prop · H003182 · 2013-07-03 00:00:00 — Bistånd kan sökas i alla typer av delgivningsärenden, oavsett om det sker med eller utan stöd av en internationell överenskommelse, och av såväl det allmänna (domstolar och andra myndigheter) som enskilda (juridiska och fysiska personer). För enskild sökande gäller att sökanden ska stå för delgivningskostnaden och på begäran ställa säkerhet för sådan kostnad. Till kungörelsen finns ett flertal kompletterande cirkulär. I cirkulär (1968:32) till de allmänna domstolarna och åklagarna med vissa föreskrifter i anledning av tillträde till den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål finns närmare bestämmelser om när en framställning om delgivning bör ges in. Vidare finns föreskrifter om att särskilt ange om vittnes eller sakkunnigs närvaro är synnerligen nödvändig samt om utgivande av förskott till vittne eller sakkunnig. I cirkulär (1986:179) om överenskommelsen mellan om inbördes rättshjälp i brottmål och cirkulär (1990:169) till de allmänna domstolarna och åklagarna i anledning av en överenskommelse mellan om inbördes rättshjälp i brottmål hänvisas till cirkulär (1968:32) samt anges särskilda krav på vad en ansökan om delgivning ska innehålla. Cirkulär (1995:419) om inbördes rättshjälp mellan , , , och genom delgivning och bevisupptagning inne- håller särskilda anvisningar för delgivning inom i fall där en myndighet i det andra landet ska biträda med delgivning. Cirkuläret återger i allt väsentligt innehållet i det nordiska avtalet om rättslig hjälp samt anger till vilka myndigheter eller domstolar i övriga nordiska länder en framställning om delgivning ska skickas. I cirkuläret föreskrivs bl.a. att en framställning till ett annat nordiskt land ska vara avfattad på eller översatt till svenska, danska eller norska eller åtföljas av en bestyrkt översättning till något av dessa språk samt vad som gäller om den handling som ska delges inte är översatt. Föreskrifter för delgivning i länder anslutna till finns i cirkulär (1969:495) till statsmyndigheterna med anledning av tillträde till om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur samt i föreskrifter (1988:251) om förfarandet vid översändande av delgivningsframställningar enligt om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur. I det förstnämnda cirkuläret framgår bl.a. att domstol kan skicka en framställning om delgivning direkt till centralorganet i den andra staten medan andra statliga myndigheter måste gå igenom den svenska centralmyndigheten, dvs. föreskrifter innehåller detaljerade föreskrifter om form- och språkkrav vid delgivning i utlandet enligt . I kungörelse (1909:24 s. 1) ang. delgivning av handling på begäran av ut- ländsk myndighet (kungörelse) finns bestämmelser om bistånd med delgivning i . Viss delgivning i sker direkt med den som ska delges utan att involvera några svenska myndigheter. Detta är som redovisats ovan, möjligt enligt flera internationella överens- kommelser. Kungörelsen är tillämplig när en myndighet i ett annat land begär bistånd med delgivning i . Det finns inte något krav på att framställningen görs med stöd av en internationell överenskommelse. Bistånd med delgivning ombesörjs av eller behörig länsstyrelse. Framställningar från myndigheter i de nordiska länderna skickas oftast direkt till en länsstyrelse. Utgångspunkten vid delgivning i på utländsk begäran är att delgivningslagens bestämmelser tillämpas (2 § 1 mom.). Om det i ansökan begärs att ett visst annat förfarande ska tillämpas för delgivningen än vad som följer av delgivningslagen kan en sådan begäran efterkommas om det är möjligt (2 § 2 mom.). Om en sådan begäran inte görs ska handlingen delges genom vanlig delgivning eller i annan form som tillhandahålls genom delgivningslagen. I kungörelsen finns bl.a. bestämmelser om återredovisning av delgivningsuppdraget. De kostnader som föranletts av framställningen ska som huvudregel betalas av allmänna medel. Återkrav sker ytterst