prop · H003168 · 2013-06-18 00:00:00 — Det lämnas inte något förslag om att preskriptionsbestämmelserna ska vara dispositiva i förhållanden mellan försäkringsbolag. Det lämnas andra förslag när det gäller möjligheten att förkorta tidsfristerna vid företags- försäkring, bl.a. att föreläggande att väcka talan inte ska få förekomma vid ansvarsförsäkring. Ett villkor att anmäla försäkringsfall ska inte få gälla för någon annan ersättningsberättigad än den försäkrade. Slutligen ska ett föreläggande att väcka talan vara möjligt även vid konsument- försäkring. Remissinstanserna: Förslagen tillstyrks eller lämnas utan invändning av i stort sett samtliga remissinstanser. Svensk Försäkring och anser att möjlighet till föreläggande att väcka talan även fortsättningsvis bör finnas också vid ansvarsförsäkring. Motor- organisationen och vid 2012/13:168 universitet avstyrker förslaget om föreläggande att väcka talan vid konsumentförsäkring. och påpekar behovet av en tidsfrist för inhämtande av yttrande från . Promemorian med utkast till övergångsbestämmelser m.m.: Pro- memorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig förslagen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Särskilda regler ska gälla för vissa återkrav Vid återkrav mellan försäkringsbolag passar inte alltid de normala pre- skriptionsreglerna. anses utgångspunkten för fristen vid sådana krav enligt trafikskadelagen vara när ett försäkringsbolag som reglerat en skada har åtagit sig att betala ut ersättning till den skade- lidande (se rättsfallet NJA 2009 s. 94). Med de föreslagna preskriptions- reglerna är det dock tänkbart att den ersättningsberättigade framställer sitt krav så före tioårsfristens utgång att det regressande för- säkringsbolaget inte hinner väcka talan beträffande återkravet. Denna risk är mest påtaglig vid återkrav enligt trafikskadelagen eller patientskadelagen. Motsvarande problem kan dock uppkomma även vid vissa återkrav som riktas mot försäkringar som regleras i försäkrings- avtalslagen. I departementspromemorian föreslås för dessa fall en frist räknat från betalningstillfället. En sådan frist bör vara tillräcklig för att tillvarata det regressande bolagets rätt. Departementspromemorians förslag har inte mött några invändningar vid remissbehandlingen. I patientskadesammanhang betalar försäkringsgivarna ersättning även om en skada har orsakats av en oförsäkrad vårdgivare. Försäkrings- givarna får då rätt att återkräva patientskadeersättningen från den vård- givare som brustit i sin skyldighet att teckna en patientförsäkring. Det framstår som lämpligt att dessa återkrav preskriberas på motsvarande sätt som återkrav mellan försäkringsbolag. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att en talan om återkrav mellan försäkringsgivare, eller mellan försäkringsgivare och vårdgivare, alltid ska kunna väckas från den betalning som grundar återkravet. Det är alltså fråga om en särskild förlängning av preskrip- tionstiden i dessa fall. Som framhålls av Svensk Försäkring och saknas det anledning att uppställa tvingande bestämmelser i förhållanden mellan försäkringsbolag. Regeringen föreslår därför att det ska vara möj- ligt för försäkringsbolag att komma överens om andra preskriptionsregler för krav mellan sig, så länge som detta inte går ut över försäkringstagare som har rätt till ersättning. En talan om krav på självrisk enligt trafikskadelagen måste väckas från den betalning som grundar kravet Regleringen i trafikskadelagen om preskription gäller rätt till ersättning enligt trafikskadelagen eller fordringsrätt i övrigt på grund av avtal om trafikförsäkring. Bestämmelserna gäller alltså inte bara krav på trafikskadeersättning utan även krav på självrisk mot en försäkrings- tagare eller motsvarande krav mot en person som inte har försäkrat sitt fordon. Enligt departementspromemorians förslag bör preskriptionstiden även i dessa fall utgå från skadehändelsen. Vid sådana krav mot enskilda föreslås att fristen ska vara . Att