prot · H00983 · 2013-03-22 00:00:00 — Att använda det svenska biståndet för att möta humanitära behov och bistå människor som utsätts för förföljelse och förtryck kommer att fortsätta vara en av mina viktigaste prioriteringar som biståndsminister. 18 (SD): Jag tackar biståndsministern för svaret och kan konstatera att det är tydligt att hon ser vart jag vill komma med min interpellation. Ministerns svar får mig dock att stå fast vid min åsikt att regeringen bedriver en ineffektiv flyktingpolitik. Precis som regeringen önskar driva en rättssäker flyktingpolitik där vi följer de skyldigheter som vi gått med på genom avtal med . Men det finns stora skillnader mellan regeringens förda politik och visioner. Ingenting i de avtal vi tecknat med FN säger att vi ska föra en extrem invandringspolitik med rekord i antal asylsökande. Inte heller säger avtalen med FN något om att vi ska ta biståndspengar för att bekosta de relativt få personer som lyckas söka sig till . Med utgångspunkten att rädda så många liv som möjligt för de medel som vi har avsatt för flyktinghjälp väljer att satsa resurserna där de behövs som mest, nämligen i flyktingars hemländer och närområden där de allra flesta och mest utsatta människorna finns. Antalet personer som kommer till är ett mycket dåligt sätt att mäta det humanitära. För att vara tydlig är det totalt irrelevant i sammanhanget på grund av de höga kostnader som finns för mottagande i kontra flyktinghjälp i krisdrabbade länders närområden. Må så vara att det kan vara det land som tar emot flest asylsökande , men det betyder inte att det kan vara ett land som hjälper minst flyktingar totalt sett. Som jag tydliggjorde i interpellationen kostar en flykting i ett av UNHCR:s flyktingläger ca . Detta ska ställas i relation till kostnaden i , som kan ligga på . Även en person som inte är så insatt i biståndspolitik och flyktingmottagande inser att dessa pengar gör betydligt mer nytta som bistånd än i . tar alltså biståndspengar som skulle behövas hos de mest utsatta flyktingarna för att i stället öka resurserna till dem som finns i . Detta sker som bönar och ber om för att klara det växande behovet av mat, medicin och övriga grundläggande förnödenheter, och det bara i . Jag ser inte hur man med gott samvete kan påstå att, som ministern uttryckte det, den politik som regeringen bedriver är kostnadseffektiv. 19 Statsrådet (M): Jag kan med mycket gott samvete och stort engagemang säga att vi ska värna varje individs rätt till skydd och möta de behov som uppstår när människor försöker fly, som i det här fallet, undan förtryck men också undan ökande fattigdom, utsatthet och våld. Vi har en i det närmaste okontrollerbar situation i , och många vittnar om att den riskerar att bli ännu värre. Att möta människorna i kringliggande länder jag har själv varit i både och för att se hur flyktingmottagandet där går till och säga att vi, med den lilla rännil som söker sig till , skulle stänga våra gränser för dem vore mycket illa. Jag anser att vi har ansvar hela vägen. Vi lägger stora resurser på detta. Vi är den tredje största bilaterala givaren i den krisen. Andra länder bör och ska göra mer. När människor söker skydd i ska det prövas på ett bra sätt, och vi ska ha ett bra mottagande. har vi rekordhöga nivåer av människor som söker frihet, skydd, säkerhet i vårt land. Då tar vi emot dem. Det är vår skyldighet. Att vi har denna mycket öppna och generösa inställning har också visat sig gagna . På så sätt visar vi att vårt engagemang är globalt och att vi även har förmåga att hantera det hela lokalt. Därför är det angeläget att jag som biståndsminister inom biståndsramen har hela finansieringsansvaret. Med den standard vi har i och med våra höga krav på ett rättssäkert och väl fungerande mottagande är det självfallet dyrare per capita att hantera flyktingar i än i till exempel , , eller , för att ta några andra exempel. Vi gör både och. Varför skulle vi inte göra det? 20 (SD): Biståndsministern har fortfarande inte svarat