prop · H003155 · 2013-05-13 00:00:00 — de uppgifter och funktioner, som förvaltaren har delegerat till en uppdragstagare. I samband med att en viss uppgift eller funktion delegeras måste även AIF-förvaltaren försäkra sig om att det är möjligt att övervaka den anförtrodda verksamheten och ge de anvisningar som behövs för en sund förvaltning m.m. (14 § första stycket 4). Närmare bestämmelser om övervakning av delegerad verksamhet finns i kommissionens delegerade förordning (artikel 75 e och f). Övervägandena finns i avsnitt 11.3.1. Paragrafen genomför artikel 20.1 c och 20.1 d i AIFM-direktivet. I paragrafen anges de ytterligare krav som uppställs vid delegering som omfattar portföljförvaltning eller riskhantering, utöver de allmänna krav som anges i 14 §. En liknande bestämmelse finns i 4 kap. 5 § andra stycket lagen om värdepappersfonder. Riskhantering utgör i sig inte tillståndspliktig verksamhet. Paragrafen gäller dock även om uppdragsavtalet endast avser riskhantering. Enligt första stycket ska uppdragstagaren som huvudregel ha tillstånd för diskretionär portföljförvaltning avseende finansiella instrument, eller vara föremål för registrering och stå under tillsyn. I artikel 78 i kommissionens delegerade förordning preciseras att det som avses är bl.a. värdepappersinstitut och fondbolag. har berört frågan om vilka krav som ska vara uppfyllda vid delegering av portföljhantering eller riskhantering. Som berörs ovan regleras frågan genom detaljerade regler i kommissionens delegerade förordning. Där finns även generella krav på uppdragsavtal, bl.a. avseende rutiner för hanteringen av intressekonflikter på uppdrags- Regeringen anser därför att det inte behöver införas några särskilda bestämmelser om rutiner för hanteringen intressekonflikter i denna lag. Enligt regeringens mening bör dock utredningens förslag kompletteras med ett förtydligande av innebörden att även de allmänna kraven för uppdragsavtal ska vara uppfyllda vid delegering av portföljförvaltning eller riskhantering. Av andra stycket framgår att även andra uppdragstagare än de som anges i första stycket kan komma på fråga för uppdragsavtal av nu aktuellt slag om kraven i första stycket inte kan uppfyllas. Det kan t.ex. bero på att fondens tillgångar är av sådant slag att ett finansiellt företag inte lämpligen bör förvalta dem eller sköta riskhanteringen. I sådana fall gäller att ska ha godkänt att uppgiften eller funktionen delegeras till uppdragstagaren i förväg, dvs. före det att uppdraget börjar utföras. Om uppdragstagaren inte är etablerad i ett land inom EES gäller dessutom enligt tredje stycket att det ska finnas ett samarbete mellan och tillsynsmyndigheten i det land där uppdragstagaren är etablerad för att delegering ska få ske. Ytterligare villkor som ska vara uppfyllda för att en uppgift eller funktion ska få delegeras till en uppdragstagare i ett land utanför EES framgår av artikel 78.3 i kommissionens delegerade förordning. Övervägandena finns i avsnitten 11.3.1 och 11.3.2. Paragrafen genomför artikel 20.2 i AIFM-direktivet. I paragrafen finns ytterligare bestämmelser om delegering av portföljförvaltning och riskhantering. Enligt första stycket får ett sådant uppdragsavtal inte ingås med den alternativa investeringsfondens förvaringsinstitut eller någon till vilken förvaringsinstitutet har delegerat uppgifter. Detsamma gäller vid vidaredelegering från förvaringsinstitutets uppdragstagare. I andra stycket anges vad som ska gälla om ett uppdragsavtal som avser portföljförvaltning eller riskhantering ingås med någon vars intressen kan komma i konflikt med AIF-förvaltarens eller fondens investerares gemensamma intressen. De kriterier som ska tas i beaktande vid bedömningen av om ett uppdragsavtal innebär sådana intressekonflikter anges i artikel 80.1 i kommissionens delegerade förordning. Exempelvis ska sannolikheten för att det företag till vilket uppgifter delegerats kan göra en finansiell vinst på fondens eller dess investerares