låta preskriptionstiden vid alla krav mot enskilda enligt trafik- skadelagen utgå från skadehändelsen är emellertid inte invändningsfritt. Sådana krav har nämligen inte alltid en omedelbar koppling till skade- händelsen, även om de naturligtvis förutsätter att en skadehändelse har inträffat. Exempelvis får ett försäkringsbolag ett krav på självrisk mot en försäkringstagare först när bolaget har utgett trafikskadeersättning till en skadelidande. Eftersom krav kan framställas mot försäkringsbolaget upp till efter skadehändelsen, skulle med departementspromemorians förslag kravet på självrisk kunna preskriberas innan bolaget överhuvud- taget känner till trafikolyckan. Regeringen föreslår därför en särskild preskriptionsregel för dessa fall. Preskriptionsfristen bör vara från den betalning som grundar kravet. Det innebär att det kommer att gälla en treårig preskriptionstid, liksom normalt vid konsumentfordringar, och betalningstidpunkten är lätt att styrka. Krav på patient- och trafikförsäkringspremie samt patient- och trafikförsäkringsavgift ska preskriberas enligt preskriptionslagen Den nuvarande preskriptionsbestämmelsen i trafikskadelagen gäller även krav på trafikförsäkringsavgift och trafikförsäkringspremie. Enligt rätts- praxis är dock preskriptionslagens bestämmelser om tioårig preskrip- tionstid tillämpliga på en fordran på trafikförsäkringsavgift när denna väl är fastställd (se rättsfallet NJA 2012 s. 414). Frågan om preskription av krav på patientförsäkringsavgift är inte särskilt reglerad och ett sådant krav bör följaktligen preskriberas enligt preskriptionslagen. Inte heller preskription av premiekrav regleras i patientskadelagen. Det råder viss osäkerhet om sådana krav preskriberas enligt preskriptionslagen eller enligt försäkringsavtalslagens regler om preskription av premiekrav. När det gäller trafikförsäkringsavgift anser regeringen, i enlighet med departementspromemorians förslag, att preskriptionslagens bestämmelser bör gälla för alla krav, dvs. även för sådan trafikförsäkringsavgift som inte är fastställd. framhåller kommer detta att möjliggöra avbetalningsplaner för obetalda trafikförsäkrings- avgifter, eftersom preskriptionsavbrott då kan ske på annat sätt än genom att talan väcks. Det finns även skäl att i patientskadelagen klargöra att motsvarande gäller för krav på patientförsäkringsavgift. I fråga om premiekrav diskuteras i departementspromemorian endast vad som bör gälla för krav på trafikförsäkringspremie. Det pekas på att ett alternativ skulle kunna vara att tillämpa försäkringsavtalslagens särskilda regel om preskription av premiekrav (5 kap. 7 §). Den innebär att försäkringsbolaget förlorar rätten till en obetald premie när har förflutit från det att premien skulle ha betalats, om för- säkringen inte har sagts upp av bolaget eller av någon annan anledning har upphört att gälla. Försäkringsbolaget måste alltså säga upp försäkringen för att inte gå miste om sin premiefordran. I promemorian görs bedömningen att denna bestämmelse framstår som mindre lämplig 2012/13:168 när det är fråga om en obligatorisk trafikförsäkring. Regeringen anser därför, i likhet med departementspromemorian, att preskriptionslagen bör tillämpas vid ett krav på trafikförsäkringspremie. Motsvarande över- väganden gör sig gällande även vid ett krav på patientförsäkringspremie. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att krav på trafikförsäkrings- avgift och trafikförsäkringspremie alltid ska preskriberas enligt preskrip- tionslagen. Detsamma bör gälla för krav på patientförsäkringsavgift och patientförsäkringspremie. Detta medför en tioårig preskriptionstid för krav på trafik- och patientförsäkringsavgift. När det gäller premiekrav preskriberas de i den mån de är konsumentfordringar och i övriga fall . Kortare frister får bara förekomma vid företagsförsäkring och får inte gå ut över skadelidande som skyddas av obligatoriska ansvarsförsäkringar Vid företagsförsäkring kan försäkringsbolaget förkorta