan infördes. Därtill har frånvaron av nationella centralbanker som kan garantera ländernas statsskulder kraftigt förvärrat krisen. Fördraget är ett uttryck för att EU besynnerligt nog endast beaktar den ena sidan av obalanserna i valutaunionen, det vill säga underskotten i bytesbalanserna och de till dessa kopplade statsfinansiella problemen. Underskotten i flera av länder är till stor del ett direkt resultat av överskotten i andra delar av valutaunionen, det vill säga att och måste öka sin inhemska konsumtion för att och andra länder ska kunna ta sig ur den här krisen. Den nuvarande politiken lägger hela bördan på underskottsländerna när det gäller att åstadkomma den nödvändiga anpassningen. En balanserad politik för att komma till rätta med obalanserna i valutaunionen borde innebära att man också lägger kraft på att minska överskotten i de nordeuropeiska länderna. Den ekonomiska krisen är som sagt var inte över. Staternas skuldberg växer. Många banker har stora hål i sina balansräkningar. Åtstramningen, som anbefalls från EU, leder till recession i flera länder. EU har bara skjutit krisen framför sig på finansmarknadens villkor. De grundläggande ekonomiska obalanser som euron har bidragit med kvarstår. En gemensam räntenivå och växelkurs för ekonomier i helt olika skick är fortfarande en urusel idé. Den akuta ekonomiska krisen lär därför komma tillbaka om inte kursen läggs om, skulder skrivs ned, banker får ta ansvar för sina egna handlingar och euron överges. Därför, herr talman, är inte den finanspakt som borgerligheten och Socialdemokraterna nu ställer sig bakom någon lösning på problemen. De som utformat finanspakten är desamma som de som ansvarar för krisens orsaker och effekt men också för att krisen tillåts att fördjupas med social och demokratisk kris i land efter land. LO skriver i en debattartikel: Den överordnade strategin tycks vara att isolera viktiga finans- och penningpolitiska intressen från demokratins krav på öppenhet och ansvarsutkrävande. Det tycker jag också gestaltar den här finanspaktens stora problem. Socialdemokraterna och regeringen ställde upp tre krav för att man skulle godkänna det här fördraget. Av de tre kraven är två och ett halvt inte uppfyllda. Det skulle finnas tydliga garantier i avtalet om respekten för arbetsmarknadens parter. Det var ett absolut krav, fick vi höra bland annat från , Socialdemokraterna. Så blev det inte, utan det blev ett icke juridiskt bindande stycke, det vill säga den formuleringen gäller inte formellt. Det andra kravet var att det skulle finnas garantier för att våra undantag skulle gälla om finanspakten blir en del av . Det har vi inte fått några garantier för. Det enda som man har fått igenom det är hälften av en fråga är att får närvara vid ett toppmöte men utan rösträtt. Det är en halv seger i en fråga. Förhandlingsresultatet kan inte tyckas vara strålande. När det gäller två och ett halvt av tre krav har man inte gått i mål. Men ändå ställer man sig bakom fördraget. Den politik som ordineras i finanspakten tar ytterligare steg mot minskat folkligt inflytande. Pakten beskär kraftigt den nationella beslutsrätten i fråga om finanspolitiken. Och det finns inga bindande garantier för att arbetsrätten inte berörs. Det är också oklart vad en ratificering innebär för eftersom vi inte har ett bindande juridiskt undantag från EMU. EU har uppenbara problem, och det framlagda förslaget om en finanspakt riskerar att institutionalisera den åtstramningspolitik som fördjupat krisen och kraftigt ökat arbetslösheten. Det är en åtstramningspolitik som försvårar återhämtningen i och som påverkar ekonomi eftersom mycket av vår handel sker med EU- och euroländer. är ett exportberoende litet land. Därför har det självklart stor betydelse för svensk ekonomi. Men fördraget visar också på en bristande insikt om att även de länder som har överskott i bytesbalansen är en del av problemet. Målet för strukturellt sparande i pakten är problematiskt i sig, eftersom det är tekniskt svårt men framför allt för att det är viktigt att de automatiska stabilisatorerna får verka vid en kris så att arbetslösa inte slutar konsumera och så att inte fler förlorar jobbet. Det är stor risk för ytterligare åtstramningar i ekonomin om målet kopplas just till det strukturella sparandet. Men framför allt visar den här krisen och den här pakten en brist på demokratisk legitimitet när det gäller EU- och EMU-länderna. Krisen hanteras över huvudet på folk fast de beslut som fattas påtagligt påverkar deras liv. I de flesta av de berörda länderna fick folket inte fatta beslut om huruvida de skulle vara med i . Men de får betala priset för experimentet. Därför är inte heller en ökad överstatlighet lösningen, och det är tragiskt