prop · H00374 · 2013-02-27 00:00:00 — Främst mot bakgrund av att regeringen inte går fram med utredningens förslag att utvidga straffan- svaret till att omfatta skenhandlingar som inte är urkunder, anser rege- ringen att det inte heller finns tillräckliga skäl att göra någon förändring av placeringen av straffansvaret. Detta ska alltså även fortsättningsvis regleras i bestämmelsen om osant intygande. Det finns behov av att modernisera straffbestämmelsen om osant inty- gande och brukande av osann urkund Som slagits fast i avsnitt 4.5 bör straffbestämmelserna om sanningsbrott bl.a. anpassas till it-utvecklingen och generellt sett moderniseras. Med det utvidgade urkundsbegrepp som föreslagits i avsnitt 5.1 kom- mer elektroniska handlingar i större utsträckning än att utgöra ur- kunder. Avgörande är att de har en utställarangivelse som kan kontrolle- ras på ett tillförlitligt sätt. I den mån elektroniska handlingar uppnår urkundsstatus bör dessa som utgångspunkt jämställas med traditionella handlingar när det gäller straffskyddet. Bestämmelsen bör därför utfor- mas så att den är tillämplig på åtgärder med elektroniska handlingar som utgör urkunder. Bestämmelsen behöver också moderniseras språkligt. I denna del gör regeringen den bedömningen att det, till skillnad från vad utredningen ansett, inte finns skäl att slopa exemplet intyg i lagtexten. När det gäller skenhandlingar har utredningen i den särskilda bestämmel- sen härom föreslagit en exemplifiering av vad som ska utgöra en sken- handling samt att rekvisitet rörande rättshandling ska ersättas med i rättslig eller ekonomisk angelägenhet. Ändringarna torde delvis ha före- slagits för att åstadkomma en enligt utredningen rimlig avgränsning av ett straffansvar för skenhandlingar som inte är urkunder. Ändringarna torde inte vara nödvändiga för att anpassa regleringen av skenhandlingar till dagens förhållanden när någon uppdelning av bestämmelsen inte görs. Under sådana omständigheter väger behovet av att kunna anknyta till befintlig praxis tungt. Regeringen föreslår därför inte några ändringar Prop. 2012/13:74 i detta hänseende. 6.5Straffrättsliga särlösningar för uppgiftsläm- nande i elektronisk miljö upphävs eller ändras Regeringens förslag: Straffrättsliga särlösningar för uppgiftslämnan- de i elektronisk miljö upphävs eller ändras. Bestämmelser i följande balkar och lagar berörs: jordabalken, socialförsäkringsbalken, lagen om tryggande av pensionsutfästelse m.m., handelsregisterlagen, lagen om sambruksföreningar, sparbankslagen, lagen om ekonomiska före- ningar, bostadsrättslagen, lagen om utländska filialer m.m., stiftelsela- gen, årsredovisningslagen, lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag, lagen om årsredovisning i försäkringsföretag, la- gen om medlemsbanker, revisionslagen, lagen om kooperativ hyres- rätt, aktiebolagslagen samt försäkringsrörelselagen. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen har endast föreslagit slopande av straffbestämmelser i jordabal- ken, årsredovisningslagen, lagen om självbetjäningstjänster via internet inom socialförsäkringens administration (numera intagen i socialförsäk- ringsbalken) och aktiebolagslagen. Remissinstanserna har med ett undantag antingen tillstyrkt utredning- ens förslag eller lämnat det utan erinran. anser att skrivningen avseende oriktigt intygande i 19 kap. 11 a § tredje stycket jordabalken är nödvändig då den ställer krav på de tredjeparter som kommer agera tillitsparter vid elektronisk signering. Skälen för regeringens förslag: Som beskrivits i avsnitt 4.5 är det i gällande rätt oklart i vilken utsträckning handlingar i elektronisk miljö har status som urkunder och därmed straffskydd enligt bestämmelserna i 14 och 15 kap. . En annan oklarhet är om straffansvar för osann eller vårdslös försäkran enligt 15 kap. är uteslutet när den oriktiga uppgiften lämnas i elektronisk form, eftersom det finns ett krav på att utsagan ska lämnas skriftligen. Denna