prop · H10325 · 2013-10-14 00:00:00 — 21Lag (1990:313) om Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden. som före undertecknandet av överenskommelsen har påförts eller efter undertecknandet kan komma att påföras vid sidan av eller i stället för ovannämnda skatter och avgifter. Europaråds- och har även den ett brett tillämpningsområde som omfattar i princip alla slags skatter och även socialavgifter. Konventionen ger dock de anslutna staterna möjlighet att reservera sig mot delar av samarbetet, bland annat med avseende på vissa skatter. Tillämpningsområdet är därför inte alldeles enhetligt. För varje konventionspart förtecknas de skatter och avgifter som omfattas i bilaga A till konventionen. För del omfattas i princip alla slags skatter och avgifter, bland annat avgifter enligt lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon och lagen (1972:435) om överlastavgift. Om en part, vid sidan av eller i stället för de skatter som finns förtecknade i bilaga A, inför en skatt av samma eller i huvudsak likartat slag efter det att konventionen trätt i kraft i denna del är konventionen tillämplig även på denna skatt från och med dess införande. Parten ska i sådant fall underrätta endera depositarien om införandet av skatten. Det nordiska avtalet och Europaråds- och innehåller också bestämmelser om bistånd med indrivning och verkställighet av säkerhetsåtgärder. Även ett mindre antal bilaterala skatteavtal innehåller bestämmelser om bistånd med indrivning och i viss utsträckning verkställighet av säkerhetsåtgärder. Det gäller avtalen med , de baltiska staterna, , , , , , , , och . Det finns betydande variationer mellan dessa avtal i fråga om vilka skatter och avgifter och vilka situationer som omfattas. I många fall är det bara skatt på inkomst och förmögenhet som omfattas. På indrivningsområdet regleras samarbetet fr.o.m. genom rådets direktiv /24/EU av om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder22. Direktivet har genomförts i genom lagen (2011:1537) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen och förordningen (2011:1546) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen. Indrivningsdirektivet är tillämpligt på alla slags skatter och avgifter, med undantag av obligatoriska socialavgifter. Det innehåller vidare bestämmelser om delegerat samarbete, med förordningarna om administrativt samarbete på mervärdesskattens respektive punktskatternas område som förebild. Det rör sig i denna del om en relativt utförlig reglering som öppnar för att flera olika myndigheter kan delta i samarbetet med en uppdelning utifrån sitt ansvar för indrivning av olika skatter och avgifter, geografisk kompetens eller speciell operativ kompetens. Bestämmelserna om utbyte av upplysningar för indrivningsändamål har utformats i enlighet med den internationellt accepterade standarden för informationsutbyte på skatteområdet (se ovan), såtillvida att den anmodade myndigheten inte kan vägra att lämna upplysningar 22 EUT L 84, 31.3.2010, s. 1 (Celex 32010L0024). enbart på grund av att dessa innehas av en bank eller ett annat finansinstitut, en förvaltare eller en person som agerar i egenskap av ombud eller förvaltare, eller på grund av att de rör ägarintressen i en person. Det nya indrivningsdirektivet innehåller också fakultativa bestämmelser om spontant utbyte av upplysningar om förestående återbetalningar av skatt och om närvarorätt på en annan medlemsstats territorium. En viktig nyhet är införandet av ett s.k. enhetligt dokument som ska ligga till grund för indrivningsåtgärder i den anmodade medlemsstaten utan någon form av åtgärd för erkännande, komplettering eller ersättande i den staten. Genom datorstödda rutiner för automatisk konvertering av bland annat detta dokument mellan olika språkversioner ska man komma ifrån mycket av dagens kostsamma och tidsödande arbete med översättning av handlingar. I kombination med en ökad tonvikt på användning av elektronisk kommunikation har detta förväntats komma att innebära en avsevärd rationalisering av samarbetet mellan medlemsstaterna. Enligt det nya indrivningsdirektivet kan säkerhetsåtgärder begäras även när det ännu inte föreligger någon exekutionstitel i den sökande medlemsstaten. Regeringens förslag: Om infrastrukturavgift på allmän väg inte betalas i rätt tid ska avgiften lämnas för indrivning enligt lagen om indrivning av statliga fordringar m.m. Regeringen får meddela föreskrifter om att indrivning inte behöver begäras för ringa belopp. