prop · H003175 · 2013-06-12 00:00:00 — Enligt 4 kap. 5 § PSL får endast den som har legitimation för yrket eller genomgår föreskriven praktisk tjänstgöring använda en i 1 § angiven yrkestitel. Av 4 kap. 6 § PSL framgår att på hälso- och sjukvårdens område får den som enligt 4 kap. 5 § PSL saknar behörighet att använda en skyddad yrkestitel inte använda en titel som kan förväxlas med en sådan titel. Enligt 4 kap. 10 § PSL prövas ansökningar om legitimation, särskilt förordnande att utöva yrke och bevis om specialistkompetens av Social- styrelsen. Ensamrätten till yrke innebär att endast den som har legitimation eller särskilt förordnats att utöva det, är behörig att utöva yrket. Fem yrken omfattas enligt 4 kap. 4 § PSL av ensamrätt till yrke inom hälso- och sjukvårdens område. De är apotekare, barnmorska, läkare, receptarie och tandläkare. 5.3.1Specialistkompetens och skyddad specialistbeteckning Specialistutbildning som regleras i författning finns för läkare, tand- läkare och sjuksköterskor. Efter fullgjord utbildning kan personen ansöka om bevis om specialistkompetens hos . Med bevis om specialistkompetens följer skyddad specialistbeteckning, vilket innebär att bara den som fått bevis om specialistkompetens har rätt att kalla sig för specialist inom sin inriktning. Bestämmelserna finns i patientsäker- hetslagen, patientsäkerhetsförordningen (2010:1369), förkortad PSF, samt i föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2008:17) om läkarnas specialiseringstjänstgöring och (SOSFS 1993:4) om tand- läkarnas specialiseringstjänstgöring. Bestämmelserna redovisas närmare nedan. Enligt 4 kap. 1 § PSF ska en legitimerad läkare, för att uppnå specialist- kompetens, förvärva de kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som föreskrivs för specialistkompetensen genom att genomgå specialiserings- tjänstgöring under . Specialiseringstjänstgöringen ska full- göras genom tjänstgöring som läkare under handledning och genom del- tagande i kompletterande utbildning. Meriter från utbildning på forskar- nivå får tillgodoräknas i specialiseringstjänstgöringen. får enligt 4 kap. 5 § 14 PSF meddela föreskrifter om Prop. 2012/13:175 indelning och benämning av de specialiteter där specialistkompetens kan uppnås och om vilka kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som ska gälla för varje specialistkompetens, s.k. målbeskrivningar. Socialstyrel- sen har i sina föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2008:17) om läkarnas specialiseringstjänstgöring meddelat närmare föreskrifter om specialiseringstjänstgöringen. Om det finns särskilda skäl, får enligt 4 kap. 3 § PSF meddela bevis om specialistkompetens till en legitimerad läkare eller en legitimerad tandläkare trots att hans eller hennes utbildning inte uppfyller kraven i 1 respektive 2 § eller i föreskrifter meddelade med stöd av 5 §. Enligt 4 kap. 8 § PSL ska en legitimerad läkare som har gått igenom viss vidareutbildning efter ansökan få bevis om specialistkompetens. Den legitimerade tandläkare som vill uppnå specialistkompetens i ska enligt 4 kap. 2 § PSF utöva allmän tandläkarpraktik under efter att ha fått legitimation som tandläkare. Han eller hon ska därefter förvärva de kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som föreskrivs för specialistkompetensen genom att genomgå specialiserings- tjänstgöring under . Specialiseringstjänstgöringen ska full- göras genom tjänstgöring som tandläkare under handledning vid en klinik som har godkänts av och genom deltagande i kompletterande utbildning. får enligt 4 kap. 5 § 34 PSF meddela föreskrifter om vilka kunskaper, färdigheter samt förhållningssätt som ska gälla för varje specialistkompetens, s.k. målbeskrivningar. har i sina föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1993:4) om tandläkarnas specialiseringstjänstgöring meddelat närmare föreskrifter om specialise- ringstjänstgöringen. Utöver författningarna finns utbildningsplaner fram- tagna av utbildningsanordnare samt program och kvalitetskriterier fram- tagna av specialistföreningarna. De specialiteter inom vilka specialistkompetens kan uppnås är enligt 4 kap. 2 § PSF 7.odontologisk radiologi, och Om det finns särskilda skäl, får enligt 4 kap. 3 § PSF meddela bevis om specialistkompetens till en legitimerad läkare eller en legitimerad tandläkare trots att hans eller hennes utbildning inte uppfyller kraven i 1 respektive 2 § eller i föreskrifter meddelade med stöd av 5 §. Enligt 4 kap. 8 § PSL ska en legitimerad läkare som har gått igenom viss vidareutbildning efter ansökan få bevis om specialistkompetens. 