prot · H009117 · 2013-06-05 00:00:00 — Däremot vill vi se till att stärka den jämställdhetsbonus som vi än så länge inte har kunnat mäta några effekter av, varken åt ena eller andra hållet, därför att den har varit i gång . Jag tror att det krävs att den är både snabbare och direktare men att den också gör större skillnad och faktiskt påverkar när man diskuterar hur man ska göra. Det som ställer sig bakom är att jobba med det verktyget, men att jobba med det ännu mer. När det gäller är vi överens om att de ska ha uppdraget att tydliggöra för föräldrarna att det faktiskt har betydelse och är viktigt att man delar på ansvaret, för barnens del, för relationerna men också för situationen på arbetsmarknaden. Tillbaka till det förslag vi diskuterar och det som är den stora skiljelinjen. Jag kan ändå konstatera att säger sig värna de små företagen och deras villkor och verksamhet. Jag tror att det finns en del som förenar oss två. Det är synen på småföretagarna, dels deras arbetssituation, dels möjligheten att utveckla sin verksamhet och kunna leva på att genomföra sin dröm. I det sammanhanget kan jag känna att det blir lite olyckligt när man sedan säger att vi inte tror att ni klarar det här, att man sätter upp pekpinnar och talar om att vi inte tror att ni har vett nog att förstå att det här är för ert eget bästa. Därför kan jag tycka att det är lite olyckligt att man landar i att det måste lagregleras, att man inte har tilltron till de många små företagen att de kan göra rätt och att det finns andra sätt och andra metoder som inte innebär lagar och regler och kostnader för desamma. 23 (SD): Jag vill börja med att yrka bifall till de sverigedemokratiska reservationerna 5 och 11. Jag är så där ömkligt förkyld som ibland påstås att bara vi män kan bli, men jag ska försöka ta mig igenom mitt anförande i alla fall. Vi behandlar slutredovisningen av regeringens särskilda jämställdhetssatsning och ett antal motioner kopplade till det jämställdhetspolitiska området. För mig, fru talman, som är ny i den jämställdhetspolitiska debatten i är det svårt att få klarhet i något så grundläggande som vad man, närmare bestämt regeringen, faktiskt menar med begreppet jämställdhetspolitik. I den aktuella redovisningen av den särskilda jämställdhetssatsningen tycker jag mig se en rad olika betydelser som tycks basera sig på en stundtals ganska motsägelsefull blandning av de rättsfilosofiska principerna om negativa och positiva rättigheter och friheter. Till exempel sägs jämställdhetspolitik vara att garantera att ingen individ ska utsättas för diskriminering eller kränkande behandling på grund av sin könstillhörighet. tycks jämställdhetspolitik också vara att med hjälp av statliga medel förmå gruppen kvinnor och gruppen män att bete sig precis likadant och göra samma sak i samma omfattning, och i det strävandet tycks det vara förenligt med jämställdhetspolitiken att positivt särbehandla individer tillhörande ett visst kön, vilket per automatik innebär att man negativt särbehandlar individer av det andra könet. Jag och tycker att detta är motsägelsefullt och felaktigt. Vi vill betona den förstnämnda jämställdhetsdefinitionen, och vi anser följaktligen att kvotering, eller så kallad positiv särbehandling, inte bör få förekomma. Eftersom principen om att ingen individ ska drabbas av diskriminering eller kränkande särbehandling på grund av sin könstillhörighet är central i vårt jämställdhetspolitiska ställningstagande faller det sig också naturligt att ta rätten till lika lön för lika arbete på stort allvar. Det är inte enkelt att få en helt klar bild av hur stort problemet med osakliga löneskillnader relaterat till könstillhörighet egentligen är. Siffrorna tycks variera från några promille beroende på vem som mäter och hur man mäter. Att det över huvud taget förekommer att människor i landet får en lägre lön än vad de egentligen har rätt till endast baserat på sin könstillhörighet är dock fullständigt oacceptabelt. Detta