bekostnad vägas in i bedömningen. Enligt andra stycket 1 ska portföljförvaltningsuppdraget eller uppdraget att utföra riskhantering hållas åtskilda från de oförenliga uppgifterna, dvs. där intressekonflikter annars kan uppstå. Åtskillnaden ska vara såväl funktionell som hierarkisk. Vad som avses med funktionell och hierarkisk åtskillnad framgår av artikel 80.2 i kommissionens delegerade förordning. Enligt andra stycket 2 ska uppdragstagaren kunna identifiera, hantera och övervaka intressekonflikterna och redovisa dessa för fondens investerare. Vad som avses med det utvecklas i artikel 80.3 i kommissionens delegerade förordning. De krav på identifiering, hantering och 2012/13:155 övervakning av intressekonflikter samt information till investerare som ställs i punkten 2 liknar de krav som ställs på en AIF-förvaltare enligt 19 och 20 §§. Om villkoren i punkterna 1 och 2 inte kan uppfyllas får AIF-förval- taren inte delegera uppgiften eller funktionen till uppdragstagaren. Övervägandena finns i avsnitt 11.3.2. Paragrafen genomför artikel 20.420.6 i AIFM-direktivet. I paragrafen anges vad som ska gälla då en uppdragstagare i sin tur vidaredelegerar uppgifter eller funktioner till någon annan och de villkor som ska gälla för sådan vidaredelegering. Enligt första stycket ska AIF-förvaltaren ha godkänt vidaredelegeringen på förhand och ska ha underrättats innan uppgifterna eller funktionerna i fråga börjar utföras. Detaljerade regler om formerna för AIF-förvaltarens godkännande finns i artikel 81 i kommissionens delegerade förordning. Där anges bl.a. att godkännandet ska vara i skriftlig form. På motsvarande sätt som AIF-förvaltaren enligt 15 § ska övervaka den verksamhet som har anförtrotts uppdragstagaren ska uppdragstagaren övervaka den verksamhet som har vidaredelegerats. Enligt andra stycket ska 1417 §§ gälla vid vidaredelegering. Det innebär att den uppdragstagare till vilken uppgifter vidaredelegerats ska uppfylla de krav som anges där. Tredje stycket innebär att första och andra styckena gäller även vid vidaredelegering i ytterligare led. Övervägandena finns i avsnitt 11.3.4. Paragrafen genomför delvis artikel 12.1 samt artikel 14.1 i AIFM- direktivet. Enligt första stycket ska en AIF-förvaltare vidta alla rimliga åtgärder för att undvika intressekonflikter. Om intressekonflikter trots detta uppkommer, ska dessa intressekonflikter identifieras, hanteras och vid behov redovisas för berörda investerare. Av andra stycket framgår att en AIF-förvaltare ska ha organisatoriska och administrativa system som förhindrar att den alternativa investeringsfondens intressen eller dess investerares gemensamma intressen påverkas negativt av intressekonflikter. Förvaltaren ska exempelvis i sin verksamhet fördela ansvar och uppgifter på ett sådant sätt att intressekonflikter undviks och så att tydliga skiljelinjer mellan ansvarsområden och uppgifter upprätthålls. De intressekonflikter som omfattas av första och andra styckena är samtliga intressekonflikter som kan komma att påverka en fonds intressen, eller investerarnas i en fond gemensamma intressen, negativt. Tredje stycket innebär att en investerare inte får ges förmånligare villkor än övriga investerare, om detta inte framgår av fondbestämmelserna, bolagsordningen eller motsvarande regelverk som reglerar fondens verksamhet (beträffande det senare begreppet, se avsnitt 11.1). melsen saknar motsvarighet i lagen om värdepappersfonder. till förmånligare villkor ska enligt 10 kap. 1 § 11 ingå i informationsbroschyren för fonden. om de krav som ställs upp i paragrafen finns i kommissionens delegerade förordning (se artiklarna 3037). Övervägandena finns i avsnitt 10.2.1. Paragrafen genomför artikel 14.2 i AIFM-direktivet. Om det trots de åtgärder som en AIF-förvaltare har vidtagit för att förhindra intressekonflikter är rimligt att anta att sådana ändå kan komma att uppstå, ska förvaltaren enligt första stycket informera investerarna om detta innan förvaltaren utför några tjänster