sällan. Kostnader med anledning av en framställning från en annan myndighet i ett annat nordiskt land ska alltid betalas av allmänna medel, vilket framgår av cirkulär (1995:419) om inbördes rättshjälp mellan , , , och genom delgivning och bevisupptagning. Delgivning av en handling som inte är översatt till svenska, danska eller norska får endast ske om den som ska delges tar emot handlingen frivilligt eller om det annars är försvarligt från rättssäkerhetssynpunkt. Av 17 § i lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt framgår bl.a. att bestämmelser i annan lag eller författning om delgivning åt domstol eller myndighet i annan stat tillämpas på ansökningar från tribunalen (t.ex. delgivningslagen eller kungörelse). Lagen är således tillämplig i förhållande till rättsligt samarbete med de internationella tribunalerna för f.d. och för . En motsvarande bestämmelse finns i 14 § lagen (2002:329) om samarbete med och i 13 § lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för och möjliggör därmed också delgivningssamarbete mellan och dessa internationella brottmålsdomstolar. Ansökningar ska enligt ovanstående lagar förmedlas via . Vidare regleras särskilt att ansökningar och bifogade handlingar ska vara skrivna på svenska eller engelska eller åtföljas av en översättning till något av dessa språk. EG:s delgivningsförordning tillämpas i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur när en rättegångshandling ska skickas från en medlemsstat till en annan för delgivning. Det anges särskilt att förordningen inte är tillämplig på skattefrågor, tullfrågor eller förvaltningsrättsliga frågor. EG:s delgivningsförordning är direkt tillämplig i . Det nordiska avtalet om rättslig hjälp har företräde framför förordningen i förhållande till och . Enligt förordningen ska medlemsstaterna utse tjänstemän, myndigheter eller andra personer med behörighet att översända handlingar i mål och ärenden som ska delges i en annan medlemsstat. På motsvarande sätt ska medlemsstaterna utse mottagande organ. Därutöver ska medlemsstaterna utse en central enhet (centralmyndighet) med ansvar för bl.a. informationsspridning och problemlösning som kan uppstå i delgivningssamarbetet. I förordning (2008:808) med kompletterande föreskrifter till EG:s delgivningsförordning har utsetts till mottagande organ och centralmyndighet. Till sändande organ har utsett domstolar, samt andra svenska myndigheter som ska delge handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. I förordningen anges de allmänna villkoren för och tillvägagångssättet vid översändande och delgivning av handlingar. En framställning ska åtföljas av ett standardformulär. Formuläret ska vara ifyllt på ett officiellt språk i det land där delgivning ska ske eller vara översatt till ett språk som det landet har förklarat sig godta. har angett att formuläret ska vara översatt till svenska eller engelska. När översättning av bifogade delgivningshandlingar saknas kan mottagaren vägra att ta emot dessa. En vägran att ta emot handlingen kan göras direkt vid delgivningstillfället eller genom att mottagaren inom återsänder handlingen till det mottagande organet. Den stat som bistår med delgivning får endast begära ersättning för kostnad för stämningsman eller för användande av särskild form av delgivning. Förutom biträdd delgivning möjliggör också förordningen andra sätt att översända och delge handlingar. Utöver delgivning direkt med post finns också möjlighet för enskilda sökande som har ett intresse av ett rättsligt förfarande att låta delge handlingar direkt genom stämningsmän, tjänstemän eller andra behöriga personer i den mottagande medlemsstaten. Rätten att vägra motta delgivning vid bristande översättning av delgivningshandlingarna gäller även i dessa fall. I förordningen finns också en sekretessbestämmelse som anger att de mottagande organen i medlemsstaterna ska säkerställa konfidentialitet för uppgifter, särskilt personuppgifter, som