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. Ett beslut om infrastrukturavgift ska gälla , om inte något annat anges i beslutet. Infrastrukturavgifter på allmän väg ska omfattas av bestämmelserna i lagen om indrivning av statliga fordringar m.m. om företrädesrätt vid utmätning av lön. Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden ska tillämpas på infrastrukturavgifter på allmän väg. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att indrivningsdirektivet bör göras tillämpbart vid indrivning av mindre belopp. Skälen för regeringens förslag: Om infrastrukturavgift som tas ut för användande av allmän väg inte betalas inom föreskriven tid anser regeringen att fordringen ska lämnas för indrivning enligt lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m., i likhet med vad som gäller för trängselskatten. I fråga om vissa skatter och flertalet avgifter får regeringen meddela föreskrifter om att indrivning inte behöver begäras för ett ringa belopp. Eftersom det kan bli aktuellt med låga belopp vid indrivning av infrastrukturavgifter bör detta även gälla i fråga om sådana avgifter. Vid indrivning får verkställighet ske enligt utsökningsbalken. Ett beslut om infrastrukturavgift bör av effektivitetsskäl gälla även om det överklagas. En bestämmelse med den innebörden bör därför tas in i lagen. I 2 § lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. regleras företrädesrätt vid utmätning av lön för vissa statliga fordringar. bestämmelsen gäller företrädesrätten för böter och viten samt fordringar som har påförts enligt bestämmelserna i skatteförfarandelagen (2011:1244) och i vissa andra angivna lagar avseende särskilda skatter och avgifter. Lagen är tillämplig på viktigare avgifter, bland annat överlastavgift och trängselskatt. Den gäller även ränta på skatt, skattetillägg och avgift. Enligt regeringens uppfattning bör infrastrukturavgifter på väg behandlas på samma sätt som de särskilda skatter och avgifter som räknas upp i bestämmelsen. Företrädesrätt vid utmätning av lön ska således gälla även för infrastrukturavgift som tas ut för användande av allmän väg. Som tidigare nämnts har svenska myndigheter inte alltid tillgång till uppgifter om utländska fordonsägare. Även i de fall uppgift om fordonsägare finns kan det vara svårt att driva in fordringar avseende infrastrukturavgifter i andra länder. Om en fordran inte kan drivas in i och det finns indikationer på att den kan drivas in i en annan stat har möjlighet att ansöka om bistånd med indrivning i den andra staten. I praktiken är möjligheterna att få bistånd med indrivning av skatter och avgifter utanför EU (samt och ) ganska begränsade. I förhållande till stater utanför EU har endast dubbelbeskattningsavtal med indrivningsbestämmelser med , och , dvs. inte med i detta sammanhang viktiga länder som exempelvis och . Av betydelse i sammanhanget är också de beloppsgränser som gäller för bistånd med indrivning. Framställning om handräckning för indrivning med stöd av det nordiska avtalet får göras endast om det sammanlagda betalningsanspråket, däri inte inräknat dröjsmålsavgift eller liknande för tiden före överlämnandet för indrivning, förseningsavgift, avgiftstillägg m.m., uppgår till . Beloppsgränsen enligt indrivningsdirektivet är . Till skillnad från beloppsgränsen i den nordiska överenskommelsen är den dock inte konstruerad som ett förbud mot att göra en framställning, utan som