preskriptionstiden genom att förelägga den försäkrade att väcka talan . Före- läggandet har ansetts vara ett praktiskt sätt att avsluta diskussionen om ett tvistigt ersättningskrav. Det är vid företagsförsäkring även möjligt att ställa upp försäkringsvillkor som anger en frist inom vilken ett anspråk måste anmälas. Fristen att väcka talan eller att anmäla ett anspråk får inte vara kortare än . I departementspromemorian föreslås att ett föreläggande att väcka talan ska kunna förekomma även vid konsumentförsäkring. och vid universitet avstyrker detta förslag, som de menar försvagar den enskilde konsumentens ställning. Regeringen konstaterar att förslaget i denna del stämmer mindre väl med ambitionen att ha ett starkt konsu- mentskydd på försäkringsområdet. Möjligheten till föreläggande bör där- för, liksom , bara finnas vid företagsförsäkring. I departementspromemorian föreslås vidare att tiden för att väcka talan efter ett föreläggande alltid ska vara . Även den kortaste frist som får uppställas i villkoren för att anmäla ett anspråk föreslås bli för- längd till . En sådan förlängning av fristerna framstår som en värde- full förstärkning av de ersättningsberättigades rättigheter utan att sam- tidigt innebära några nämnvärda problem för försäkringsbolagen. Reger- ingen föreslår därför att de aktuella fristerna aldrig ska få vara kortare än . Utgångspunkten för den ettåriga fristen vid ett föreläggande att väcka talan bör även fortsättningsvis vara den tidpunkt då den försäkrade fått del av föreläggandet. Vid ett villkor om anmälningsplikt utgår fristen från den tidpunkt då den som gör gällande ett anspråk på försäk- ringsersättning har fått kännedom om sin fordran. Det är alltså fråga om ett sådant subjektivt förhållande som riskerar att leda till tillämpnings- problem. Regeringen föreslår därför att även denna frist, i likhet med preskriptionstiden, ska utgå från tidpunkten när det förhållande som enligt försäkringsavtalet berättigar till försäkringsskydd inträdde. Vidare föreslås i departementspromemorian att ett föreläggande att väcka talan inte ska få användas vid ansvarsförsäkring. Förslaget syftar till att säkerställa att en skadelidande inte ska kunna drabbas av att den försäkrade inte följer ett sådant föreläggande. Av samma skäl föreslås att en anmälningsplikt bara ska få föreskrivas för den försäkrade inte den skadelidande. Enligt förslaget skulle det dock även fortsättningsvis vara möjligt att uppställa en anmälningsplikt för den försäkrade vid ansvars- försäkring. En skadelidande som har ett krav mot den försäkrade skulle alltså på detta sätt kunna gå miste om sin ersättning, om den försäkrade inte följer villkoret om anmälningsplikt. Några remissinstanser, bl.a. Svensk Försäkring och , pekar på att möjligheten till förkortade frister spelar en viktig roll även vid ansvarsförsäkring. Regeringen har viss förståelse för dessa synpunkter. Om preskriptionstiden förlängs till , framstår det som särskilt angeläget att möjligheten till anmälningsplikt och föreläggande behålls. Ersättningsfrågor vid företagsförsäkring skulle annars kunna hållas öppna . Detta gynnar normalt inte någon. Det finns fog för departementspromemorians ambition att skydda den skadelidande från att gå miste om ersättning på grund av att den försäkrade inte vidtar de åtgärder som behövs för att bevara an- språket på försäkringsersättning. För att skydda alla skadelidande mot denna typ av försummelser från den försäkrade skulle det dock krävas en mer långtgående reglering än vad som föreslås i departementsprome- . Nyttan och konsekvenserna av en sådan reform är inte tillräckligt belysta i detta lagstiftningsärende. Regeringen anser däremot att det finns starka skäl, och ett tillräckligt underlag, för att i detta sammanhang stärka skyddet för skadelidande vid obligatoriska ansvarsförsäkringar. De skadelidande har i dessa fall en i lag fastslagen rätt att vända sig direkt mot försäkringsbolaget för att få sina skador ersatta. Det finns