översänds enligt förordningen. Delgivningssamarbete sker också i skatteärenden och i ärenden om indrivning. Samarbetet baseras på internationella instrument av olika slag. Inom finns bestämmelser i lagen (1990:226) om handräckning i skatteärenden mellan de nordiska länderna. Genom lagen blir det nordiska handräckningsavtalet svensk lag. I avtalet finns bestämmelser som innebär att delgivning får ske i på motsvarande villkor som i ett nationellt ärende. Vidare får delgivning på begäran av det ansökande landet ske i särskild form, i den mån förfarandet står i överensstämmelse med lagstiftningen i . På motsvarande sätt kan också svensk 2012/13:182 myndighet begära bistånd av det andra landets myndigheter med delgivning där. Inom EU utgörs regleringen av gemenskapsrättslig lagstiftning som delvis är direkt tillämplig i utan särskild lagreglering (se avsnitt 4.2.1). Lagen (2011:1537) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen gäller för samarbete i förhållande till indrivningsdirektivet och omfattar bl.a. bistånd med delgivning av handlingar. Lagen föreskriver att får delge en person i en annan medlemsstat i enlighet med 1618 §§ delgivningslagen (vanlig delgivning). I lagen (2012:843) om administrativt samarbete inom Europeiska unionen i fråga om beskattning föreskrivs motsvarande behörighet för . När det gäller samarbete utanför och EU tillämpas lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden. I lagen anges att handräckning ska omfatta delgivning av handlingar. eller i vissa fall är behöriga att lämna bistånd med bl.a. delgivning i skatteärenden åt det andra landets myndigheter. På motsvarande sätt kan också dessa myndigheter begära bistånd i ett annat land med bl.a. delgivning i skatteärenden eller själva med post översända en handling direkt till en mottagare i utlandet. 4.3Den internationella delgivningsverksamheten i praktiken Som och mottagande organ i flera av fallen har utsetts. Förutom att vara mottagare eller förmedlare av framställningar om bistånd med delgivning ansvarar också centralmyndigheten för omfattande rådgivning till domstolar, myndigheter och enskilda i frågor som rör internationell delgivning. På departementet hanteras ca 3 000 ärenden . För närmare uppgifter om ärendemängder och hantering av ärenden hänvisas till promemorian. Flertalet framställningar om delgivning i som inkommer till görs med stöd av eller EG:s delgivningsförordning. En del ansökningar görs utan något stöd av en internationell överenskommelse. En framställning om delgivning kommer ofta in från utländska rättsliga myndigheter, men framställningen kan också inkomma via en ambassad i eller den svenska utlandsmyndigheten i det ansökande landet. Återredovisning sker normalt samma väg som ärendet inkommit. Om handlingarna är skrivna på svenska eller åtföljda av en översättning till svenska, danska eller norska och om det saknas uppgift om förhandlingsdag, sker delgivning med post (rekommenderat brev med mottagningsbevis). När handlingarna inte är översatta eller när återstår till förhandling eller om postdelgivning misslyckats sker delgivning med biträde av en polismyndighet. I de fall en handling inte är översatt har den som söks som regel rätt att vägra att ta emot handlingen. anlitas också om namn- och adressuppgifter inte har gått att få bekräftade eller om andra oklarheter har uppstått i ett ärende, t.ex. vilket bolag som är rätt mottagare av en delgivning. Om delgivning har genomförts upprättas ett intyg härom som återsänds I de fall en delgivning inte kunnat genomföras upprättas i stället ett hindersintyg, som tillsammans med delgivningshandlingarna Framställningar från de nordiska länderna hanteras av länsstyrelserna. Dessa framställningar kommer främst från domstolar och myndigheter i de nordiska grannländerna och grundar sig på det nordiska avtalet om I sällsynta fall ansöker även andra länder än de nordiska direkt hos om hjälp med delgivning i . delgivning kan i princip sökas