2012/13:175 5.3.4 Sjuksköterskornas specialistutbildning är en påbyggnadsutbildning på sjuksköterskeutbildningen. Den regleras i högskoleförordningen (1993:100), HögskoleF, och ges på universitet och högskolor. Det krävs legitimation som sjuksköterska för att kunna påbörja specialistutbildning. Enligt 4 kap. 4 § PSF gäller att för att en legitimerad sjuksköterska ska ha rätt att kalla sig specialistsjuksköterska ska han eller hon ha 1.avlagt specialistsjuksköterskeexamen, eller 2.fullgjort en äldre vidareutbildning eller direktspecialisering som a) avser motsvarande specialområde, och b) i förekommande fall har motsvarande inriktning som anges i HögskoleF. Sjuksköterskor kan efter utbildning även få använda titeln specialistsjuksköterska och får då skyddad specialistbeteckning. Det finns 11 olika specialiteter för sjuksköterskor. De är anestesi- sjukvård, intensivvård, operationssjukvård, ambulanssjukvård, kirurgisk vård, medicinsk vård, onkologisk vård, hälso- och sjukvård för barn och ungdomar, psykiatrisk vård, vård av äldre, distriktssköterska. Inrikt- ningarna anges i examensordningen, en bilaga till HögskoleF. För utförande av uppgifter ska det enligt 3 kap 3 § social- tjänstlagen finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Bestämmelsen infördes i lagen 1998. Av förarbetena framgår att bestämmelsen visserligen kan anses mycket allmänt formulerad men att den ändå syftar till att framhålla hur viktigt det är att upprätthålla en hög kompetens och välja personer med lämplig bakgrund och personlighet för yrken inom (prop. 1996/97:124). Det framgår vidare att begreppet kompetens kan ha olika betydelse i olika sammanhang. I allmän mening handlar det om förmåga att klara de olika krav som ställs i en viss organisation och i en viss verksamhet. Begreppet syftar inte bara på formell behörighet utan hänvisar också till ord som kvalifikation, kunskap, erfarenhet, förmåga, lärande och färdighet. Beroende på omständigheterna kan någon aspekt på kompetens överväga. har tagit fram kompetensbeskrivningar som rör social- tjänstens arbete med barn och unga. Dessa har legat till grund för enhet- liga kompetenskrav för personal vid handläggning och uppföljning av ärenden som avser barn och unga i form av kompetensbeskrivningar som allmänna råd (SOSFS 2006:14). I de allmänna råden anges bl.a. ett antal kunskapsområden samt beskrivningar av vad som kännetecknar ett professionellt förhållningssätt. Den som arbetar med handläggning och uppföljning av ärenden som rör barn och unga bör enligt de allmänna råden ha socionomexamen och yrkeserfarenhet inom socialt arbete. Vidare anges bl.a. att den personal som saknar erfarenhet av arbete med handläggning och uppföljning av ärenden som avser barn och unga av bör få planerad introduktion och stöd att successivt ta ansvar för ärenden. Principerna för legitimation inom hälso- Prop. formulerade de principer som den ansåg skulle vara vägledande för vilka yrken som ska omfattas av reglering. I sina resonemang tog kommittén stöd i ändringen i regeringsformen som trätt ikraft om näringsfrihet. Utifrån denna lyfte kommittén fram patientsäkerheten som överordnat skäl för om en reglering skulle införas av ett yrke. Övriga kriterier som kommittén föreslog ska tillmätas stor betydelse sammanfattas under begreppen yrkesrollens innehåll, utbildningsnivå och internationella förhållanden. Regeringen lade de principer