är den grundläggande orsaken till att vi ger vårt stöd till förslaget om att återinföra årliga lönekartläggningar. Att osakliga löner upptäcks på tre av tio arbetsplatser när lönekartläggningen väl görs, samt att efterlevnaden av lagkraven tycks ha försämrats snarare än förbättrats sedan lagstiftningen liberaliserades, anser vi vara tungt vägande argument för att återinföra de årliga lönekartläggningarna. I sin reservation åberopar regeringspartierna vikten av att underlätta verksamheten för landets företagare. Det är naturligtvis en strävan som vi sverigedemokrater också delar. Vår bedömning är dock att det aktuella förslaget inte kommer att medföra någon nämnvärd belastning för landets företagare. I vissa fall kan det täta intervallet säkert bidra till att smidigare och effektivare rutiner upprättas som kanske till och med förenklar processen i förhållande till . Om regeringen menar allvar med att underlätta verksamheten för landets företagare borde det finnas lämpligare och mer effektiva åtgärder att sikta in sig på, till exempel att reformera turordningsreglerna eller att slopa sjuklöneansvaret. Det har inte minst förts fram flera märkliga påståenden om mitt parti, inte minst från den nytillträdda jämställdhetsministern. Det har till exempel påståtts att vi är ett parti bara för män som inte har någon politik alls som gagnar kvinnor. För att illustrera hur ohederliga och felaktiga påståendena är vill jag nämna några idéer och förslag vi har fört fram . Vi kämpar bland annat för att skjuta till stora resurser till vården, skolan och omsorgen, vilket skulle bidra till att minska stressen och förbättra arbetsmiljön framför allt för kvinnor. Vi har föreslagit en kraftig höjning av underhållsstödet, vilket framför allt skulle underlätta tillvaron för ensamstående mammor och deras barn. Vi vill förbättra stödet till anhörigvårdarna, vilket framför allt skulle minska äldre kvinnors bördor. Vi satsar betydande resurser på en förstärkning av graviditetspenningen, vilket skulle underlätta tillvaron för gravida kvinnor med tunga och riskfyllda jobb. Vi har lanserat en rad förslag i syfte att ta krafttag mot det sexuella våldet och för att öka kvinnors trygghet i hemmet och den offentliga miljön. Vi har i kammaren föreslagit att kvinnor i landet ska erbjudas mammografi så att färre kvinnor behöver dö i bröstcancer. Förvånansvärt nog valde Socialdemokraterna i det fallet att bryta sitt vallöfte och rösta ned sitt eget förslag i frågan. Vi har föreslagit att de differentierade avgifterna i a-kassan, som till stor del missgynnar lågavlönade kvinnor, ska tas bort. Precis som aviserade tittar vi nu närmare på ett förslag om att införa rätt till heltid för anställda inom offentlig sektor. Det är i så fall något som primärt skulle gagna lågavlönade kvinnor med mera, med mera. Avslutningsvis, fru talman, vill jag säga några ord om sakinnehåll och fokus i regeringens särskilda jämställdhetssatsning. Regeringens slutsats är att satsningen har bidragit till att öka jämställdheten. Jag ifrågasätter inte detta. Det vore märkligt om 1,6 miljarder satsade skattekronor inte skulle ge någon som helst effekt. Några särskilt övertygande bevis för att satsningen har gett effekter presenteras inte. Det är ont om mätbara resultat, och det är också ont om konkreta resultatorienterade åtgärder. Man får nästan uppfattningen att regeringen inte riktigt visste vad den skulle göra med pengarna när den väl beslutade om satsningen. Frågorna man måste ställa sig är om resurserna verkligen har använts på effektivaste möjliga sätt och om satsningen har givit några signifikanta långsiktiga resultat. Personligen är jag långt ifrån säker på det. Jag är också långt ifrån säker på att ännu mer pengar och ännu fler mer eller mindre luddiga projekt är den huvudsakliga lösningen på vår tids riktigt stora jämställdhetsutmaningar. Att regeringen i satsningen hade ett så tydligt fokus på att motverka det hedersrelaterade våldet och förtrycket