på frågan om hon avser att arbeta för att minska kostnaderna för flyktingmottagande till förmån för mer pengar exempelvis till krisdrabbade länders närområden. Det kanske inte är så konstigt med tanke på regeringens överenskommelse med . UNHCR ansvarar för över 43 miljoner människor, varav mer än en tredjedel är verkligt nödställda. Det är alltså dessa människor som regeringen och biståndsministern nedprioriterar till förmån för de relativt lyckliga som lyckats ta sig till . Ministern konstaterar i svaret att ska ta emot 1 900 personer. Därför vill jag passa på att upprepa det jag just sade, nämligen att över 43 miljoner människor är på flykt världen över. Stödet till UNHCR uppgick enligt regeringens budget 2012 till fördelat på 43 miljoner flyktingar. ger alltså strax och flykting . Regeringen lägger , enligt de uträkningar som vi låtit göra, 118,9 miljarder på invandringen till . lägger regeringen endast på UNHCR. Det är en rätt stor skillnad. Det är lätt att slänga sig med ord som solidaritet och ansvarsfördelning, men när man tittar på siffrorna och på hur det ser ut i ett globalt perspektiv kan man inte annat än skämmas. 21 Statsrådet (M): Jag vill inte att någon som bor, arbetar och betalar skatt i ska skämmas över det engagemang vi har. Tvärtom finns det all anledning att vara mycket stolt dels för att vi har en generös och ambitiös biståndsbudget, dels för att vi har en sammanhållen politik som ska se till att vi tar vårt globala ansvar. Det innebär att vi lever som vi lär. Om 43 miljoner människor är på flykt i världen, är det då för mycket att vi har 1 900 kvotflyktingar? Jag och regeringen tycker inte det. Det är i enlighet med internationella åtaganden. Jag får frågan om vi avser att minska kostnaderna, det som kommer in i biståndsramen, vad gäller den fruktansvärda katastrof och det mänskliga lidande som finns i , med risk för regional spridning och destabilisering, och med risk för att vi får ytterligare ökade krav på att människor söker sig till vårt land. Mitt svar är nej. Vi tänker fullfölja våra internationella åtaganden. När människor söker sig hit vill vi ge dem den möjlighet till skydd och prövning som de har rätt till. Det är vad vi gör. Vi upprätthåller det internationella systemet. Avser jag att minska kostnaderna genom sämre standard? Nej, vi vet att ett rättssäkert och väl fungerande mottagande kostar pengar. Jag vill passa på att tacka alla de kommuner som tar ett stort ansvar för ankommande flyktingar; man bor ju i en kommun när man bor i . Vi har ett stort ansvar som gör att likt få andra länder har tagit ansvar också i regioner där flyktingkriserna uppstår. Vi har inom ramen för UNHCR:s arbete, men också tillsammans med många andra FN-organ, försökt göra allt vad vi kan för att bidra till att de länder som tar emot fler flyktingar än vad vi kanske någonsin har gjort ska kunna klara det från dag till dag. Framför allt måste vi se till, herr talman, att vi har en politik som långsiktigt gör att vi inte hamnar i den här typen av situationer, att vi kan förebygga kriser. Vi måste arbeta för en politik grundad på respekt för de mänskliga rättigheterna och arbeta för demokrati och politiska lösningar för att få stopp på vanvettet i . 22 (SD): Jag skulle vilja påminna biståndsministern om att tar emot av samlade kvot. Jag kan känna stolthet över att hjälper många människor som är på flykt undan krig, förödelse, förföljelse och katastrofer, men även om är den tredje största bilaterala givaren till UNHCR förklarar det inte att man tar pengar från de värst drabbade och mest behövande människorna som är på flykt världen över för att i stället bekosta ett ansvarslöst mottagande av asylsökande. Det är ett mottagande som gång på gång visat sig vara förödande för svenska kommuner, och gång på gång varnar lokala politiker från olika partier för en ohållbar situation. Jag vill därför passa på att friska upp ministerns minne. , kommunalråd i , , kommunalråd i , , kommunalråd i , och , kommunalråd i , har i debattartiklar gått ut och sagt att situationen är ohållbar. Sedan kan man undra om regeringen eller ens själva är eniga. Håller biståndsministern med migrationsminister eller varför inte ? Att från ett statistiskt perspektiv visa sig duktig genom att ha en stor invandring till gör att ministerns påstående om humanitära behov för flyktingar som en prioriterad uppgift inte kan ses som någonting annat än ett stort hyckleri. är det ett hån mot de människor som inte ens i sin vildaste fantasi kan drömma om att sätta sin fot i . 