som föreslagit till grund för sin bedömning av vilka yrken som skulle få legitimation i förarbetena till den nya lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (prop. 1997/98:109 s. 78 f.). har också anslutit sig till denna bedömning och använde sig av principerna i sin bedömning av de olika yrkes- grupperna som framställt önskemål om reglering. Hur mycket som ska krävas för att en yrkesgrupp ska komma i fråga för legitimation ska enligt modellen avgöras genom en sammanvägning av samtliga omständigheter, varvid de redovisade kriterierna får utgöra grunden för bedömningen. Särskilt tungt väger patientsäkerheten, men också hur yrkesrollen ser ut och utbildningen är utformad är viktiga kriterier. Patientsäkerheten har bedömts vara överordnad övriga kriterier vid bedömningen av om ett yrke ska omfattas av bestämmelserna om legiti- mation. I förarbetena till lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område utvecklade regeringen sin syn på vad patientsäker- hetskriteriet innebär för reglering av yrken på området (a.a. s 72f). Det grundläggande skälet till att införa rättsliga regleringar av yrken inom hälso- och sjukvården är omsorgen om patienternas säkerhet i vården, patientsäkerheten. Varje förändring eller utvidgning av bestämmelserna måste därför ha patientens berättigade krav på säkerhet som ledstjärna. Det är således patientens välmotiverade krav på säkerhet i vården som måste vara utslagsgivande när man bedömer behovet av lagstiftning för att reglera och begränsa rätten att utöva olika yrken inom hälso- och sjuk- vården, t.ex. genom särskilda legitimationsregler. Regeringen påpekade också i detta sammanhang att det dock är viktigt att komma ihåg att legitimations- och behörighetsregleringen bara är ett av många styrmedel eller instrument som staten förfogar över för att kontrollera att yrkesutövare inom hälso- och sjukvården har den nöd- vändiga kompetens som behövs för att upprätthålla en god patientsäker- het. 2012/13:175 6.2 Yrkesrollens innehåll är väsentligt för om ett yrke ska omfattas av legitimationsbestämmelserna. En viss bredd i yrkesrollen bör krävas och den måste även innefatta ett visst mått av självständighet. Yrkesutövaren bör ha ett direkt patientansvar och ha arbetsuppgifter som att ställa diagnos och besluta om olika typer av behandlingar. Även om yrkes- utövaren inte har någon direkt patientkontakt kan emellertid hans eller hennes bedömning i vissa fall ändå ha stor betydelse för patientens säker- het, t.ex. genom att den som har den direkta patientkontakten inte kan göra motsvarande bedömningar eller endast med svårighet kan göra den. Vidare bör beaktas hur riskfyllt yrkesutövandet kan vara för den enskilde patienten, dvs. hur stor risknivån vid felbehandlingar är. Vid bedöm- ningen bör också tas hänsyn till om yrkesrollen innefattar egen förskriv- nings-, remiss- och intygsrätt. Behovet av legitimation kan vara mindre om yrkesrollen enbart utövas i offentlig anställning än om det finns möjligheter att bedriva verksamhet i privat regi. I allt större utsträckning sker dock vården i olika blandningar av offentligt och privat och bl.a. därför bör yrkesgrupper som har särskild betydelse för patientsäkerheten kunna omfattas av en reglering genom t.ex. legitimation, även om tjänst- göringen enbart sker i offentlig regi. 6.3Nivå på utbildningen m.m. Ytterligare omständigheter som är betydelsefulla vid bedömningen av om ett yrke ska vara legitimationsgrundande är utbildningens nivå, inne- håll och den vetenskapliga förankringen. Yrkesrollens innehåll avspeglas oftast i utbildningens nivå och längd, men utbildningsaspekten måste ändå vägas in i bedömningen. Utbildningen bör vara väl definierad och leda till ett särskilt yrke. Det bör vara fråga om en förhållandevis kvali- ficerad utbildning, vilket ofta innebär att utbildningen ligger på hög- skolenivå och att den har en viss omfattning, således inte enbart en kortare kurs. En omständighet som kan vara av betydelse är vidare om utbildningen