oklarhet har, i takt med ett ökat behov av att möjliggöra elektronisk kommunikation mellan enskilda och myndigheter, lett till straffrättsliga särlösningar för elektroniskt uppgifts- lämnande på ett flertal olika områden. Gemensamt för dessa särlösningar är att de har utformats med straffbestämmelserna om osann eller vårdslös försäkran samt osant intygande som förebild eller att de hänvisar till sådana bestämmelser. Särlösningar som beskrivits finns i följande lagstiftning: 19 kap. 11 a § jordabalken, 115 kap. 2 § socialförsäkringsbalken, 37 § lagen (1967:531) om tryggande av pensionsutfästelse m.m., 23 § handelsregisterlagen (1974:157), 20 § lagen (1975:417) om sambruksföreningar, 12 kap. 1 § sparbankslagen (1987:619), 16 kap. 1 a § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, 10 kap. 2 § bostadsrättslagen (1991:614), 29 a § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., 9 kap. 12 § stiftelselagen (1994:1220), 7 kap. 2 §, 8 kap. 3 b § och 9 kap. 2 § årsredovisningslagen (1995:1554), 8 kap. 5 b § lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag, 8 kap. 5 b § lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag, 14 kap. 1 § lagen (1995:1570) om medlemsbanker, 40 a § revisionslagen (1999:1079), 6 kap. 2 § lagen (2002:93) om kooperativ hyresrätt, 30 kap. 2 § aktiebolagslagen (2005:551), och 12 kap. 91 § försäkringsrörelselagen (2010:2043). I avsnitt 4.5 har slagits fast att straffbestämmelserna om förfalsknings- brott och vissa därmed sammanhängande sanningsbrott bör anpassas till it-utvecklingen samt förtydligas och generellt sett moderniseras. I det arbetet bör ingå att undanröja de oklarheter som lett till särlösningar. Som utgångspunkt är generella teknikneutrala straffbestämmelser att föredra framför en mängd specialstraffrättsliga särlösningar. Regeringens förslag i avsnitt 5.1 om ett utvidgat urkundsbegrepp inne- bär att fler elektroniska handlingar får urkundsstatus. Avgörande är att de har en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Med ett utvidgat urkundsbegrepp kan straffbestämmelsen för osant intygande aktualiseras i fler fall. I avsnitt 6.4 har regeringen också gjort bedöm- ningen att bestämmelsen om osant intygande och brukande av osann urkund ska utformas så att den är tillämplig på åtgärder med elektroniska handlingar som utgör urkunder. I lagarna med straffrättsliga särlösningar för elektroniskt uppgiftsläm- nande eller i anknytande författningar regleras sättet att lämna och be- kräfta information. Det anges härvid vanligen att en avancerad elektro- nisk signatur enligt lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska sig- naturer ska krävas för att myndigheten ska godta elektroniska handlingar av vissa slag. Som exempel kan nämnas föreskrifter om elektronisk ansökan och anmälan för vissa företag m.m. (BOLFS 2008:1). I avsnitt 5.1 har elektroniska signaturer av detta slag angetts som exempel på vad som vid bedömningen av elektronisk handlings urkundsstatus ska anses som utställarangivelser som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. I avsnitt 6.1 har regeringen föreslagit att sättet att lämna uppgifter i straffbestämmelsen om osann eller vårdslös försäkran ska anpassas så att osanna uppgifter som lämnas i elektronisk form uttryckligen täcks av straffansvaret. Med ett utvidgat urkundsbegrepp samt en anpassad bestämmelse om osann eller vårdslös försäkran i enlighet med regeringens förslag täcks enligt regeringens bedömning straffvärda fall av osant uppgiftslämnande i elektronisk miljö av straffansvaret för sanningsbrotten i 15 kap. brotts- balken. Något behov av straffrättsliga särlösningar på detta område finns alltså inte längre. Regeringen föreslår följaktligen att de straffrättsliga särlösningar för uppgiftslämnande i elektronisk miljö som tillkommit till följd av den osäkerhet som rått angående elektroniska handlingars ur- kundsstatus och skriftlighetskravet upphävs eller ändras. För det fall en person