är något som förtjänar beröm. Effekterna av de kostsamma satsningarna är dock svåra att fastställa. bedömning är att mer hade kunnat göras för nästan inga pengar alls om bara den politiska viljan hade funnits. Om regeringen menar allvar med att bryta upp hederskulturens strukturer måste man konsekvent börja tillämpa nolltolerans mot dess olika yttringar i det svenska samhället, inte understödja dem som de i vissa fall gör . Regeringen måste förändra den lagstiftning som gör det möjligt för en man att få skadestånd efter att ha blivit ålagd att som en del av sitt arbete ta en kvinna i hand. Regeringen måste sätta ned foten mot könssegregerad simundervisning i skolan, separata badtider för män och kvinnor i offentliga badhus, bärandet av heltäckande slöjor i skolan och på offentliga arbetsplatser och andra fenomen som baserar sig på om att det är kvinnors ansvar att genom sitt beteende och sin klädsel hålla främmande mäns begär i schack. Regeringen måste också dra in stödet till de religiösa samfund som lär ut att kvinnor är underordnade mannen och som anvisar kvinnor till särskilda, sämre belägna platser vid gudstjänster med mera, med mera. Regeringens satsningar på förbättrat bemötande av hedersförtryckets offer anser vi vara lovvärda. Vi tror att de kan kompletteras genom att bland annat införa renodlade hedersjourer med särskild kompetens. Viktigast av allt är givetvis att underminera hederskulturen och förhindra att människor faller offer för den. Ett förslag som har fört fram och som sannolikt skulle göra lika stor reell nytta som alla de hittillsvarande insatserna tillsammans är att låta sig inspireras av den så kallade 24-årsregeln i , det vill säga att höja giftasåldern vid äktenskap med medborgare från länder utanför EU och EES. Utvärderingar i har visat att detta har varit till stor hjälp för unga invandrare som har levt under hedersrelaterat förtryck. Lagen har hjälpt dem att stå emot trycket från sina familjer att ingå arrangerade äktenskap med någon från hemlandet, vilket i sin tur har givit dem respit att ytterligare öka sin självständighet genom att utbilda sig, integrera sig i det danska samhället och ordna sin egen försörjning. Enligt den danska motsvarigheten till SCB har andelen studerande kvinnor från icke-västliga länder fördubblats sedan lagen infördes. betraktar kampen mot det hedersrelaterade förtrycket som vår tids kanske viktigaste jämställdhetspolitiska utmaning. Det finns saker som vi kan göra, men det kräver att vi kastar skygglapparna och uppbådar politiskt mod. I detta anförande instämde Per Ramhorn och (båda SD). 24 (V): Den borgerliga regeringen har utvärderat sin egen jämställdhetssatsning och har kommit fram till att den har varit bra. I det instämmer företrädarna för de borgerliga partierna i kammaren. Allt annat hade varit något av en skräll i det här sammanhanget. Låt mig börja med att säga att vi från sida är långt ifrån kritiska mot allt det som har gjorts inom ramen för satsningen. Tvärtom har vi ställt oss bakom en hel del av de satsningar som har gjorts. Det gäller till exempel handlingsplanerna för att bekämpa våld i nära relationer, hedersrelaterat våld, prostitution, människohandel och tvångsäktenskap. Det är sådant som i de flesta fall har ställt sig bakom. Problemet är däremot att det saknas ett helhetsperspektiv i regeringens jämställdhetspolitik. Vi kan därför notera att man ofta förbiser och missar grundläggande behov, till exempel när det gäller skyddet för kvinnor som utsatts för våld i nära relationer. En sådan tydlig sak är frågan om kvinnojourernas finansiering. Jag tror inte att det finns någon som inte håller med om att den verksamhet som kvinnojourerna bedriver är livsviktig. Ändå måste kvinnojourerna fortfarande ägna en enorm andel tid och energi åt att ansöka om projektbidrag för att finansiera sin verksamhet. Det är både orimligt och ovärdigt att denna viktiga verksamhet ska tvingas ha en sådan ekonomisk otrygghet. har dessutom ett