för deras räkning. En bestämmelse som motsvarar första stycket finns i 8 kap. 21 § andra stycket lagen om värdepappersmarknaden. Detaljerade regler om hur informationen ska lämnas till investerarna finns i kommissionens delegerade förordning (se artikel 36). Enligt andra stycket ska en AIF-förvaltare vidta åtgärder för att förebygga de problem som orsakar att investerares intressen kan komma att skadas. En AIF-förvaltare kan således inte anses uppfylla kraven på hantering av intressekonflikter i 19 § endast genom att lämna information till investerare enligt första stycket, utan förvaltaren måste också vidta åtgärder för att förhindra de intressekonflikter som har identifierats. Övervägandena finns i avsnitt 10.2.2. Paragrafen genomför artikel 14.3 i AIFM-direktivet. I paragrafen anges att om en AIF-förvaltare använder sig av en primärmäklares tjänster ska villkoren för samarbetet anges i ett skriftligt avtal. Begreppet primärmäklare (prime broker) definieras i 1 kap. 11 § 20. I avtalet ska särskilt anges om det finns möjlighet till överföring av och förfoganderätt över den alternativa investeringsfondens tillgångar. Förfoganderätt över tillgångar kan exempelvis avse avtal om lån och återköp av värdepapper eller då värdepapper på annat sätt lämnas i pant. Avtalet får inte stå i strid med fondens fondbestämmelser, bolagsordning eller motsvarande regelverk och ska innehålla en bestämmelse om att fondens förvaringsinstitut ska få del av innehållet i avtalet. Övervägandena finns i avsnitt 10.2.3. Paragrafen genomför artikel 13.1 i AIFM-direktivet. Enligt paragrafen ska en AIF-förvaltare ha ett ersättningssystem som främjar en sund och effektiv riskhantering. Begreppet ersättningssystem omfattar AIF-förvaltarens dokumenterade ersättningspolicy och den praktiska tillämpningen av den. Med en effektiv riskhantering avses att förvaltaren ska kunna identifiera, mäta, hantera och övervaka de risker som är relevanta för förvaltarens verksamhet. Detaljerade regler om en AIF-förvaltares ersättningspolicy finns i bilaga II till AIFM-direktivet. De reglerna bör genomföras i myndighetsföreskrifter, se bemyndigandet i 2012/13:155 15 kap. 2 § till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om en AIF-förvaltares ersättningssystem och vad en AIF-förvaltare ska iaktta för att uppfylla villkoren i paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 10.3. Paragrafen genomför artikel 12.2 a i AIFM-direktivet. I paragrafen ställs det ett krav på godkännande på förhand från en investerare för att en AIF-förvaltare med tillstånd för diskretionär förvaltning av investeringsportföljer ska få placera investerarens tillgångar i de alternativa investeringsfonder som förvaltaren förvaltar direkt eller på någon annans uppdrag. En motsvarande bestämmelse för fondbolag finns i 7 kap. 2 § lagen om värdepappersfonder. Övervägandena finns i avsnitt 10.7.1. Paragrafen innehåller bestämmelser om tystnadsplikt och motsvarar 2 kap. 19 § lagen om värdepappersfonder. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. I paragrafen regleras AIF-förvaltares och förvaringsinstituts uppgiftsskyldighet till undersökningsledare eller åklagare. Paragrafen motsvarar 2 kap. 20 § lagen om värdepappersfonder. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. Paragrafen motsvarar 2 kap. 20 a § lagen om värdepappersfonder. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. Paragrafen motsvarar 2 kap. 20 b § lagen om värdepappersfonder. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 kap. 21 § lagen om värdepappers- Den gäller svenska AIF-förvaltare samt utländska AIF-förvaltare som förvaltar en alternativ investeringsfond som är etablerad i . Av första stycket framgår att skadeståndsansvaret gäller i förhållande till överträdelser av förevarande lag och andra författningar som reglerar AIF-förvaltarens verksamhet eller motsvarande bestämmelser i förval- tarens hemland, fondbestämmelserna, bolagsordningen eller motsvarande regelverk för fonden samt bolagsordningen eller interna instruktioner som har sin grund i en författning som reglerar förvaltarens verksamhet. För svenska AIF-förvaltare gäller bestämmelserna i förevarande lag och andra författningar som reglerar förvaltarens verksamhet, däribland kommissionens delegerade förordning. I förhållande till fonden och dess Prop. 2012/13:155 investerare ansvarar AIF-förvaltaren även för en uppdragstagares över- Med uppdragstagare avses här även den som utför uppgifter till följd av vidaredelegering. Ansvaret är mer omfattande än det som följer av 2 kap. 21 § lagen om värdepappersfonder. Stycket har ett samband med bestämmelsen i 7 kap. 5 § förevarande lag om skyldighet för AIF- förvaltare att ha kapitalbasmedel eller en ansvarsförsäkring för att täcka risker för skadeståndsansvar i verksamheten. Det anknyter även till reglerna i kommissionens delegerade förordning (artikel 12). Av andra stycket framgår att bestämmelsen i första stycket är indispositiv i förhållande till icke-professionella investerare. Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen innehåller en erinran om att särskilda skadeståndsbestämmelser finns när det gäller viss finansiell rådgivning. Den har betydelse då en AIF-förvaltare som en sidotjänst lämnar investeringsråd (3 kap. 2 § andra stycket 4). Att lämna investeringsråd motsvarar bl.a. investeringstjänsten investeringsrådgivning till kund avseende finansiella instrument (2 kap. 1 § 5 lagen om värdepappersmarknaden), men kan även avse rådgivning om investeringar i andra slags tillgångar (se avsnitt 7.1.2). Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Första stycket genomför delvis artikel 20.3 i AIFM-direktivet. Paragrafen innebär att AIF-förvaltarens skadeståndsansvar enligt 28 § inte inskränks av att en uppgift eller en funktion har delegerats enligt bestämmelserna om uppdragsavtal, se även författningskommentaren till 28 §. Detsamma gäller vid vidaredelegering, eftersom vidaredelegering förutsätter ett uppdragsavtal. I andra stycket finns en erinran om att en extern värderare i vissa fall kan vara skadeståndsskyldig gentemot AIF-förvaltaren, vilket enligt första stycket inte inverkar på AIF-förvaltarens ansvar gentemot fonden eller dess investerare. Extern värdering är nämligen ett slags uppdragsavtal (12 § andra stycket 3). Bestämmelser om skadeståndsansvar vid värdering finns i 31 §. Paragrafen har införts efter påpekande från Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen genomför artikel 19.10 i AIFM-direktivet. I första stycket förtydligas AIF-förvaltarens skadeståndsansvar för värderingen (jfr 1 kap. 14 § tredje stycket). Där finns en hänvisning till bestämmelsen om skadeståndsansvar i allmänhet i 28 §. och har framfört att med anledning av 8 § synes förevarande paragraf överflödig. Paragrafen har dock en skadeståndsrättslig innebörd som inte följer av 8 §. 2012/13:155 Enligt andra stycket är en extern värderare i vissa fall ansvarig gentemot AIF-förvaltaren för skada som uppkommer genom en bristfällig värdering. Av tredje stycket framgår i vilken utsträckning bestämmelserna i första och andra styckena är indispositiva. Bestämmelsen i första stycket är indispositiv i förhållande till icke-professionella investerare. Det gäller dock inte sådana icke-professionella investerare som avses i 4 kap. 5 § andra stycket ibland benämnda semi-professionella investerare. Bestämmelsen i andra stycket är indispositiv i förhållande till AIF- förvaltare, vilket följer av artikel 19.10 andra stycket i AIFM-direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen genomför artikel 21.1 i AIFM-direktivet. Av paragrafen framgår att det åligger AIF-förvaltaren att se till att det för var och en av de alternativa investeringsfonder som förvaltaren förvaltar utses ett förvaringsinstitut som uppfyller kraven i kapitlet. Övervägandena finns i avsnitt 12.1. Paragrafen genomför artikel 21.10 första och andra styckena i AIFM- Första stycket innehåller grundläggande