med anknytning till den s.k. tredjeparten i ett e- Prop. 2012/13:74 legitimationsförhållande medverkar till att felaktigt intyga att en elektro- nisk handling överensstämmer med originalet, kan ansvar följa enligt på samma sätt som för ingivaren av den elektroniska hand- lingen. Regeringen delar alltså inte Handelskammares upp- fattning att särregleringen i jordabalken behöver behållas. Straffbestämmelsen i 115 kap. 2 § socialförsäkringsbalken innehåller ingen särskild straffskala för grovt brott. En sådan bedömdes inte vara behövlig när bestämmelsen infördes, bl.a. till följd av att bestämmelsen var subsidiär i förhållande till reglering (prop. 2003/04:40 s. 47). Någon särskild straffskala för uppgifter lämnade för socialförsäk- ringsändamål framstår inte som ändamålsenlig när särregleringen nu föreslås upphävas och straffansvaret regleras bl.a. av de generella be- stämmelserna i 15 kap. . Regeringens bedömning: Det bör inte göras några förändringar av regelverket för straffprocessuella tvångsmedel, som t.ex. beslag och husrannsakan, eller av reglerna om förverkande eller edition med an- ledning av förslagen i propositionen. Utredningens bedömning: Utredningen har anfört att dess förslag om att anpassa straffansvaret i 14 och 15 kap. till att omfatta vissa elektroniska handlingar kan få betydelse för de rättsliga och prak- tiska förutsättningarna för att tillämpa straffprocessuella tvångsmedel samt bestämmelser om t.ex. förverkande i 36 kap. . ningen har dock ansett att det inte ingått i utredningens uppdrag att ut- reda eller föreslå ändringar i dessa avseenden. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte yttrat sig i dessa frågor. har dock instämt med utredning- en och anfört att det, innan föreslagen till lagstiftning genomförs, är nöd- vändigt att närmare utreda vilken betydelse förändringarna får för de rättsliga och praktiska förutsättningarna för de straffprocessuella tvångs- medlen samt bestämmelserna om förverkande, och dessutom för be- stämmelserna om editionsföreläggande och editionsplikt. sen har efterlyst ett resonemang om hur förslagets utgångspunkt, att det i elektronisk miljö kan finnas ett originalinnehåll men inte något origi- nalexemplar, kan komma att påverka beslut om beslag och förverkande och anfört att detta behöver utredas under den fortsatta beredningen. Skälen för regeringens bedömning: Förslagen i propositionen inne- bär att fler elektroniska handlingar kan få urkundsstatus och därmed utgöra brottsobjekt för förfalsknings- och sanningsbrotten i 14 och 15 Det kommer därmed att beträffande sådan brottslighet finnas behov av att i fler fall göra husrannsakan för att eftersöka inform- ation som finns lagrad elektroniskt. Frågor om beslag i it-miljö, förver- kande och edition rörande elektroniska handlingar kan också aktuali- Behovet av att vidta utredningsåtgärder i elektronisk miljö är dock 2012/13:74 inte begränsat till förfalsknings- och sanningsbrotten, utan föreligger naturligtvis generellt vid brottsutredningar där elektronisk information kan vara av värde för utredningen. Trots att regler om beslag och husrannsakan inte är uttryckligen anpassade till eller innehål- ler några särskilda regler för utredningsverksamhet i elektronisk miljö är det enligt gällande rätt möjligt att beslagta datorer och andra informa- tionsbärare och genomsöka dem i syfte att eftersöka information. Även beslut om förverkande och edition beträffande elektronisk information förekommer och har godtagits i rättspraxis. De särskilda förutsättningar som gäller för information som förekom- mer i elektronisk form kan dock medföra vissa tillämpningsproblem under brottsutredningar. Vid beslag av informationsbärare, såsom datorer eller hårddiskar, uppkommer t.ex. frågor om tillämpningen av förbudet enligt 27 kap. 2 § mot att ta vissa skriftliga handlingar i beslag. Förbudet avser sådana handlingar som kan antas innehålla upp- gifter som ett vittne med stöd av 35 kap. 5 § kan