antal kommuner börjat signalera att man inte längre tänker betala för kvinnor som söker sig till jourernas skyddade boenden om de inte först har haft kontakt med . har föreslagit att kvinnojourerna ska ges ett eget, stabilt anslag i statsbudgeten som gör det möjligt för dem att planera sin verksamhet i lugn och ro utan att behöva oroa sig för att nästa års budget inte ska gå ihop. En sådan reform skulle göra enorm skillnad för våldsutsatta kvinnors möjligheter att få skydd. Ett annat problem som är relaterat till frågan om våldsutsatta hänger samman med regeringens bostadspolitik. Kvinnojourer runt om i landet har larmat om att det börjar bli allt svårare att få tag på bostäder för kvinnor och deras barn som har sökt sig till skyddade boenden. I stället trängs dessa ihop på alldeles för få platser på de skyddade boendena under allt , därför att det inte längre går att få tag på en hyreslägenhet. Det finns ett tydligt samband med den bostadspolitik som har förts, eller rättare sagt bristen på bostadspolitik, där hyreslägenheter till överkomliga priser bara blir färre och färre. Den här situationen är en tydlig illustration av att jämställdhetspolitik inte kan bedrivas bara i form av projekt vid sidan av den ordinarie politiken. Jämställdhetsperspektivet måste genomsyra alla politiska beslut och prioriteringar. Det har pratats mycket om att regeringens satsning har varit väldigt stor. Visst, 1,2 miljarder är inte kattskit, men totalt sett måste man se att ändå är en ganska liten andel av en statsbudget som omfattar utgifter på . Om man ska kunna göra en vettig analys av jämställdhetseffekterna av regeringens politik måste man se hur fördelningen av resurserna i sin helhet faktiskt ser ut. Som tidigare nämnts levererade Kvinnolobby en jämställdhetsanalys av regeringens budgetarbete. Rapporten ger ganska svidande kritik där man konstaterar att det saknas just ett jämställdhetsperspektiv både på de övergripande ekonomiska resonemangen och på mer detaljerade reformer. Det här märks i resultaten av med borgerlig politik. Inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor har ökat kraftigt den här borgerliga regeringen har suttit vid makten. hade män i genomsnitt mer i årsinkomst än kvinnor. Det gapet har ökat till . En orättvisa som var stor och grundläggande har alltså vuxit sig större som en effekt av den ekonomiska politik den borgerliga regeringen har fört. Vi kan vidare se att andelen kvinnor som lever under fattigdomsgränsen har ökat kraftigt. Allra mest har ensamstående mammor förlorat ekonomiskt under den borgerliga regeringstiden. Det här är resultatet av en fördelningspolitik som systematiskt har missgynnat kvinnor. Medan skattesänkningarna har gynnat gruppen män mest har försämringarna i sjukförsäkringen och a-kassan samt urholkningen av underhållsstödet slagit hårdast mot kvinnor. Deltid, otrygga anställningar och delade turer har ökat i många kvinnodominerade yrken, och vi kan konstatera att det inte hänt just någonting med löneskillnaderna. Det har vi hört under debatten. Till det ska läggas att antalet anställda i välfärdssektorn faktiskt har minskat i takt med regeringens privatiseringar och besparingar. Bara i äldreomsorgen försvann mer än 12 000 anställda . Det är förstås i första hand ett problem för alla de äldre som är i behov av hjälp, vilket vi bland annat har kunnat se exempel på i upprörande reportage från där de anställda i knappt hinner säga hej till de gamla innan de måste gå igen. Men nedskärningarna är också ett hårt slag mot jämställdheten. Eftersom majoriteten av de anställda inom omsorgen är kvinnor leder nedskärningarna till ännu mer av den stress och press som redan präglar många av de kvinnodominerade jobben. Vi vet att när omsorgen skärs ned och gamla inte får den omsorg de behöver är det kvinnor som får gå in och göra omsorgsarbetet oavlönat. De här nedskärningarna har skett som de allt fler vinstdrivande företagen i den privata välfärden plockade ut i