att en majoritet i bestående av borgerligheten och Socialdemokraterna anser det. 86 BO (S): Det europeiska samarbetet vi har hört det redan förändras i snabb takt. Bakgrunden till denna förändringsprocess är den djupa ekonomiska krisen som utlöstes av finanskrisen och som har blottlagt stora brister i eurons konstruktion brister som man nu inom eurozonen försöker att rätta till och laga. En rad radikala förslag har lagts fram, till exempel förslag om en bankunion som egentligen inte är ett förslag utan flera olika förslag, och förslag om det som kallas verklig monetär union, det vill säga en politisk union där makt över finanspolitik, skatter och nationella budgetprocesser lämnas över till den europeiska nivån. Det handlar även om förslag om ett gemensamt och solidariskt ansvar för offentlig upplåning och skuldsättning. Det är en hel räcka av förslag som lanseras. En del har redan genomförts, andra diskuteras och åter andra har lagts åt sidan så . Jag skulle vilja påstå att det är ganska lätt att se skälen för att de här förslagen läggs fram. Eurozonen befinner sig i en farlig obalans. Man kan tycka vad man vill om att valutaunionen har inrättats, men en valutaunion utan långtgående ekonomisk-politisk samordning är enligt vår uppfattning ett svårt, kanske omöjligt projekt. Det är naturligtvis också lätt att vara skeptisk, för att inte säga kritisk. Inte minst krävs det ett demokratiskt stöd, en legitimitet och uppbackning för att man ska kunna genomföra den typen av reformer, alldeles oavsett om de nu skulle vara möjliga av andra skäl. , som det fördrag vi nu ska behandla populärt kallas om det nu är så populärt vet jag inte är, kan man säga, också ett steg i riktning mot att försöka samordna och styra upp ekonomin bättre inom eurozonen. Det går att förstå motiven för den processen. För del är det så att vi inte har euron som valuta. Flera av de förslag som har lagts fram och som redan har beslutats i det som kallas sexpacken och tvåpacken berör inte oss eftersom vi inte har euron som valuta. Det kommer heller inte finanspaktens kärna, själva regelverket, att göra som resultatet nu ser ut, även om jag tycker att ger en väldigt märklig bild, men det tillhör väl debatten. Hon påstår att vi egentligen inte har lyckats uppnå någonting, medan min bild är att vi har uppnått i princip allt det vi förutsatte innan vi skulle kunna gå med på att säga ja till fördraget. Jag återkommer till detta. Vi kan konstatera att EU utvecklas i olika takt. Jag tycker egentligen inte att den metaforen är särskilt lyckad, inte minst därför att man inte vet vem som rör sig snabbast, och ibland vet man inte heller åt vilket håll. Bilden av att vi kan få ett EU i olika takt har dock satt sig. Det är inte längre en beskrivning av en risk, utan det är en beskrivning av ett faktum. Det pågår en process som innebär att vi har lite olika takt eller utveckling i olika delar av unionen. Det måste man förhålla sig till. Man kan inte bara säga nej och säga att det de gör i eurozonen är alldeles åt skogen. I så fall får man faktiskt presentera vad som borde göras som är hållbart. Det är rätt rimligt. Detta som är ett faktum innebär naturligtvis ett dilemma för och för alla länder i unionen, det vill säga att det nu rör sig åt lite olika håll eller i olika takt. Det finns som sagt skäl som talar för att eurozonen måste gå vidare mot ökad styrning och samordning, kanske till och med mot en politisk union. Det går intellektuellt att se de skälen, eftersom man har en gemensam valuta. Men det finns naturligtvis också, och det är det som är det problematiska, välgrundade invändningar inte minst av demokratisk karaktär. som ett land som inte har euron som valuta har naturligtvis andra förutsättningar att hantera ekonomiska och sociala problem. Det är självklart. finns det bara ett EU och bara en inre marknad. Och därför är det så att det som händer i eurozonen när de fattar beslut där också påverkar oss, vår vardag och våra ekonomiska villkor. Vi är en liten exporterande ekonomi, säger . Visst är vi det, och det är just därför vi inte kan vända det ryggen och säga att vi ställer oss vid sidan om och kritiserar. I stället måste vi vara en konstruktiv part i diskussionen om vart rör sig. Vår socialdemokratiska grundinställning är därför att vi så långt det är möjligt ska försöka hålla ihop beslutsfattandet inom den europeiska unionen. Vi vill så långt det är möjligt ha inflytande och kunna delta konstruktivt när EU förändras också när det främst rör eurozonen, även om jag är medveten om att det naturligtvis är en ganska svår historia att lyckas fullt ut med. De vill väl bestämma själva eftersom vi inte är med, men ambitionen måste vara att försöka hålla ihop beslutsfattandet.