avslutas med en särskild reglerad eller godkänd yrkes- examen. När det gäller tilläggsutbildningar kan det vara mindre relevant att karaktärisera en tilläggsfunktion som legitimationsgrundande om redan grundutbildningen är legitimationsgrundande. I propositionen betonas därutöver att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Detta medför att ett legitimationsyrke måste ha en väsentlig förankring i en vetenskaplig grund för yrkesutövningen i fråga. Internationella förhållanden kan enligt propositionen medföra att yrkes- verksamhet som vi i traditionellt sett inte har gett särskild behörighet ändå bör omfattas av en reglering. EU har åtagit sig att tillämpa regler om ömsesidigt erkännande av kompetensbevis för verksamhet inom bl.a. hälso- och sjukvården. 2012/13:175 vissa fall kan det vara en fördel för svenska medborgare med svensk utbildning som vill utöva sitt yrke i ett annat medlemsland att yrket är reglerat i . En sådan omständighet bör emellertid inte utgöra ett exklusivt skäl för t.ex. legitimering. Även det förhållandet att ett yrke omfattas av den nordiska överenskommelsen om en gemensam arbets- marknad för viss hälso- och sjukvårdspersonal och/eller är legitimerat i andra nordiska länder kan enligt propositionen vara ett argument för legitimation. Detta för att ytterligare integrera ländernas arbetsmark- nader. Om ett yrke är oreglerat i kan medborgare i ett annat EU- land i princip fritt etablera sig och ge vård och behandling. För att ska kunna uppställa krav på kompetens etc. på andra EU-med- borgare krävs att yrket är reglerat här i landet. 6.5En sammanvägning av samtliga omständigheter ska göras Vissa av de kriterier som ställts upp är utformade på ett sådant sätt att en yrkesgrupp antingen omfattas av kriteriet eller inte omfattas av det. Beträffande några kriterier gäller att en yrkesgrupp kan uppfylla dem i högre eller mindre grad. Något krav på att samtliga kriterier ska vara uppfyllda kan inte ställas. Hur mycket som ska krävas för att en yrkes- grupp ska komma i fråga för legitimation måste avgöras genom en sammanvägning av samtliga omständigheter, varvid de redovisade kriterierna får utgöra grunden för bedömningen. Av propositionen fram- går att kriterierna även bör kunna vara utgångspunkt vid en bedömning av om en yrkesgrupp som inte bör erhålla legitimation i stället ska om- fattas av någon kompletterande behörighetsreglering. 7Godkännande av personal i hälso- och sjukvården och i med utbildning från annat land än 7.1.1Europaparlamentets och rådets direktiv /36/EG av om erkännande av yrkeskvalifikationer Direktiv om ömsesidigt erkännande för fri rörlighet för personal Enligt fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, EUF-fördraget, är ett av unionens mål att avskaffa hindren för fri rörlighet för personer och tjänster mellan medlemsstaterna. För medlemsstaternas medborgare innebär det bl.a. en rätt att utöva ett yrke som egenföretagare eller som 2012/13:175 anställd i en annan medlemsstat än den där personen har fått sina yrkes- kvalifikationer. I EUF-fördraget föreskrivs att direktiv ska utfärdas som syftar till ömsesidigt erkännande av examens-, utbildnings- och andra behörighets- bevis. I enlighet med detta har också ett stort antal direktiv antagits, genom vilka olika ordningar för erkännande införts. och rådets direktiv /36/EG av om erkännande av yrkeskvalifikationer2 (direktivet) trädde i kraft och är en konsolidering av många enskilda direktiv om erkännande av kvalifika- tioner för olika yrken. Direktivet gäller erkännande av yrkeskvalifikationer för alla reglerade yrken, oavsett sektor. Ett krav på behörighet för personal på social- tjänstens område skulle därför också omfattas av direktivets bestäm- melser. Automatiskt erkännande och erkännande enligt den generella ordningen Enligt direktivet gäller för några yrken inom hälso- och sjukvården att medlemsstaterna automatiskt ska erkänna de utbildningsbevis som ger tillträde till yrkesverksamhet för dessa