vägra att uttala sig om eller vissa meddelanden mellan närstående personer. Enligt ordalydelsen gäller beslagsförbudet endast skriftliga handlingar och meddelanden. Som har pekat på kan också det faktum att det inte anses finnas något originalexemplar i elektronisk miljö påverka möjligheten att säkerställa att ett beslag eller ett beslut om förverkande avser alla varianter av handlingen. Frågan om beslagsförbudets tillämpning har behandlats av Förunder- sökningsutredningen, som har lämnat vissa förslag till förändringar i 27 kap. i sitt slutbetänkande (SOU 2011:45). Förslagen innebär bl.a. att det ska uppställas särskilda regler för hur genomsök- ningen av datorer och andra informationsbärare ska gå till när informa- tionsbäraren kan antas innehålla uppgifter för vilka beslagsförbud gäller. I betänkandet föreslås också en reglering i fråga om kopiering av beslag- tagna föremål. Betänkandet har remissbehandlats och bereds för närva- rande i . Även konvention om it-relaterad brottslighet kan i detta sammanhang vara av betydelse. Konventionen ställer vissa krav i straff- processuellt hänseende när det gäller elektronisk information. Ett av huvudsyftena med konventionen är att få fram nationella processrättsliga bestämmelser som tillgodoser behoven av regler för att på ett effektivt sätt utreda och lagföra it-relaterade brott och andra brott som begås med hjälp av datorer samt för att ta tillvara bevisning i elektronisk form. Sve- rige har undertecknat konventionen men ännu inte tillträtt den. Vilka lagstiftningsåtgärder som krävs för att ska kunna tillträda kon- ventionen utreds av Utredningen om it-brottskonventio- nen (dir. 2011:98). Dessa frågor påverkas emellertid som antytts tidigare i mycket liten utsträckning av de förslag som lämnas i denna proposition. Det problem som tagit upp torde dessutom även fö- rekomma utanför den elektroniska miljön, till exempel vid beslag av traditionella handlingar som kan misstänkas finnas i ett flertal kopior. Mot denna bakgrund anser regeringen att det saknas skäl att inom ra- men för detta lagstiftningsärende överväga eller föreslå en anpassning av reglerna om beslag och husrannsakan samt förverkande och edition till de särskilda förutsättningar som råder i it-miljön. Regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna ska träda i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Utredningens bedömning: Utredningen har inte lämnat något förslag till datum för ikraftträdande. Utredningen har bedömt att några särskilda övergångsbestämmelser inte är nödvändiga. Remissinstanserna har inte haft något att invända mot utredningens bedömning beträffande behovet av övergångsbestämmelser. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringarna bör träda i kraft . Regeringen föreslår att detta sker . Det krävs inga särskilda övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna leder inte till annat än begränsade kostnadsökningar. Dessa kan finansieras inom ramen för befintliga anslag. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har, med undantag av , an- tingen inte kommenterat utredningens bedömning eller godtagit den. har anfört att förslagen innebär en utvidgning av det kriminaliserade området, vilket sannolikt leder till fler anmälningar och utredningar av komplicerad karaktär. Vidare tillkommer kostnader för kompetensutveckling och erfarenhetsutbyte på juridikområdet. Regeringens bedömning: Ändringarna innebär att det straffbara om- rådet enligt bestämmelserna i 14 och 15 kap. i viss utsträck- ning vidgas, främst genom att urkundsbegreppet utvidgas. Regeringens förslag är dock inte lika långtgående som utredningens förslag, som också innehåller kriminalisering av vissa förfaranden med handlingar som inte utgör urkunder. Utvidgningen kan medföra ökade kostnader för Polisen, åklagare, domstolarna och Kriminalvården. Regeringen gör bedömningen att kostnadsökningarna kommer att bli marginella. De ska finansieras inom myndigheternas befintliga anslag. bör man också kunna förvänta sig besparingar med anledning av reformen genom att myndigheter till följd av ett tydligare regelverk för straffansvaret för elektroniska handlingar i större utsträckning kan komma att övergå till elektronisk hantering av t.ex. olika ansökningar. 