skäl att klargöra att den skadelidande inte ska kunna gå miste om detta skydd på grund av att den försäkrade inte följer ett föreläggande att väcka talan eller att en avtalad anmälningsplikt försummas. Regeringen föreslår där- för en uttrycklig bestämmelse om att ett föreläggande att väcka talan eller ett villkor om anmälningsplikt inte får gå ut över en skadelidande som skyddas av en obligatorisk ansvarsförsäkring. I försäkringsavtalslagen finns även regler om att försäkringsersätt- ningen kan sättas ned, om ett anmälningsvillkor inte följs. Försäkrings- juridiska föreningen anser att dessa bestämmelser bör reformeras. Det saknas dock underlag för en sådan översyn inom ramen för detta lagstiftningsärende. Ett yttrande från ska begäras Enligt patientskadelagen ska de försäkringsbolag som meddelar patient- försäkring tillsammans upprätthålla och bekosta en patientskadenämnd. Nämnden ska på begäran av en patient eller annan skadelidande, vård- givare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersättningsfall. Nämnden erbjuder ett kostnadsfritt och smidigt sätt att få ett ersättnings- anspråk prövat. Yttrandet är inte bindande för parterna. I sitt remissvar påpekar att det under utarbetan- det av patientskadelagen fanns ett förslag om en särskild frist för den som vill inhämta nämndens yttrande. I det slutliga lagförslaget fanns denna frist inte med och saken motiverades inte närmare. Nämnden tillämpar i brist på en sådan bestämmelse i stället en frist som bygger på preskriptionsreglerna i patientskadelagen. Om den treåriga fristen för- 2012/13:168 längs till , menar nämnden att det behövs en uttrycklig regel om den tid inom vilken en patient har rätt att begära ett yttrande av nämnden. Nämnden anser att fristen som längst bör vara , vilket motsvarar vad som tidigare gällde enligt villkoren för den frivilliga patientförsäkringen. Även framför liknande syn- punkter. Det är tydligt att en förlängd preskriptionsfrist kan skapa ett behov av en regel om inom vilken tid en patient har rätt att begära ett yttrande från . Regeringen föreslår därför att den skadelidande ska ha rätt att begära yttrande upp till från det att den skadelidande har fått del av försäkringsbolagets slutliga ställ- ningstagande i ersättningsfrågan. 5 Information vid dödsfall Regeringens förslag: Försäkringsbolagen ska vara skyldiga att på ett ändamålsenligt sätt löpande kontrollera om det har inträffat dödsfall som utgör försäkringsfall och i så fall genast underrätta dödsboet och kända förmånstagare. Om ett försäkringsbolag försummar detta och det medför att ett anspråk inte framställs inom de normala preskrip- tionstiderna, ska en talan om ersättning få väckas upp till efter dödsfallet. Departementspromemorians förslag överensstämmer med regering- ens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Svensk Försäkring och anser dock att nackdelarna är så stora att förslaget inte Skälen för regeringens förslag Enligt försäkringsavtalslagen har försäkringsbolagen en informations- plikt vid försäkringsfall. Ett försäkringsbolag ska i skälig omfattning in- formera försäkringstagaren och andra som har anspråk mot bolaget om sådana förhållanden rörande försäkringen som det är av betydelse för dem att känna till. Om bolaget får kännedom om ett försäkringsfall som utgörs av försäkringstagarens död, ska det genast underrätta dödsboet om Försäkringsbolaget har dock ingen skyldighet att under- söka om det har inträffat ett försäkringsfall, t.ex. att den försäkrade har I sitt yttrande över förslaget till försäkringsavtalslag satte Lagrådet, i anslutning till ett tidigare uttalande av lagutskottet, i fråga om inte för- säkringsbolagen borde vara skyldiga att vid dödsfall rutinmässigt under- rätta dödsbon om utfallande personförsäkringar (prop. s. 1086 f.). I anledning av detta anfördes i propositionen att det fanns skäl som talade för att bolagen borde åläggas en mer långtgående skyldighet att underrätta dödsbon om utfallande personförsäkringar. En