vinst från skattebetalarnas pengar. För den summan hade man i stället kunnat öka antalet heltidsanställda undersköterskor i äldreomsorgen med 22 000. Också det är ett exempel på hur regeringen väljer att prioritera och fördela ekonomiska resurser på ett sätt som är förödande för jämställdheten. Kvinnolobby sammanfattar slutsatserna i sin rapport med att det behövs en helt ny politik om vi ska kunna leva jämställt. Det är en koncis formulering som det är ganska lätt att instämma i. Vill man åstadkomma verklig förändring krävs en helt annan, medveten och systematisk politik som faktiskt angriper vid rötterna de djupa klyftor som finns mellan kvinnors och mäns arbete, ekonomi och hälsa. En sådan politik står för. Vi står för en fördelningspolitik som skapar ekonomisk jämlikhet och ger kvinnor och män samma möjligheter att försörja sig genom livets alla skeden. Vi står för en familjepolitik som omfattar alla slags familjer och där både kvinnor och män ses som fullvärdiga föräldrar med fullt ansvar för barn och hushållsarbete. Därför har vi en lång rad förslag på jämställdhetsområdet för att nå våra mål. Vi vill avskaffa RUT-bidraget och vårdnadsbidraget och i stället bygga ut den kommunala barnomsorgen och äldreomsorgen som är nyckeln till att både kvinnor och män i alla samhällsklasser och i alla åldrar ska kunna förvärvsarbeta. Vi vill stänga dörren för de vinstdrivna företagen i välfärden, så att resurserna i stället används till fler anställda, bättre löner, högre kvalitet och bättre villkor för de anställda. Vi vill använda alla de redskap som politiken förfogar över för att skapa ett jämställt arbetsliv. Vi vill stärka rätten till fasta jobb och heltid så att de som väljer att jobba i vården, på restauranger och i butiker ska kunna försörja sig på sitt arbete. Vi vill ge ett tydligare uppdrag att medverka till att sådana avtal tecknas som gör att de strukturella löneskillnaderna utjämnas. Detta är reformer som på allvar skulle leda till att minska inkomstskillnaderna och stärka kvinnors ställning i arbetslivet och samhället i stort. Men med nuvarande regering lär vi dess värre inte ta några sådana avgörande steg eftersom det är uppenbart att viljan inte finns. I alliansregeringens budget har jämställdheten ingen plats i helheten. En ljusglimt är att det finns en majoritet i för att skärpa kraven i lönediskrimineringslagen på lönekartläggning och handlingsplan för jämställda löner. Att det är ett förslag som det finns en majoritet för ska inte tolkas som att detta är den viktigaste och mest prioriterade reformen. Men jag tycker inte heller att det är rimligt att framställa det som en symbolpolitik eller en struntsak, som det har gjorts i den här debatten. saknas det krav i lagen för företag med upp till 25 anställda att över huvud taget göra en lönekartläggning eller en handlingsplan för jämställda löner. Det innebär att nästan en fjärdedel av anställda inte omfattas av några som helst lagkrav på systematiskt jämställdhetsarbete. Att ändra på det, att utöka kretsen av människor som omfattas av lagens krav på arbete för jämställda löner, är inte en struntsak, som det har påståtts i debatten. Det är inte det viktigaste verktyget, men det är ett av de många verktyg som är användbara om vi ska nå målet om en lönesättning som inte diskriminerar kvinnor. Jag har ännu inte hört något argument i debatten som väger tyngre än den rätt som alla är överens om, i varje fall på papperet, och som är inskriven i lagen, nämligen att slippa bli diskriminerad på grund av sitt kön. Jag har också lite svårt att förstå varför det skulle vara orimligt betungande för arbetsgivare att uppdatera sin handlingsplan för jämställda löner . Ännu mer provocerande är det att detta i dagens debatt har kallats för onödig byråkrati. Det är lite hänsynslöst att tala om lönediskriminering i de termerna. gör arbetsgivare en lönerevision då man går igenom de anställdas löner och uppdaterar lönesättningen utifrån avtal och annat. Varför