i alla typer av mål och ärenden som handläggs vid domstolar och myndigheter i övriga nordiska länder. vanligast förekommande ärendena gäller kallelser till rättegångar, betalningsanmaningar samt delgivning av stämningsansökningar, domar Den övervägande delen stämningar rör civilmål. huvudsak anlitar länsstyrelserna polisens delgivningsmän för delgivningshandlingarna per rekommenderad post. Med stöd av konvention om rättslig hjälp tar och domstolarna endast emot enstaka framställningar om delgivning från utländska myndigheter. Bistånd från centralmyndigheten till domstolar och myndigheter med delgivning i utlandet sker främst till länder med vilka inte har något avtalsreglerat delgivningssamarbete. Detta mot bakgrund av att flertalet internationella överenskommelser gör det möjligt för svenska domstolar och andra myndigheter att såsom sändande organ skicka framställningar om bistånd med delgivningar direkt till den andra statens utsedda mottagande organ, om inte delgivning sker direkt med post. Bistånd till enskilda sökanden (t.ex. elbolag, delgivningsfirmor, banker, begravningsbyråer och advokatfirmor) sker i enlighet med 9 § delgivningslagen som gör det möjligt för den enskilde att vända sig till för att få bistånd med delgivning. När en ansökan inkommer till centralmyndigheten kontrolleras att uppgifter finns om mottagarens adress, medborgarskap och i förekommande fall inom vilken tid delgivning måste ske. sökande ska betala en avgift och förbinda sig att svara för delgivningskostnader som kan uppkomma. Om det krävs översättning av delgivningshandlingarna, och en sådan inte finns, ska sökanden uppmanas att komplettera ansökan. När handlingarna är kompletta upprättas en skrivelse till utlandsmyndigheten (ambassad eller konsulat) i det land där mottagaren finns. Utlandsmyndigheterna tillämpar olika metoder för att genomföra en begäran om delgivning. I normalfallet skickas delgivningshandlingarna med rekommenderad post till den som söks för delgivning. förekommer också att den som är föremål för delgivningen kallas att inställa sig på utlandsmyndigheten. Lokala delgivningsmän eller polis kan också anlitas för att verkställa en delgivning. I den mån det uppstår frågor och behov av kompletteringar under handläggningen vid utlands- myndigheten sker som regel korrespondensen genom central- Efter genomförd delgivning, eller om delgivning inte 2012/13:182 centralmyndighetens försorg. Ärendet hos centralmyndigheten avslutas därefter. 5Behovet av ändamålsenlig reglering om internationell delgivning Internationell delgivning sker såväl i civil- och brottmål som i förvaltningsrättsliga mål och ärenden. Delgivning över gränserna baserar sig i huvudsak på internationella överenskommelser även om det ibland sker utan något stöd av ett internationellt avtal. De svenska bestämmelserna om internationell delgivning är spridda över ett flertal författningar. Dessa har tillkommit och kompletterats och främst i samband med att tillträtt olika internationella överenskommelser. De författningar som i stora delar styr det dagliga delgivningssamarbetet är respektive 1933. Regelverket är i mångt och mycket ett lapptäcke. Mycket har hänt i . har tillträtt ett flertal multilaterala konventioner om bistånd med delgivning. inträde i EU har också påverkat detta rättsområde. Utvecklingen har lett till att tillämparen måste läsa flera författningar tillsammans och i vissa fall även de internationella överenskommelserna som ligger till grund för dessa för att få rättsläget klart för sig. Några av de viktigaste överenskommelserna kompletterar också varandra och måste för sin tillämpning och rätta förståelse läsas i förening. Vissa av författningarna innehåller regler som enbart ska tillämpas enligt en viss internationell överenskommelse medan andra är mer generella. kan det också vara svårt för tillämparen att avgöra vilken överenskommelse och vilken reglering som ska tillämpas. För en tillämpare utan mer ingående