en möjlighet att vägra bistånd. Ett förbud mot att ansöka om bistånd i fråga om lägre belopp har dock införts i lagen (2011:1537) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen. anser att beloppsgränsen i lagen bör sänkas eller tas bort för att även möjliggöra indrivning av fordringar på mindre belopp enligt indrivningsdirektivet. Regeringen räknar med att föreslå en ändring i 12 § nämnda lag, av innebörden att bistånd med indrivning ska kunna begäras och lämnas även för mindre belopp än , om bistånd kan lämnas med liten arbetsinsats av den anmodade myndigheten. Den utveckling som pågår vad gäller Europaråds- och OECD- konventionen är lovande och konventionen innehåller inte någon begränsning i fråga om belopp. , , , , och är de stater inom EU som står för den största andelen tung lastbilstrafik i . Av dessa är det bara som inte har ratificerat konventionen. Om konventionen skulle göras tillämplig på infrastrukturavgifter skulle därmed en stor del av de utländska fordonens avgifter lättare kunna drivas in. Konventionen omfattar bland annat vägavgifter för vissa tunga fordon och överlastavgifter. 2013/14:25 turavgiften är, till skillnad från i vart fall vägavgifterna för vissa tunga fordon, inte att anse som en skatt, men är i övrigt av liknande karaktär och bör därför enligt regeringens uppfattning kunna omfattas av samarbetet. Regeringen anser således att avgifter på allmän väg enligt lagen om infrastrukturavgifter på väg ska läggas till uppräkningen av de skatter och avgifter som konventionen ska tillämpas på i bilaga 2 till lagen om Europaråds- och om ömsesidig handräckning i skatteärenden. Regeringens bedömning: Transportstyrelsens beslut rörande infrastrukturavgifter bör kunna överklagas. Ett beslut som har fattats genom automatiserad behandling av uppgifter i vägtrafikregistret bör inte kunna överklagas förrän det har omprövats. Beslut om infrastrukturavgift på allmän väg som rör en fysisk person bör överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets personen hade sin hemortskommun när beslutet i saken fattades. Bestämmelserna i 67 kap. 8 § skatteförfarandelagen bör tillämpas i fråga om juridiska personer. I övriga fall bör huvudregeln, att beslut överklagas till den förvaltningsdomstol inom vars domkrets ärendet först prövats, tillämpas. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Till skillnad från utredningens förslag föreslås dock beslut i övriga fall överklagas enligt huvudregeln. Remissinstanserna: är positivt till att Förvaltningsrätten i utses till specialforum och till att automatiserade beslut ska omprövas innan de kan överklagas. Skälen för regeringens bedömning Beslut om infrastrukturavgift på allmän väg bör, liksom beslut om trängselskatt, kunna överklagas. Således bör Transportstyrelsens beslut om att påföra infrastrukturavgift och beslut om omprövning, anstånd och befrielse från avgift kunna överklagas. Beslut som har fattats genom automatiserad behandling bör dock enligt regeringens uppfattning inte få överklagas förrän det har omprövats av Transportstyrelsen. Ett överklagande som sker innan beslutet har omprövats bör anses som en begäran om omprövning. För att ett beslut om infrastrukturavgift som har fattats genom automatiserad behandling ska kunna prövas i högre instans måste således beslutet om omprövning överklagas. Regleringen överensstämmer i sak med hur beslut om trängselskatt överklagas. Bestämmelser som reglerar möjligheten att överklaga beslut till domstol ska enligt 11 kap. 2 § regeringsformen meddelas i lag. Med hänsyn härtill bör i fråga om beslut enligt förordningen om infrastrukturavgifter en hänvisning göras till huvudregeln i 22 a § förvaltningslagen (1986:223) om att förvaltningsmyndigheters beslut överklagas hos Härav framgår även att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätt. Av 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar följer att ett beslut ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. Inom