skulle det då vara omöjligt att också uppdatera en handlingsplan för jämställda löner och hålla koll på att de löner man sätter lever upp till jämställdhetslagens krav på att inte diskriminera kvinnor? Regeringspartiernas motstånd mot denna fråga är ännu ett exempel på att det när det kommer till kritan är andra intressen som tillåts gå före när det gäller konkreta jämställdhetsåtgärder. Detta gör regeringens politik på detta område ohållbar. Ska lönediskrimineringen upphöra måste politiken ställa krav. Det måste den göra även om exempelvis arbetsgivare gnäller, knotar, gör motstånd och säger att det blir för besvärligt. Poängen med hela jämställdhetspolitiken är just att våga utmana det som är invant och bekvämt och som kanske gynnar vissa personer på bekostnad av andra detta för att åstadkomma en förändring. Jag yrkar bifall till utskottets förslag under punkt 3. Jag står givetvis bakom alla förslag men nöjer mig med detta yrkande. 25 (KD): Regeringens jämställdshetssatsningar 20072010 har debatterats . Jag kan inte låta bli att tänka på artisten låt Jag blir aldrig nöjd. För oppositionen är nämligen 1,6 miljarder i jämställdhetssatsningar inte nog. Man vill alltid ha mer, man vill alltid ha annorlunda och man kan nästan aldrig kosta på sig att säga att något är bra. Jag är inte heller nöjd med att vi fortfarande har ojämställda löner i . Jag är inte nöjd med att det gamla begreppet lika lön för lika arbete aldrig riktigt blir förverkligat. I denna mening delar jag oppositionens uppfattning. Det man dock missar i dagens diskussion är att lönekartläggning inte i första handlar om kön, skillnaden mellan män och kvinnor, utan det handlar om skillnaden mellan yrken och de arbetsuppgifter som personerna i fråga har. Då blir det fråga om en validering av arbetsuppgifter så att man kan värdera lönesättningen på ett annat vis. Detta kommer dock aldrig oppositionspartierna in på, och det är ett bekymmer. I vissa yrken är det fler kvinnor eller fler män, och det bidrar till diskussionen. Låt mig ta ett exempel som jag har tagit förut i olika sammanhang: en röntgensköterskas utbildning kontra en civilingenjörs. Båda har lika lång utbildning och många saker i utbildningen sammanfaller. Man behöver vara naturvetare, tekniker och så vidare för att klara uppgifterna. Man behöver läsa mycket matte och teknik för att klara båda dessa yrken. Men hur många män är röntgensjuksköterskor? Troligen inte särskilt många. Och det är inte många tjejer som utbildar sig till ingenjör, även om de finns och har blivit fler. Vi måste se de arbetsuppgifter som utförs på ett likadant sätt oavsett kön. Då kan vi värdera arbetet och ge lika lön. Visst kan lönekartläggning visa på skillnader, men tittar vi rent förhandlingsmässigt på lönesättningen sker förhandlingarna oftast . Lönesamtalen med närmaste chef däremellan ger endast små skillnader i procentuell ökning. Det är inte där den stora grejen är för en arbetsgivare att se hur saklig eller osaklig han eller hon är i lönesättning, utan det handlar om att se det i ett bredare perspektiv. Då hjälper det inte, anser jag och mina allianskolleger, att mer eller mindre påtvinga små företag att göra en lönekartläggning utan effekt. Den blir ju utan effekt när man inte har ändrat antalet anställda eller de anställdas arbetsuppgifter. Vad ska man då kartlägga? Kristdemokratin har en personalistisk människosyn. Den ser varje person som han eller hon är och skapar förutsättningar för varje människa att själv få fatta sina beslut och bestämma över sin vardag. Man kan också använda ordet empowerment, att kunna påverka sitt eget liv. Jämställdhetsarbetet kan inte och får inte vara ett projekt som sträcker sig över , och sedan är vi nöjda. Det måste vara en genomgripande princip i allt arbete som alla politiska frågor utgår från. Därför måste det vara större fokus på värderingar och attityder än på de tillfälliga insatser som görs runt om i samhället när det handlar om jämställdhet.