10.1Förslaget till lag om ändring i 14 kap. Om förfalskningsbrott 1 § Den som obehörigen, genom att skriva eller på liknande sätt ange en annan persons namn eller på annat sätt, framställer en falsk urkund eller ändrar eller fyller ut en äkta urkund döms, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för urkundsförfalskning till fängelse i högst . 1.en handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har en utställarangivelse och originalkaraktär, 2.en elektronisk handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlit- ligt sätt, och 3.ett märke som ställts ut till bevis om en persons identitet eller om en viss rät- tighet eller prestation och som har originalkaraktär (bevismärke). I paragrafen föreskrivs straffansvar för urkundsförfalskning (första stycket) och anges vad som avses med begreppet urkund (andra stycket). Paragrafen har ändrats såväl i sak som språkligt och redaktionellt. Över- vägandena finns i avsnitt 5.1 och 5.2. Ändringarna i andra stycket innebär bl.a. att urkundsbegreppet fått en teknikneutral och betydligt mer allmängiltig utformning. Det bör dock i detta sammanhang påpekas att motiven till den äldre lydelsen av ur- kundsbegreppet i flera hänseenden har fortsatt betydelse och kan tjäna som vägledning också för tillämpningen av det nya urkundsbegreppet. Detsamma gäller den rättspraxis som utbildats i anslutning till bestäm- melsen. Det gäller särskilt vilka typer av handlingar som anses utgöra urkunder och innebörden av kravet på föreställningsinnehåll. I första stycket föreskrivs att för urkundsförfalskning döms den som obehörigen, genom att skriva eller på liknande sätt ange en annan per- sons namn eller på annat sätt, framställer en falsk urkund eller ändrar eller fyller ut en äkta urkund. Liksom tidigare består alltså straffansvaret i att framställa en falsk urkund eller att ändra eller fylla ut en äkta urkund. Dessutom gäller alltjämt att förfalskningsåtgärden ska innebära fara i Straffansvaret har dock vidgats genom att urkundsbe- greppet i andra stycket uttryckligen har utvidgats till vissa elektroniska Till följd av den utvidgningen har förfalskningsåtgärden att skriva en annan persons namn kompletterats med eller på liknande sätt ange annans namn för att uttryckligen täcka det handlingssätt som be- står i att förse en handling med en annan persons elektroniska signatur. Att skriva eller på liknande sätt ange en annan persons namn innefattar att det kan vara fråga om antingen en verklig eller en diktad, påhittad, Det behöver därför inte, som tidigare, anges uttryckligen i lagtex- I moderniseringssyfte har vidare den tidigare angivna förfalsknings- åtgärden att falskeligen förskaffa sig annans underskrift slopats. tidigare lydelse omfattas den åtgärden av på annat sätt framställer en anges dessutom att förfalskningsåtgärden ska vid- tas obehörigen för att det tydligt ska framgå att straffansvar är uteslutet Prop. 2012/13:74 om åtgärden utförs av någon som är behörig att utföra den för utställa- Som en följd av det har det tidigare använda ordet falskeli- gen i anslutning till ändrar eller fyller ut en äkta urkund tagits bort såsom överflödigt. Därutöver har vissa ytterligare språkliga ändringar gjorts. Straffet är fortfarande fängelse i högst . Av 5 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott följer att om någon begår brott enligt förevarande paragraf eller försök till sådant brott med uppsåt att främja terroristbrott ska detta beaktas som en försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet. I andra stycket anges i tre nya punkter vad som avses med urkund. Ur- kundsbegreppet har förtydligats vad gäller pappershandlingar