bland annat skatteområdet är huvudregeln en annan. Särskilda bestämmelser om behöriga förvaltningsdomstolar återfinns i 67 kap. 7–10 §§ skatteförfarandelagen (2011:1244). Däri sägs bland annat att beslut som gäller en fysisk person överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets personen hade sin hemortskommun det år då beslutet fattades. Med hemortskommun avses den kommun där den fysiska personen var folkbokförd året före det år då beslutet fattades (3 kap. 10 § samma lag). För juridiska personer är det huvudsakligen den förvaltningsdomstol inom vars domkrets huvudkontoret låg eller där den juridiska personen hade sitt säte året före det år då beslutet fattades som är behörig att pröva överklagandet. Bestämmelserna gäller inte om regeringen för vissa ärenden föreskrivit att överklagande ska tas upp av annan förvaltningsrätt. Regeringen anser inte att det finns några uppenbara skäl som talar för att mål om infrastrukturavgifter bör hanteras av en och samma domstol. Däremot finns det klara fördelar med att målen hanteras av de domstolar som finns i anslutning till avgiftssystemen eller i närheten av dem som klagar. Som jämförelse kan konstateras att av 295 inkomna mål om trängselskatt avsåg 220 mål personer som var bosatta i . En regel som innebär att den domstol inom vars domkrets den enskilde var bosatt är behörig medför därför sannolikt att huvuddelen av målen kommer att hanteras av de domstolar inom vars domkrets vägtullsområdena kommer att finnas, dvs. Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i . Dessa domstolar har lokalkännedom om avgiftssystemen. En sådan lösning medför också att den enskilde inte behöver resa över landet om muntlig förhandling ska hållas, med lägre kostnader och färre olägenheter som följd. Mot denna bakgrund anser regeringen att huvudregeln inom skatterätten bör tillämpas även såvitt avser infrastrukturavgifter. Utförliga bestämmelser om domstols behörighet avseende beslut som rör juridiska personer finns i skatteförfarandelagen. Även i den nu aktuella regleringen behövs särskilda bestämmelser om till vilken domstol en juridisk person ska vända sig med ett överklagande. Av förenklingsskäl bör i denna del en hänvisning till skatteförfarandelagens bestämmelser kunna göras i förordningen om infrastrukturavgifter. Ägare till utlandsregistrerade fordon är troligen ofta inte bosatta i och träffas därmed inte av den föreslagna forumbestämmelsen för fysiska personer. För dessa och andra fall som inte omfattas de tidigare angivna forumreglerna bör enligt regeringens uppfattning huvudregeln i 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar tillämpas. Eftersom besluten kommer att fattas av Transportstyrelsen i 2013/14:25 innebär detta att beslut i övriga fall kommer att överklagas till Förvaltningsrätten i . En ny lag om elektroniska vägtullssystem Regeringens förslag: Lagen om elektroniska vägavgiftssystem ska ersättas av en ny lag om elektroniska vägtullssystem. lagen ska EFC-direktivet, i de delar det avser inrättandet av ett europeiskt system för elektroniska vägtullar, och EETS-beslutet i övergripande delar genomföras i svensk rätt. lagen ska mer detaljerade föreskrifter kunna meddelas i förordning och på myndighetsnivå. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslog inte en ny lag, utan ändringar i lagen om Remissinstanserna: anser att termen vägtullssystem stämmer bra överens med Eurovinjettdirektivet och EETS-beslutet, men att det finns risk för förvirring då begreppet tull ofta förknippas med att passera en gräns av något slag. Skälen för regeringens förslag Det s.k. EFC-direktivet (Electronic Fee Collection) om driftskompa- tibilitet mellan elektroniska vägtullssystem, syftar till att möjliggöra att en och samma transponder kan användas i alla vägtullssystem i som tillämpar transponderbetalning. Direktivet har genomförts i svensk rätt genom lagen (2007:58) om elektroniska vägavgiftssystem. med