yrken. Detta gäller för läkare, sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, barnmorska och apotekare. Också de specialistutbildningar för läkare och tandläkare som anges i bilaga 5 till direktivet omfattas av bestämmel- serna om automatiskt erkännande. Det automatiska erkännandet förut- sätter att medlemsstaterna samordnat sig om minimikraven för utbildning till dessa yrken och utbildningsplanerna anges också i direktivet och dess bilagor. Den generella ordningen för erkännande av utbildningsbevis tillämpas för alla som inte omfattas av principen om automatiskt erkännande av utbildningsbevis för särskilda yrken. Enligt denna ordning kan medlems- staterna ställa krav på kompensationsåtgärder för att yrkeskvalifika- tionerna ska motsvara mottagarlandets krav. Förhandlingar om ett reviderat direktiv pågår Rörligheten på arbetsmarknaden har lyfts fram som en nyckelfråga för konkurrenskraft i flera sammanhang, som exempelvis i kommissionens meddelande 2020 En strategi för smart och hållbar tillväxt för alla3 och i inremarknadsakten Tolv åtgärder för att stimulera tillväxten och stärka förtroendet för inre marknaden Gemensamma insatser för att skapa ny tillväxt4. Som ett led i att underlätta fri rörlighet på arbetsmarknaden startade kommissionen 2010 processen att revidera direktivet i syfte att förenkla systemet för erkännande av yrkeskvalifikationer. Förhandlingar pågår om ändringar i direktivet. 2EUT L 255, 30.9.2005, s. 22 (Celex 32005L0036). 3(KOM (2010) 2020) 4(KOM (2011) 206/4) 2006/123/EG av den om tjänster på den inre marknaden5 (tjänstedirektivet) skapar allmänna ramar som gynnar utövandet av etableringsfriheten för tjänsteleverantörer och den fria rörligheten för tjänster, som en hög kvalitet på tjänsterna garanteras. Flera typer av tjänster är undantagna från tjänstedirektivets tillämp- ningsområde, bland andra hälso- och sjukvårdstjänster och vissa sociala tjänster. och Europeiska unionens råd om tillämpningen av patienträttigheter vid gränsöverskridande hälso- och sjukvård6 (patient- rörlighetsdirektivet) syftar bl.a. till att göra det lättare att få tillgång till säker gränsöverskridande hälso- och sjukvård av god kvalitet och att uppmuntra till samarbete mellan medlemsstaterna på hälso- och sjuk- vårdsområdet. I förlängningen förväntas direktivet åstadkomma en mer allmän och effektiv tillämpning av de principer som har utarbetat och på så sätt utveckla den inre marknaden. I direktivet finns en definition av vad som avses med hälso- och sjuk- vårdspersonal, se artikel 3. Den innebär att den personal som omfattas av yrkeskvalifikationsdirektivet och personal som enligt nationell lagstift- ning anses vara hälso- och sjukvårdspersonal omfattas av patientrörlig- hetsdirektivet. Regeringen fattade beslut om proposition med för- slag till genomförande av patientrörlighetsdirektivet (prop. 2012/13:150). 7.2Överenskommelse om en gemensam nordisk arbetsmarknad gäller en överenskommelse om en gemensam nordisk arbets- marknad för vissa yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården och inom veterinärväsendet, också kallat . Överenskommelsens övergripande syfte är att regeringarna i , , , och anser att det är en grundläggande rättighet för medborgare i de nordiska länderna att fritt kunna ta arbete och bosätta sig i annat nordiskt land, att regeringarna i de nordiska länderna är ense om att detta skall kunna ske under på förhand kända samt ekonomiskt och socialt tryggade förhållanden, att de som har som mål att upprätthålla full sysselsättning i sina respektive länder och att de avser att samarbeta i detta syfte. 5EUT L 376, 27.12.2006 s 36, Celex 32006L0123 6EUT L 88, Celex 32011L0024 2012/13:175 Överenskommelsen omfattar 21 yrken inom hälso- och sjukvården samt veterinäryrket och innebär i korthet att de nordiska länderna ska godkänna varandras godkännande av yrkesutövning; en jämförelse kan göras med det automatiska erkännandet enligt yrkeskvalifikationsdirek- tivet. 