och andra traditionella handlingar och bevismärken samt uttryckligen utvidgats till vissa elektroniska handlingar. Traditionella handlingar regleras i första punkten, elektroniska handlingar i andra punkten och bevismärken i tredje punkten. Dessutom har moderniseringar gjorts, innebärande bl.a. att exemplifieringen i bestämmelsens tidigare lydelse av handlingar som utgör urkunder protokoll, kontrakt, skuldebrev och intyg har utmönst- rats. Naturligtvis är dock sådana handlingar även fortsättningsvis exem- pel på vad som kan utgöra en urkund. Av första punkten följer att med urkund avses en handling som upprät- tats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har en ut- ställarangivelse och originalkaraktär. Kravet på bevisbetydelse är det- samma som . Att handlingen ska förmedla ett föreställningsinne- håll som kan avläsas eller avlyssnas är naturligtvis ett krav, men har inte ansetts nödvändigt att ange uttryckligen. Däremot har i förtydligande syfte angetts att handlingen ska ha en utställarangivelse och originalka- raktär. Kravet på utställarangivelse innebär att det ska framgå av hand- lingen direkt eller indirekt vem som är utställare av den. Kravet på origi- nalkaraktär innebär att handlingen ska vara eller i vart fall ha karaktären av ett original, dvs. framstå som en originalhandling. Äkthetsprövningen ska relatera till handlingen med sitt föreställningsinnehåll och utgör en mänsklig angelägenhet. Exempel på en urkund utgör en unik pappers- handling som utställaren undertecknat med sitt namn. Av andra punkten följer att med urkund avses en elektronisk handling som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis och som har en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Kravet på bevisbetydelse motsvarar kravet i första punkten. Ett uttryck- ligt krav i lagtexten på att handlingen ska förmedla ett föreställningsin- nehåll har inte heller under denna punkt ansetts nödvändigt. Liksom beträffande första punkten är det dock ett underförstått krav för att hand- lingen ska ha urkundsstatus. Det är den elektroniska handlingen i sin lagrade form som av- ses. Termen elektronisk ska förstås i en allmän mening som omfattar lagrad och elektroniskt bearbetad information. Informationen i dess lag- rade form måste för att kunna uppfattas av människan bearbetas och presenteras med hjälp av elektronisk apparatur. lagrad i elektronisk form, t.ex. i form av magnetiska laddningar på en 2012/13:74 skiva som är avsedda att avläsas i elektronisk form. Den kan också vara lagrad i en form som är avsedd för optisk läsning men där den optiskt inlästa signalen bearbetas av elektronisk apparatur innan den framställs i en form som kan uppfattas. Som ett exempel på det senare kan nämnas sådana streckkoder som bl.a. identitetshandlingar förses med. Vilka tekniska metoder som används för lagring och presentation av informationen saknar betydelse. Termen ska kunna fånga in även framtida nya sådana metoder. Den elektroniska handlingen ska vidare ha en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt. Någon särskild teknisk eller ad- ministrativ lösning krävs inte. Avgörande är i stället om utställarangivel- sen når upp till en viss nivå av tillförlitlighet. Utställarangivelsen ska vara sådan att den typiskt sett förtjänar tilltro och dessutom vara av så- dant slag att den typiskt sett faktiskt kan härledas till en viss utställare. Den ska alltså ha en inte obetydlig grad av säkerhet. Det är utställarangi- velsen avseende handlingen i dess lagrade form som ska kunna kontrolle- ras. Exempel på en sådan utställarangivelse utgör en elektronisk underskrift som uppfyller kraven på kvalificerad elektronisk signatur eller avancerad elektronisk signatur enligt lagen (2000:832) om kvalificerade elektro- niska signaturer. En sådan utställarangivelse är knuten till en fysisk per- son och används t.ex. för handlingar som ges in till myndigheter och för handlingar mellan banker och bankkunder.