sådan skyldighet skulle i praktiken innebära en skyldighet att kontrollera om det har inträffat ett försäkringsfall. Eftersom bolagen själva kunde sakna relevanta upplysningar, och det var oklart i vad mån dessa kunde inhäm- tas på ett inte alltför betungande sätt, inskränkte sig den dåvarande reger- ingen till att förslå den nuvarande regeln. Regeringen avsåg dock att följa frågan och att vid behov återkomma till (prop. 2003/04:150 s. 239). underströk betydelsen av att regeringen följde frågan i syfte att förebygga att dödsbon genom preskription går miste om de rättigheter som följer av den avlidnes försäkringar (bet. Av departementspromemorian framgår följande om försäkringsbolag- ens nuvarande praxis. Normalt får försäkringsbolagen en anmälan om dödsfallet från dödsboet eller från en anhörig. Försäkringsbolagen är dessutom vanligtvis uppkopplade till Statens personadressregister () och får på detta sätt en automatisk rapportering om dödsfall. För att försäkringsbolagen ska kunna koppla sådan information till en försäkring krävs dock kunskap om de försäkrades personnummer, vilket inte alltid finns. När en gruppförsäkring administreras av gruppen kan det förekomma att försäkringbolag saknar kännedom om gruppmed- lemmarnas personnummer. Försäkringsbolagen får inte heller automat- iska meddelanden om dödsfall när det är fråga om försäkringstagare som är bosatta utomlands. Bolagen kräver däremot in levnadsintyg från denna kategori av försäkringstagare och kommer det inget svar förs medel över till ersättningsreserven. Medlen kan därefter utkrävas av förmånstagare före utgången av den tioåriga preskriptionstiden. Om ett försäkringsbolag har kännedom om ett dödsfall, men saknar kännedom om eventuella förmånstagare, kontrollerar bolaget bouppteckningen. Systemet anses fungera väl. Försäkringsbolagen får t.ex. i allmänhet kontakt också med ersättningsberättigade förmånstagare som inte är dödsbodelägare. Det förekommer dock att vissa mindre bolag inte är uppkopplade till SPAR- registret, och då måste dödsboet eller förmånstagaren kontakta bolaget. Försäkringsbolagen får en skärpt kontrollskyldighet Frågan är om försäkringsbolagen, i enlighet med departementsprome- förslag, bör få en skyldighet att på ett ändamålsenligt sätt under- söka om det inträffar dödsfall som utgör försäkringsfall. Svensk För- säkring och anser att det saknas skäl för en sådan kontrollskyldighet. De pekar på att försäkringsbolagen har väl fungerande rutiner och att den föreslagna regeln skulle medföra osäkerhet om hur långt försäkringsbolagen behöver gå i sina efterforsk- ningar. Enligt regeringens bedömning är det emellertid av stor vikt att säker- ställa att efterlevande till avlidna personer kan ta tillvara sin rätt till för- säkringsersättning. Detta har också betonats av riks- dagen. Det finns alltså goda skäl för att det i lagen tydligt framgår att försäkringsbolagen måste upprätta och tillämpa fungerande rutiner i syfte att efterlevande inte ska gå miste om ersättning. En uttrycklig lagregel är även en förutsättning för att kunna knyta civilrättsliga sanktioner till för- summelser från försäkringsbolagens sida. 2012/13:168 förslag innebär att nuvarande praxis i stora delar kan behållas. De komp- letterande undersökningar som kan bli aktuella handlar om åtgärder som rimligen inte kan medföra annat än obetydliga kostnader för försäkrings- bolagen. I detta sammanhang bör emellertid, som Svensk Försäkring framhåller, beaktas att förhållandena skiljer sig åt mellan individuella personförsäk- ringar och kollektiva personförsäkringar. Vid individuella försäkringar bör en kontrollskyldighet inte medföra några nämnvärda problem. I dessa fall har bolagen regelmässigt kunskap om vilka de försäkrade är. Till en gruppförsäkring kan däremot en person vara ansluten redan genom ett medlemskap i en förening. Genom en kollektivavtalad försäkring kan alla på en arbetsplats vara försäkrade. Försäkringsbolagen har alltså i dessa fall inte alltid har