uppföranderegler för förva- Av andra stycket framgår att förvaringsinstitutet ska hålla verk- samheten som förvaringsinstitut åtskild från verksamheter som kan komma i konflikt med AIF-förvaltarens, den alternativa investerings- fondens eller investerarnas intressen. Det innebär att förvaringsinstitutet måste identifiera de verksamheter där andra kunder eller institutet självt kan ha intressen som kan komma i konflikt med verksamheten som förvaringsinstitut och hålla dessa verksamheter funktionellt och hierar- Det gäller t.ex. verksamheter som handel med finansiella instrument för egen och kunders räkning, investeringsrådgivning och Av tredje stycket framgår att förvaringsinstitutet ska identifiera, hantera och övervaka eventuella intressekonflikter samt att sådana konflikter ska redovisas för fondens investerare. Det är inte ett krav att redovisningen ska komma direkt från förvaringsinstitutet. kan lämnas t.ex. i fondens informationsbroschyr. lämnas i informationsbroschyren bör detta regleras i avtalet mellan AIF- förvaltaren, eller fonden, och förvaringsinstitutet (se 3 §). Övervägandena finns i avsnitt 12.7. Paragrafen genomför artikel 21.2 i AIFM-direktivet. Av paragrafen framgår att AIF-förvaltaren eller den alternativa investe- ringsfonden och förvaringsinstitutet ska ingå ett skriftligt avtal som reglerar förhållandet mellan parterna. Detaljerade regler om vad avtalet Prop. 2012/13:155 ska innehålla finns i kommissionens delegerade förordning (se arti- kel 83). Övervägandena finns i avsnitt 12.1. Paragrafen genomför artikel 21.3 första stycket och 21.5 a i AIFM- direktivet. Paragrafen anger vilka företag som får vara baserade alternativa investeringsfonder. Det rör sig enligt första stycket 1 och 2 i första hand om kreditinstitut och värdepappersbolag med tillstånd att förvara finansiella instrument för kunders räkning, dvs. verksamhet enligt 2 kap. 2 § första stycket 1 lagen om värdepappersmarknaden. I paragrafen hänvisas till de aktuella EU-direktiven i stället för de lagar i vilka dessa direktiv har genomförts eftersom en svensk AIF-förvaltare kan förvalta fonder som är etablerade i andra länder inom EES. Av första stycket 3 följer att om ett land inom EES har tillåtit att även andra institut än de som anges i första stycket 1 eller 2 får vara får sådana enheter vara förvaringsinstitut även för alternativa investeringsfonder. Enligt svensk rätt får dock endast banker och andra kreditinstitut vara (1 kap. 1 § 14 lagen om värdepappersfonder). En svensk AIF-förvaltare kan dock förvalta en utländsk alternativ investeringsfond och om det i fondens hemland är möjligt för andra enheter att vara får en sådan enhet vara förvaringsinstitut även för alternativa investeringsfonder. Enligt andra stycket ska förvaringsinstitutet vara etablerat i den alternativa investeringsfondens hemland. När det gäller förvaringsinstitut avses med begreppet etablerat även filialetablering (jfr artikel 4.1 j iii). Övervägandena finns i avsnitt 12.1. Paragrafen genomför artikel 21.3 andra stycket och 21.5 b i AIFM- direktivet. Första stycket innebär att även andra företag än sådana som anges i 4 § får vara alternativa investeringsfonder. Det förutsätter dock att företaget uppfyller kraven i 6 §. Enligt andra stycket ska förvaringsinstitutet vara etablerat i samma land som den alternativa investeringsfonden eller i hemlandet för den AIF-förvaltare som förvaltar fonden. Normalt torde förvaringsinstitutet och fonden finnas i samma land. Det kan dock inte uteslutas att det kan finnas konstruktioner där fonden och förvaringsinstitutet är etablerade i olika länder. För icke EES-baserade alternativa investeringsfonder, förvaltade av svenska AIF-förvaltare, innebär bestämmelsen att förvaringsinstitutet i en sådan situation ska vara etablerat antingen i samma land som fonden eller i . Se dock övergångsbestämmelserna där möjligheten i artikel 61.5 i AIFM-direktivet att tillåta att förvaringsinstitut i andra länder än fondens eller AIF-förvaltarens hemland utnyttjas av förvaltare av vissa fonder. 