23 Statsrådet (M): Jag är stolt och tacksam för det mottagande som vi erbjuder den rännil av flyktingar som kommer till . Det stämmer att vi tar en oproportionerligt stor andel av samlade ansvar för att bereda människor som flyr krig och förföljelse en . Vi är också en av de större biståndsgivarna. Även här skulle fler europeiska länder kunna göra mer. Men det rättfärdigar inte att skulle dra ned på sina ambitioner, ambitioner som det finns ett brett stöd för i denna kammare. Vi har historiskt klarat anspänningarna när stora mängder människor sökt sig till vårt land undan krig, förtryck och vanvett. Vi har klarat det tidigare tack vare sammanhållningen i vårt land. Vi har klarat det för att kommuner ställt upp. Människor erbjuds möjlighet att tillfälligt söka skydd för att sedan återvända. Allt detta bygger på att vi har ett internationellt, globalt, ansvar att se till att systemen fungerar både i och ute i världen där de stora katastroferna inträffar. Ingen vill egentligen ge upp och lämna sitt eget land. Ingen vill lämna sin region. Det är därför vi nu lägger ökade resurser på att möta behoven där de är som störst. Men det fråndrar oss inte ansvaret att också se till att vi har resurser för ett bra mottagande i . Så ser den svenska politiken ut. Det handlar om att stötta fattiga och förtryckta människor och ta ett gemensamt ansvar. Det är jag väldigt stolt över att vi lyckas med. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2012/13:330 om piketpolisens befogenheter 24 (): har frågat mig varför piketpolisen inte har möjlighet att använda prickskyttevapen och så kallad explosiv forcering, det vill säga att ta sig genom dörrar, fönster eller väggar med hjälp av sprängmedel. Han har också frågat mig hur jag ser på piketpolisens verksamhet i stort. De piketenheter som finns vid polismyndigheterna i våra tre storstäder utgör en kompetent och viktig resurs för att förstärka polisens kapacitet när det gäller att till exempel ingripa mot farliga personer. Vid särskilt svåra situationer finns , vars verksamhet i första hand är inriktad mot terrorism, vanligtvis i samarbete med Säkerhetspolisen. Därutöver fungerar insatsstyrkan som en förstärkningsresurs för hela landet vid insatser mot grova brott där polismyndigheterna bedömer att särskilda kompetens och utrustning behövs för att lösa uppgiften. Det är som med stöd av ett etiskt råd avgör hur ansvaret för att använda och utveckla olika polisiära arbetsmetoder är fördelade mellan polismyndigheterna och . Detsamma gäller beslut om vilka vapen och andra medel för våldsanvändning som respektive organisation bör förfoga över. Det är ett ständigt pågående utvecklingsarbete allteftersom metoder och utrustning behöver anpassas till förändringar i samhället. 25 (SD): Jag tackar justitieministern för svaret. Men jag trodde inte att hon skulle vara så nöjd med tingens tillstånd. Jag trodde att jag skulle få svaret att man ser över de befogenheter som piketpolisen har. Bakgrunden till denna debatt är, som jag skrev i min interpellation, de förändringar som inleddes under socialdemokratisk regering och som man därmed inte kan beskylla denna regering för, men som tyvärr kvarstått under nuvarande regering. Jag intresserar mig för förmåga att hantera särskilt komplicerade och farliga situationer, såsom terrorhändelser, situationer med gisslan eller tungt beväpnade kriminella och dylikt. I har vi två organisationer som hanterar detta: och de olika piketenheterna. Denna debatt