7.3Godkännande av hälso- och sjukvårdspersonal som utbildats i annat land än medlemsstat Hälso- och sjukvårdpersonal som utbildats i något annat land än en medlemsstat i EU/EES och som tillhör de reglerade yrkena i , godkänns i enligt en särskild ordning, se 6 kap. patientsäkerhets- förordningen (2010:1369). Det är som prövar ansök- ningar även från denna grupp. I prövningen ingår att kontrollera utbild- ning och övriga yrkeskvalifikationer samt besluta om nödvändiga kompletterande åtgärder och slutligen också om legitimation. Framförallt är det kraven på kunskaper i svenska språket som gör att det tar för de sökande att få legitimation, men det finns även andra faktorer som har betydelse. har i rapporten för akademiker med utländsk utbildning (RiR 2011:16) granskat regeringens styrning och uppföljning av insatser inom utbildningsområdet för att tillvarata kompe- hos akademiker med utländsk utbildning samt ansvariga myndig- heters genomförande. De aktörer som granskats är regeringen, Univer- sitetskanslersämbetet (dåvarande ), , läns- styrelserna samt de universitet och högskolor som på regeringens upp- drag anordnar kompletterande högskoleutbildningar för personer med utländsk utbildning. Den övergripande slutsatsen är att de statliga insatserna kan göras mer ändamålsenliga och effektiva. I regeringens skrivelse om statliga insatser för akademiker med utländsk utbildning (skr. 2011/12:9) understryker regeringen att det är av stor vikt att systemet är samordnat och tydligt för den enskilde och att ansvarsfördelningen mellan myndigheterna är klar- lagd. Regeringen instämmer i iakttagelse att det nuvarande systemet kan göras mer ändamålsenligt och effektivt. och har därför gett i uppdrag till en särskild utredare att vidareutveckla och precisera arbets- formen för bedömning av legitimation för denna grupp. Slutrapporten lämnades till och bereds för närvarade i . Fysioterapeut ny skyddad yrkestitel för Prop. Regeringens förslag: Fysioterapeut blir ny benämning för yrket sjuk- gymnast och skyddad yrkestitel enligt patientsäkerhetslagen. Följd- ändringar föreslås i några andra lagar. Utredningens bedömning: Utredningen ansåg att titeln fysioterapeut inte borde bli skyddad yrkestitel för sjukgymnasterna på grund av för- växlingsrisk med andra yrken som innehåller ledet terapeut och på grund av att det förekommer att yrkesutövare som behandlar djur använder titeln. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna angående utredningens bedömning: Totalt har 14 instanser yttrat sig och en majoritet av dem delade utredningens bedömning. Flera remissinstanser ansåg dock i motsats till utredningen att ett namnbyte borde göras. Universiteten och högskolorna framförde att det är viktigt och till och med nödvändigt ur ett nordiskt och inter- nationellt perspektiv att titeln ändras till fysioterapeut, eftersom det är det vedertagna begreppet internationellt. Några remissinstanser betonade att det är viktigt att om förändringen görs, bör det förtydligas samt regleras att benämningen fysioterapeut är förbehållet yrkesgruppen tidigare sjuk- gymnaster. Remissinstanserna angående promemorians förslag: En mycket stor majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag och är positiva till ett titelbyte. Enbart en remissinstans, , har avstyrkt förslaget. Flera remissinstanser har redovisat synpunkter på för- slaget, framförallt angående övergångsbestämmelserna och konsekvens- beskrivningen av förslaget, se vidare avsnitt 15 och 16. Några få remiss- instanser har valt att inte ta ställning, exempelvis Kommuner och Landsting. anför att förslaget bedöms få positiva effekter såväl vad gäller rörligheten för yrkeskåren, som för patientrörligheten, då ett bruk av enhetliga termer gör det enklare för patienter att söka gränsöver- skridande vård. instämmer i att yrkestiteln bör ändras eftersom det leder till ökad tydlighet för sjukvård och allmänhet och att det är viktigt ur ett nordiskt och internationellt perspektiv att titeln fysio- terapeut blir skyddad yrkestitel.