tillgång till personnummer på de som skyddas av försäkringen. Det kan t.ex. vara svårt för ett försäkringsbolag att veta om en ny person blivit medlem i en viss förening. Det är dessutom i många fall enklare för en gruppföreträdare eller en arbetsgivare att bevaka om en försäkrad avlider. Det bör därför vara möjligt för ett försäkringsbolag att uppfylla sin kontrollskyldighet även på annat sätt än genom att inhämta personnummer och att sedan löpande kontrollera mot folkbok- föringen. Detta skulle kunna ske t.ex. genom att avtala med en före- trädare för gruppen, eller någon annan som administrerar försäkringen, att bevaka om någon försäkrad har avlidit. Med en sådan ordning bör det inte finnas något hinder mot att kontrollskyldigheten utsträcks till att omfatta även kollektiva försäkringar (dvs. gruppersonförsäkringar och kollektivavtalad personförsäkring). Risken för att efterlevande går miste om försäkringsersättning för att de inte känner till försäkringen framstår nämligen som särskilt stor vid sådana försäkringar. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att ett försäkringsbolag vid personförsäkring ska vara skyldigt att på ett ändamålsenligt sätt löpande kontrollera om det har inträffat dödsfall som utgör försäkringsfall. Det innebär i korthet att försäkringsbolaget måste upprätta ändamålsenliga rutiner eller kontrollmekanismer för att identifiera relevanta dödsfall. Regeringen återkommer i författningskommentaren till vad som närmare bör kunna krävas av försäkringsbolagen för att de ska anses ha uppfyllt sin kontrollskyldighet. Om försäkringsbolaget genom de löpande kontrollerna, eller på annat sätt, får kännedom om ett försäkringsfall, ska dödsboet underrättas. Denna informationsplikt följer redan av nuvarande regler. Som föreslås i promemorian bör dock denna skyldighet utsträckas till att även omfatta information till kända förmånstagare. Om kontrollskyldigheten inte uppfylls, förlängs preskriptionstiden Det är naturligt att en försummelse från ett försäkringsbolag att uppfylla sin kontrollskyldighet får civilrättsliga konsekvenser. Departements- promemorians förslag innebär att ersättningskrav i sådana fall ska preskriberas först , om försummelsen har medfört att ersättning inte krävts . Regeringen delar bedömningen att en förlängd preskriptionstid är en lämplig sanktion. Även om den förlängda presk- riptionstiden, som bl.a. Svensk Försäkring påpekar, kan göra det nödvändigt för försäkringsbolagen att bevara vissa handlingar, måste de efterlevandes intresse av att få del av försäkringsersättningen anses ha större tyngd än integritetsaspekter beträffande den avlidne (jfr även definitionen av personuppgifter i 3 § personuppgiftslagen [1998:204], som innebär att lagens skydd endast omfattar fysiska personer som är i livet). När det gäller hur lång preskriptionstiden bör vara i dessa fall kan pekas på att i förslaget till europeiska principer på försäkringsområdet (PEICL) gäller en allmän preskriptionstid för livförsäkringens del. Så långa preskriptionstider förekommer i viss utsträckning i andra europeiska länder. Lagrådet anser att en 30-årig preskrip- tionstid framstår som mindre praktisk och sätter i fråga om det inte bör finnas en möjlighet att förkorta tiden när de efterlevande fått kännedom om försäkringen. En kortare frist skulle dock medföra att skyddet för de efterlevande blir svagare. Incitamentet för försäkringsbolagen att inrätta ändamålsenliga rutiner skulle också försvagas. Att knyta en ny frist till kännedom om försäkringsförhållandena skulle slutligen gå emot en av reformens utgångspunkter. Regeringen bedömer därför att lagråds- remissens förslag framstår som väl avvägt och föreslår en bestämmelse med den innebörden. Förslaget medför, enligt allmänna principer, att den som vill åberopa den förlängda preskriptionstiden har bevisbördan för att försäkrings- bolaget har varit försumligt och att det finns ett orsakssamband mellan försummelsen och att ersättning inte har begärts .