handlar inte om utan om piketen. Piketpolisen har utvecklats från att vara en spetsresurs för ordningspolisen till att bli mer en insatsstyrka för sådana situationer som jag precis nämnde terrorism undantaget. Övergången har skett gradvis på grund av det operativa behov som man har sett finns i våra olika storstadsregioner. Problemet är förvisso mångbottnat. Dels handlar det generellt sett om styrning, från politiskt håll men även från , dels handlar det om konkreta beslut som har begränsat piketens förmåga att hantera dessa farliga situationer. Eventuellt kommer jag att ha tid att komma in på båda aspekterna. Vi börjar med de konkreta politiska besluten. fattade man beslut om att dra in befogenheten att använda olika former av prickskyttevapen. Bakgrunden till detta beslut var ett massmedialt drev, efterföljt av att det då upprättade så kallade rekommenderade att man skulle ta bort möjligheten för piketen att använda sig av prickskyttevapen. kan man säga väldigt mycket om, mestadels negativt enligt mig, men det får bli en senare debatt. Resultatet av detta förbud blev att piketpolisen i vissa fall inte längre har möjlighet att agera i särskilt komplicerade situationer. De vapen de i stället får ha är inte lika precisa, och träffområdet kan bli alldeles för stort. Det innebär att de antingen inte kan eller inte vågar använda vapnet i vissa känsliga situationer. Något så enkelt som ett blad, en vanlig glasruta eller vind kan göra att träffområdet blir så stort att man inte kan skjuta ett skott om man skulle behöva det. Resultatet av detta blir i sin tur att skyddet för våra medborgare, som piketen är satt att skydda, försämras. Det är det enkla resultatet av det hela. Detta ledde nästan till döden för en treårig pojke i när man tog honom som gisslan och satte en kniv mot halsen på honom. satt två operatörer från piketen. De såg honom, men vågade inte skjuta. Träffytan var för stor. Denna situation slutade lyckligt, men det berodde mestadels på tur och inte på piketens befogenheter. Det är ganska intressant att den operativa avdelningen i yttrade att det är angeläget och rimligt att piketpoliserna får en bättre möjlighet att hantera gisslan- och offersituationer, eftersom de undantagslöst kommer att vara på insatsplatsen först. De säger alltså till och med att det finns ett behov. Men det ska inte handla om prickskyttevapen som kräver omfattande utbildning, tillägger de. För mig framstår det som ganska orimligt att piketpolisen inte har de vapen och befogenheter som de i vissa fall kanske kommer att behöva för att klara upp speciellt svåra situationer. Jag undrar om justitieministern anser att detta är en rimlig situation. Vilka argument har ministern för att stå fast vid detta snart beslut? Eller instämmer justitieministern i min åsikt att piketen åter bör ges tillgång till dessa vapen och befogenheter? 26 (): säger att han inte trodde att ministern skulle vara så nöjd. Men jag har inte uttryckt några känslor eller bedömningar. Jag försökte beskriva hur läget är. Beslut om vapen och metoder är någonting som inte fattas på politisk väg, vilket jag tycker är en bra ordning. Däremot förs det, som säkert är informerad om, en diskussion, bland annat mot bakgrund av hotbilder, kring olika typer av metoder inom polisen, också när det gäller piketer och . Påståendet att befogenheter drogs in är delvis sant. Bakgrunden var att vi hade ett oreglerat tillstånd. Det fanns inga regler. Men man hade skaffat sig tillgång till vapen och annat som kom till användning eller skulle ha kunnat göra det. Det bedömdes att detta behövde regleras. Man kom fram till att är den grupp som ska ha den tyngre beväpningen. Interpellanten tar upp två olika metoder. Metoden att ta sig in i fastigheter med sprängämnen är något som har valt att reglera användningen av och begränsa till av det skälet att denna metod innebär våldsanvändning och skador på byggnader och annat och därför är väldigt svår att använda. Man vill använda den typen av metoder bara i väldigt