kunskaper om det internationella delgivningssamarbetet torde den nuvarande regleringen framstå som svårtillgänglig. Det som ytterligare försvårar det nuvarande delgivningssamarbetet är att uppgiften att bistå med delgivning kan involvera flera aktörer. För en myndighet eller enskild som vill få till stånd en delgivning är det inte alltid givet till vem myndigheten eller den enskilde ska vända sig för att söka information om och för att erhålla bistånd med delgivning. är utlandsmyndigheterna, länsstyrelserna, polismyndigheterna, och samt domstolar och på olika sätt och i olika grad involverade i hanteringen av ärenden om internationell delgivning. Därutöver tillkommer privata delgivningsföretag som har en betydelsefull roll vid delgivning både i och utomlands. I många fall är flera av dessa aktörer inblandade i ett och samma ärende. När det gäller finns det en allmän strävan att renodla dess verksamhet och minska handläggningen av förvaltningsärenden. Detta arbete har pågått , dels genom att anslutit sig till eller genomfört nya internationella överenskommelser Prop. 2012/13:182 som möjliggör direktkontakter mellan behöriga myndigheter, dels genom en översyn av andra delar av lagstiftningen som reglerar det straffrättsliga samarbetet. En av utgångspunkterna för detta arbete är att i största möjliga mån flytta ut ärendehanteringen från . Sammanfattningsvis kan regeringen konstatera att regelverket avseende det internationella delgivningssamarbetet i stora delar är föråldrat och spritt på en mängd olika författningar, varav några gäller generellt medan andra avser en specifik internationell överenskommelse. Vidare är en rad olika aktörer involverade. 5.2En ny reglering om internationell delgivning Regeringens bedömning: En ny och ändamålsenlig reglering om internationell delgivning bör införas. De nya bestämmelserna bör ersätta flera av de författningar som reglerar förfarandet och formkraven för det internationella delgivningssamarbetet samt tydliggöra vissa förutsättningar när delgivning ska ske utomlands eller bistånd med delgivning lämnas i . Det nya regelverket och de särskilda regler som gäller gränsöverskridande delgivning i förvaltningsrättsliga mål och ärenden är tillräckliga och bör inte föranleda några ytterligare förändringar när det gäller dessa mål och ärenden. Den nya regleringen bör vara sammanhållen, skapa ett mer effektivt förfarande och minska antalet aktörer i delgivningssamarbetet. De nya bestämmelserna kan i huvudsak meddelas genom förordning. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna instämmer i att det bör införas en ny reglering eller har inte haft någon invändning mot detta. Flertalet remissinstanser har vidare inte invänt mot promemorians bedömning att de möjligheter som finns till gränsöverskridande delgivning i förvaltningsrättsliga mål och ärenden är tillräckliga och kräver inte någon ändring av nuvarande regler. Förvaltningsrätten i och delar inte denna bedömning. Skälen för regeringens bedömning En ny och ändamålsenlig reglering Den ökade rörligheten i världen, fler internationella kontakter och för- bättrade kommunikationer har lett till att behovet av gränsöverskridande delgivning har ökat. Detta ställer krav på en mer överskådlig och lättillgänglig reglering än den som finns . I föregående avsnitt har också beskrivits och konstaterats bristerna med dagens reglering. Rege- ringen anser mot denna bakgrund att en ny reglering om internationell delgivning bör införas. Utgångspunkten för den nya regleringen är att den ska vara generell och tillämpas för all internationell delgivning om annat inte föreskrivs i 2012/13:182 lag eller annan författning, t.ex. i EG:s delgivningsförordning eller de EU-förordningar som reglerar samarbetet avseende indrivning eller skattefrågor. Den nya regleringen bör i sistnämnda fall endast komplettera dessa regler. Den strävan som finns att avlasta från handläggning av förvaltningsärenden bör också beaktas. Bestämmelserna