direktivet har kommissionen därefter fattat beslut om en definition av det europeiska systemet för elektroniska vägtullar och tekniska upp- gifter för detta (EETS-beslutet). Även dessa bestämmelser behöver genomföras i svensk rätt. En redogörelse för EFC-direktivet och EETS- beslutet finns i avsnitt 4.3. EETS-beslutet innehåller detaljerade bestämmelser om hur det europeiska systemet för elektroniska vägtullar ska utformas och admini- Liksom i fråga om infrastrukturavgifter anser regeringen att det är lämpligt att detaljreglering i så stor utsträckning som möjligt sker i förordning eller genom myndighetsföreskrifter. dock vara av den karaktären att de kräver lagform. Flera bestämmelser i rör parternas inbördes för- Det kan konstateras att en avgiftsupptagare, dvs. ut en avgift, kan vara antingen ett privaträttsligt subjekt, exempelvis Öresundsbrokonsortiet, eller ett offentligrättsligt, i form av en myndig- Avgiftsupptagarens rättsförhållande till en väganvändare eller en betalningsförmedlare blir således i vissa fall ett civilrättsligt förhållande. Detsamma gäller förhållandet mellan betalningsförmedlare och väganvändare. Av 8 kap. 2 § 1 regeringsformen framgår att föreskrifter som avser enskildas personliga ställning och deras personliga och ekonomiska förhållanden inbördes ska meddelas genom lag. Även förhållandet mellan enskilda och det allmänna ska regleras i lag om föreskrifterna gäller skyldigheter för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, se 8 kap. 2 § 2 regeringsformen. I dessa fall finns dock enligt 8 kap. 3 § regeringsformen möjlighet att delegera föreskriftsrätten till regeringen under förutsättning att föreskrifterna inte avser skatt, utom tull på införsel av varor, konkurs, utsökning eller annan rättsverkan av brott än böter. Enligt 8 kap. 10 § regeringsformen kan , när den bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i ett visst ämne, medge att regeringen bemyndigar en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddela föreskrifter i ämnet i fråga. Enligt regeringens bedömning behöver ett flertal nya bestämmelser föras in i lag. I förhållande till den nuvarande lagen (2007:58) om elektroniska vägavgiftssystem kommer omfattande ändringar att behöva göras. Regeringen anser därför att lagen om elektroniska vägavgiftssystem bör ersättas av en ny lag som ska innehålla de bestämmelser som behövs för att genomföra både EFC-direktivet och EETS-beslutet i svensk rätt. Det framstår dock som ändamålsenligt att, i den utsträckning det är möjligt, komplettera lagens bestämmelser med mer detaljerade föreskrifter i förordning eller på myndighetsnivå. Regeringens förslag om vilka föreskrifter som bör meddelas i lag respektive i förordning och på myndighetsnivå tas upp nedan i varje särskilt avsnitt. Vägavgift eller vägtull? I både EFC-direktivet och EETS-beslutet används begreppen vägtull och vägtullssystem. Vägtull definieras i EETS-beslutet som en avgift, skatt eller tull som tas ut i samband med fordonstrafik i ett vägtullsområde. I lagen om elektroniska vägavgiftssystem används i stället termen vägavgift. Av förarbetena till lagen framgår att termen vägavgift valdes eftersom den, till skillnad från termen vägtull, redan förekom i gällande svensk lagstiftning. I Eurovinjettdirektivet används båda termerna. Med vägtull avses ett bestämt belopp som ska erläggas för ett fordon baserat på den sträcka som fordonet har färdats på infrastrukturen och med vägavgift avses ett bestämt belopp som ska erläggas för att ge fordonet rätt att använda infrastrukturen. Regeringen bedömer att de infrastrukturavgifter som ska tas ut för färd på broarna i och är att betrakta som vägtullar enligt både EETS-beslutet och Eurovinjettdirektivet. Detsamma gäller de avgifter som redan tas ut för färd på och . Trängselskatten har mer karaktär av en vägtull än en tidsbaserad vägavgift eftersom man betalar för att få köra inom ett visst angivet område, även om det inte är en distansbaserad pålaga i sig. Termen vägtull i EETS-beslutets mening bedöms omfatta även trängselskatt. 