specifika situationer. Man har inte heller haft användning av den här typen av metoder i praktiskt läge. Piketpolisen har aldrig haft vare sig prickskyttevapen eller explosiv forcering som dokumenterade och godkända metoder. Det har hos piketenheterna funnits prickskyttevapen som man lånat in från Försvarsmakten. Men detta var tidigare oreglerat. Man fann från sida, med stöd av , att det inte var en lämplig ordning. hade man fältförsök med prickskyttevapen under ledning av . Detta avbröt man 2005 därför att man aldrig någonsin fann anledning att använda dem. Man beslutade med stöd av att prickskyttar över huvud taget bara ska få finnas inom . Dessa metoder har inte kommit till praktisk användning. Man har valt att reglera dem och begränsa vilken del av polisorganisationen som ska få använda dem. Det pågår en diskussion där kan jag ge rätt om hur situationen har förändrats, huruvida det finns annan typ av beväpning och hur man ska arbeta. Det är fullt naturligt, eftersom vi nu arbetar med en översyn av hela polisorganisationen. Det är naturligt att då titta på kapacitet, möjligheter att agera och vilken typ av metoder den ska kunna använda. Piketerna utgör en viktig resurs med specialkunnande som är intressant i sammanhanget. Jag konstaterar att det pågår en diskussion om detta. Men jag landar nog gärna på att det knappast kan vara justitieministern eller ens som ska fatta beslut om vilka enstaka vapen eller arbetsmetoder som ska hanteras. Jag vill nog också som justitieminister hävda att det är viktigt för polisens del att vi har regler för vem som får använda vad och på vilket sätt så att vi har någon ordning. Det är inte leksaker vi talar om. 27 (SD): Det är självklart att saker och ting ska vara reglerade. Har det inte varit reglerat ska man reglera det i stället för att ta bort möjligheten. I stället för att säga: Ni får inte ha det över huvud taget, varför inte säga: Vi inför regleringar för vilka sorts vapen och för vilka situationer ni får använda dem. Varför inte göra det i stället för att ta bort möjligheten? Det kan inte vara svaret att man tar bort möjligheten att skydda medborgare bara för att det kanske har varit för oreglerat innan. Det kan omöjligt vara svaret på det. Justitieministern nämnde att varken prickskytte eller explosiv forcering kommit till praktisk användning i . Det stämmer, men det argumentet håller inte. militär har heller inte kommit till praktisk användning för att skydda svenskt territorium på runt . Vi har förvisso skickat i väg den till och andra konflikter som inte har med oss att göra. Men svensk militär har inte använts för att skydda svenskt territorium. Ändå har vi kvar militären. Det är tacksamt ifall prickskyttevapen inte har behövts användas. Men i den situationen och den dagen det behövs ska piketpolisen kunna använda det. Man har en våldsanvändning hos polisen inte för att man vill eller hoppas att kunna använda det utan för att man ska kunna göra det för att skydda oskyldiga medborgare. Det är därför man har det. Argumentet att det aldrig använts betyder inte att det aldrig kommer att användas. Kompetensen och befogenheten måste finnas där det sker något. Man kan inte argumentera att det aldrig har använts tidigare. Det finns mycket att säga om . Jag tycker att man borde lägga ned det. skrev till exempel att explosiv forcering som i piketpolisens fall handlar om att spränga upp dörrar och inte väggar och tak, det är NI som mer sysslar med det är våldsanvändning av extremt slag där såväl människor som egendom riskerar att skadas svårt. Jag ifrågasätter väldigt skarpt den beskrivningen. Jag har sett hur dessa explosiva forceringar går till. Det har dels enligt uppgift inte gjorts någon kontroll hos piketenheten för att göra den här bedömningen, dels stämmer det inte att det är en våldsanvändning av extremt slag. Explosiv forcering innefattar vattenladdningar med låg laddning med riktad sprängverkan med väldigt liten risk för tredje man. Man tar heller inte hänsyn till det avstånd