i den nya regleringen bör på ett heltäckande sätt beskriva förutsättningarna och förfarandet för delgivning i såväl som utomlands. Regleringen bör tillämpas även om det inte finns något avtal om delgivningssamarbete med en annan stat. Ett sådant synsätt till delgivningssamarbete kan också gynna den omvända situationen, dvs. när t.ex. svensk domstol vill begära bistånd med delgivning i en stat med vilken inte har något avtal. Många stater tillämpar principen om reciprocitet, dvs. den staten är beredd att lämna bistånd om kan lämna motsvarande bistånd. Bestämmelserna bör bl.a. reglera vad en ansökan ska innehålla, hur den ska översändas och vilka möjligheter till komplettering som står till buds vid en ofullständig ansökan. Av bestämmelserna bör också framgå vilket språk en ansökan och tillhörande delgivningshandlingar ska vara avfattade på eller översatta till, samt vilka förutsättningar som gäller för delgivningen om en översättning saknas. Handläggningen ska uppfylla krav på såväl effektivitet som rättssäkerhet och de villkor som ska gälla ska vara tydliga för tillämparen. Vidare bör bestämmelserna klargöra när bistånd med delgivning utomlands kan lämnas. I den mån det är möjligt bör domstolar och andra myndigheter samt enskilda i största möjliga utsträckning själva ombesörja delgivningen. Dessutom bör bestämmelserna klargöra vissa förutsättningar för när delgivning ska ske utomlands eller när bistånd med delgivning i begärs av en utländsk myndighet. Slutligen bör så få aktörer som möjligt involveras vid bistånd med delgivning. Bestämmelserna kan i huvudsak meddelas genom förordning. I nuvarande bestämmelser, främst cirkulär, finns i vissa fall mycket detaljerad reglering, t.ex. om länders olika kontaktpunkter, vilka i de flesta fallen inte behöver regleras i förordning utan kan tillhandahållas på annat sätt. Med denna utgångspunkt kan många äldre föreskrifter upphävas. Vissa frågor, t.ex. att delgivningslagen bör tillämpas när bistånd med delgivning sker i eller när avvikelse från delgivningslagen kan ske, återkommer regeringen till i avsnitt 6. Internationell delgivning i förvaltningsrättsliga mål och ärenden För att delgivning ska kunna ske i utlandet i förvaltningsrättsliga mål och ärenden förutsätts antingen att det finns ett avtalsbaserat samarbete om delgivning med det andra landet eller att det landet, trots avsaknaden av ett avtal, medger eller medverkar till att delgivning sker där. I det omvända fallet, dvs. delgivning i , kan oavsett mål- eller ärendetyp delgivning ske eller bistånd lämnas med delgivning utan något krav på att det finns ett avtal med den andra staten. Av redovisningen i avsnitt 4.2.1 framgår att det inte finns någon hel- täckande avtalsreglering för delgivning på det förvaltningsrättsliga området, särskilt när det gäller möjligheten för svenska myndigheter att erhålla bistånd utomlands. Det finns dock ett antal avtal som möjliggör delgivningssamarbete i specifika förvaltningsrättsliga mål och ärenden, t.ex. ärenden och mål om skatt eller indrivning av vissa fordringar. Av inhämtade uppgifter framgår att bistånd med delgivning i dessa mål och ärenden är sällsynta. När det gäller andra typer av förvaltningsrättsliga mål och ärenden sker delgivning över gränserna också i ringa omfattning. Mot denna bakgrund har i promemorian gjorts den bedömningen att de möjligheter som finns till gränsöverskridande delgivning i förvaltnings- rättsliga mål och ärenden är tillräckliga och att några ändringar av nuva- rande regler inte krävs. Förvaltningsrätten i och delar inte den bedömningen fullt ut. Båda menar i huvudsak att det är svårt, på det underlag som redogörs för i promemo- rian, att skapa sig en bild av om möjligheterna att delge någon utomlands i förvaltningsrättsliga mål och ärenden är tillräckliga eller inte. Regeringen gör följande överväganden. Det finns inte ett generellt internationellt regelverk om delgivning i förvaltningsrättsliga mål och ärenden.