2013/14:25 Termen vägtull förekommer således inte i gällande svensk lagstiftning, men är den term som bäst motsvarar den EU-rättsliga regleringen. Vägtull är den term som används i EETS-beslutet och många definitioner i beslutet knyts till den termen. Vid en samlad bedömning anser regeringen att termen vägtull bör användas i den nya lagstiftningen och att den nya lagen ska benämnas lagen om elektroniska vägtullssystem. 6.2Lagens syfte och tillämpningsområde Regeringens förslag: Lagens syfte är att skapa förutsättningar för att använda standardiserad fordonsutrustning i elektroniska vägtullssystem enligt EFC-direktivet och EETS-beslutet. Lagen ska gälla endast elektroniska vägtullssystem där fordonsutrustning används. Geografiskt ska tillämpningsområdet omfatta alla allmänna och enskilda vägar, gator, torg, leder och färjor som är att anse som väg samt andra områden där ett elektroniskt vägtullssystem används. Lagen ska inte tillämpas på ett mindre och helt lokalt elektroniskt vägtullssystem om kostnaderna för att uppfylla de föreskrivna kraven inte står i proportion till fördelarna. Den som avser att inrätta ett sådant system ska anmäla detta till den myndighet som regeringen bestämmer. Lagens bestämmelser om betalningsförmedlare ska gälla endast förmedlare som är registrerade enligt lagen om elektroniska vägtullssystem eller i enlighet med EETS-beslutet i den medlemsstat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) där förmedlaren är etablerad. Lagens bestämmelser om väganvändare ska gälla endast väganvändare som har slutit kontrakt med en sådan betalningsförmedlare som är registrerad i enlighet med EETS-beslutet. Regeringens bedömning: De befintliga betaltjänsterna AutoPASS, BroBizz och AutoBizz i samarbetet EasyGo och Færgen Bizz bör kunna existera vid sidan av EETS. Utredningens förslag och bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslog dock att alla färjor skulle omfattas av lagens tillämpningsområde. Remissinstanserna: har påpekat att även betalningsförmedlare som är registrerade i ett EES-land bör omfattas av lagen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Lagen (2007:58) om elektroniska vägavgiftssystem syftar enligt 1 § till att säkerställa tekniska standarder för sådana system. EETS-beslutet innehåller, utöver tekniska krav, en rad administrativa villkor som ska uppfyllas av aktörer som verkar inom ramen för EETS, t.ex. avgiftsupptagare, betalningsförmedlare, väganvändare, förlikningsorgan, registerhållare och certifieringsorgan. Villkoren omfattar organisation, tekniska krav och informationsutbyte, men också rättigheter och skyldigheter för samt vissa Prop. bestämmelser rörande deras inbördes förhållanden. lagen även ska genomföra bestämmelserna i bör syftet med lagen ges en vidare omfattning . att lagen syftar till att skapa förutsättningar för att använda standardiserad fordonsutrustning i elektroniska vägtullssystem i enlighet med EFC- direktivet och EETS-beslutet. Vägtullssystem som omfattas av tillämpningsområdet EFC-direktivet omfattar enligt artikel 1 elektronisk inkassering av alla slags vägavgifter på hela gemenskapens vägnät, inklusive vägar i och utanför städer, motorvägar, större och mindre vägar samt olika anlägg- ningar som tunnlar, broar och färjor. Direktivet ska dock inte tillämpas 1. vägtullssystem som saknar system för elektronisk inkassering av 2. elektroniska vägtullssystem där utrustning inte behöver installeras i 3. små, rent lokala vägtullssystem för vilka kostnaderna för att uppfylla kraven i direktivet inte står i proportion till fördelarna. Det framstår som lämpligt att i huvudsak avgränsa lagens tillämp- ningsområde på motsvarande sätt. Lagen bör således gälla endast elektroniska vägtullssystem där transponder kan användas. närvarande används transpondrar för upptag av infrastrukturavgifter på