som råder mellan och piketenheterna i . Den är placerad här i . Jag anklagar inte för någonting. Den är extremt bra på vad den gör, och det ska den fortsätta att vara. Men ska den transportera sig själv från ner till eller för den delen eller andra delar av landet tar det tid. I många insatser är piketpolisen först. Det finns exempel som man i själv har berättat om där det tagit tre, för polisen att vara på plats, och då var situationen över. Det gäller oavsett om det är en situation som handlar om prickskyttegevär eller om explosiv forcering. Bryter man upp en dörr med mekanisk forcering tar det . En gärningsman kan utföra väldigt många dåliga saker på den minut som det nästan kan ta . Har man väl apterat sprängladdningarna på dörren tar det sekunder att gå in. Det kan rädda liv. Det är inte sagt att man ska använda det och otid. Det har inte använts speciellt ofta. Men när det krävs och när det behövs ska möjligheterna finnas. Jag har inte hört något argument mot det. När det gäller prickskyttegevär kan man inte heller säga att det är våldsanvändning av extremt slag. Skillnad mellan ett prickskyttegevär och ett annat gevär är att man träffar bättre med ett prickskyttegevär. Att välja var man ska träffa och ha en högre säkerhet i det man gör kan aldrig vara negativt för vare sig gärningsmannen eller offret. Ärligt talat har jag inte hört några bra argument mot varför inte heller piketpolisen ska få tillgång till de vapen som kan komma att behövas och som de säger sig vilja ha för att skydda alla medborgare i vårt avlånga land. 28 (): undrar varför man tog bort metoderna i stället för att reglera eftersom de fanns tidigare i oreglerat tillstånd, eller att det blivit så hos piketpolisen. Varken eller jag var med då. Man får ändå utgå från att beslutet fattades efter viss begrundan och viss beredning. Då fann man, som jag kan begripa, att det inte var värt att behålla dem. Man valde i stället att säga att man ska begränsa forcering med sprängmedel och prickskyttevapen till . Jag kan hålla med om att en del av det man sysslar med används, prövas eller finns för att man ska hoppas att det aldrig ska komma till användning. Det argument som jag tog upp var att vi aldrig har använt prickskyttar eller den här typen av forcering i aktiv verksamhet, i varje fall . Så kan man naturligtvis fundera. Man ska ha klart för sig att väldigt mycket av vad både och polisen övar och tränar är händelser och situationer som aldrig ska inträffa. Men den här typen av metodik, prickskyttar eller forcering med sprängmedel, är ändå någonting som är resurskrävande. Om man ska ha det i byrålådan eller möjlighet att använda det kräver det resurser i form av träning, övning, teknisk utrustning och annat. Det är krävande. Det kan göra att man i prioriteringen mellan olika insatser väljer att prioritera ned det eller begränsa den typen av metodik till i det fallet . Det är väldigt viktigt att man följer de olika stegen och väger olika fördelar och nackdelar mot varandra för att kunna göra en riktig bedömning. Sedan kommer det intressanta som är lite grann av kärnan. säger att man borde lägg ned . Jag delar inte den uppfattningen. Väldigt många bedömningar som man ska ta inom en sådan myndighet som polisen om hur polisen, som är den enda myndighet som har monopol på våldsanvändning, ska användas är väldigt svåra avvägningar. Det är klokt att ha människor som också ser till de etiska aspekterna i det hela. Det gäller inte minst vapenanvändning, val av vapen, val av ammunition och annat. Det är inte bara det tekniskt mest avancerade som är svaret. Man måste också tänka sig in i de olika situationer som finns. När man bedömer till exempel ammunition och annat tittar man inte bara på pricksäkerheten utan också vilka skador som kan uppkomma, vad som kan hända vid sidan av och vad som händer om användaren inte är tillräckligt kunnig och så vidare. Det finns en rad aspekter som man behöver ha med. Det är bra att också få in de etiska aspekterna i beslutsunderlaget.