2012/13:155 Övervägandena finns i avsnitt 12.1. Paragrafen genomför artikel 21.6 första stycket i AIFM-direktivet och anger de särskilda krav som gäller för förvaringsinstitut utanför EES. Enligt första stycket 1 ska förvaringsinstitutet omfattas av effektiv reglering, inbegripet minimikapitalkrav, och effektiv tillsyn av verksamheten med samma verkan som . I kommissionens delegerade förordning finns detaljerade regler om kraven enligt första stycket (se artikel 84). ska enligt punkten 2 även enligt avtal vara ansvarigt gentemot den alternativa investeringsfonden eller dess investerare för skador på samma sätt som ett svenskt förvaringsinstitut är enligt 1720 §§ samt uttryckligen utfästa sig att uppfylla villkoren i 13 16 §§. Beroende på fondens juridiska konstruktion kan ett sådant avtal slutas direkt mellan fonden och förvaringsinstitutet (vilket förutsätter att fonden har rättshandlingsförmåga att ingå ett sådant avtal) eller mellan AIF-förvaltaren och förvaringsinstitutet till förmån för investerarna. I båda fallen är det dock en förutsättning att de rättsregler som ska tillämpas på avtalet innebär att avtalet faktiskt innefattar en rätt till ersättning för fonden eller investerarna enligt de villkor som anges i 17 och 18 §§. En svensk AIF-förvaltare som avser att förvalta en fond i ett land utanför EES bör därför till sin tillståndsansökan enligt 6 kap. foga ett rättsutlåtande eller motsvarande som klargör detta. I andra och tredje styckena ställs det upp krav på avtal om tillsynssamarbete mellan de berörda länderna och skatteavtal. Kravet i fjärde stycket, att landet där förvaringsinstitutet är etablerat ska ha vidtagit nödvändiga åtgärder för att motverka penningtvätt och finansiering av terrorism, innebär att landet inte får vara uppfört på förteckningen över icke samarbetsvilliga länder och territorier som har upprättats av internationella arbetsgruppen för finansiella åtgärder mot penningtvätt, Financial Action Task Force (FATF). Om en behörig myndighet i ett land inom EES har en avvikande åsikt om de bedömningar som de behöriga myndigheterna i AIF-förvaltarens hemland har gjort beträffande första stycket 2, andra stycket och fjärde stycket, får de berörda myndigheterna hänskjuta frågan till (se 13 kap. 13 §). Övervägandena finns i avsnitt 12.3. Paragrafen genomför artikel 21.3 tredje stycket i AIFM-direktivet. Paragrafen är en specialreglering för sådana alternativa investerings- fonder som normalt investerar i andra tillgångar än sådana som kräver depåförvaring och där investerarna saknar rätt till inlösen från den första investeringen. För sådana fonder får en fysisk eller juridisk person utses som förvaringsinstitut under de i paragrafen angivna förutsättningarna. Som exempel anges i AIFM-direktivet notarier, jurister och registerförvaltare (se skäl 34). I sak bör advokater vara en mer ändamålsenlig benämning än någon som enbart har en jur.kand.-examen. Revisorer nämns inte uttryckligen i AIFM-direktivet men bör kunna ingå Prop. 2012/13:155 i denna kategori. Övervägandena finns i avsnitt 12.1. Paragrafen genomför artikel 21.4 i AIFM-direktivet. Enligt första stycket får en AIF-förvaltare inte utses som förvaringsinstitut, varken för alternativa investeringsfonder som förvaltaren själv förvaltar eller alternativa investeringsfonder som förvaltas av en annan AIF-förvaltare. Det har ingen betydelse hur förvaltaren har organiserat sin verksamhet eller hur väl olika verksamheter hålls åtskilda; samma juridiska person får inte vara både AIF-förvaltare och förvaringsinstitut. Detta följer även av kravet på att en AIF-förvaltare inte får ägna sig åt någon annan verksamhet än förvaltning av alternativa investeringsfonder (se 3 kap. 1 § tredje stycket). Detsamma gäller enligt andra stycket som huvudregel även i förhållande till primärmäklare som agerar som motpart till en alternativ investeringsfond för vilken den är primärmäklare.