prop · H003191 · 2013-09-12 00:00:00 — Till uppgifterna hör bl.a. är att besluta om fördelning av statens bidrag till samisk kultur och samiska organisationer samt andra medel som ställs till samernas förfogande, att medverka i samhällsplaneringen och bevaka att hänsyn tas till samiska behov, däribland rennäringens intressen, vid utnyttjande av mark och vatten. administrerar bidrag för förebyggande åt- gärder och ersättningar för rovdjursdödade renar enligt viltskadeförord- ningen (2001:724). 2012/13:191 är förvaltningsmyndighet inom rennäringens område vilket innebär att en rad uppgifter som tidigare ut- fördes av och länsstyrelserna nu utförs av Same- tinget. Medverkan i samhällsplaneringen handlar för del om att yttra sig i frågor som rör de samiska näringarna genom att delta i arbets- grupper som hanterar samiska frågor vid olika myndigheter. I de arbets- uppgifter som fick 2007 ingår att utfärda föreskrifter och för- fattningar som rör rennäringen. har föreskriftsrätt när det gäl- ler bidrag och ersättningar vid rovdjursförekomst. är remiss- instans avseende beslut om skyddsjakt inom renskötselområdet. I regleringsbrevet för regleras användningen av viltskade- anslaget med bl.a. angivande av ersättningsnivåerna för skador på ren för olika förekomster av rovdjur i renskötselområdet. Länsstyrelserna är de regionala förvaltningsmyndigheterna för förvalt- ningen av varg, björn, järv, lodjur och kungsörn. Länsstyrelserna ska enligt förordningen (2007:825) med länsstyrelsein- struktion verka för att nationella mål får genomslag i länet som länsstyrelserna ansvarar för en stor del av den operativa förvaltningen av de stora rovdjuren. I de fall har delegerat beslutanderätt enligt jaktförordningen (1987:905) i ärenden som gäller skydds- och licensjakt beslutar även i sådana ärenden. ska det finnas en viltförvaltningsdelegation vid varje läns- styrelse. En viltförvaltningsdelegation är ett organ inom för samverkan i frågor som rör viltförvaltningen inom länet. Viltförvalt- ningsdelegationernas uppgifter rör såväl de fyra stora rovdjuren som vil- tet i övrigt (se vidare avsnitt 10.1). Tjänstemännen på länsstyrelserna bereder ärenden som ska prövas av viltförvaltningsdelegationerna. Enligt förordningen (2009:1263) om för- valtning av björn, varg, järv, lo och kungsörn ska länsstyrelserna lämna förslag till samverkansrådet om dels de miniminivåer som förvaltningen ska syfta till att upprätthålla i fråga om förekomsten av björn och lodjur i länet, dels om inriktning för förekomsten av varg och järv i länet. Länsstyrelserna fattar även beslut i enskilda ärenden, t.ex. i ärenden som gäller bidrag till skadeförebyggande åtgärder och ersättning för rov- djursskador. Länsstyrelserna utför mycket av den operativa förvaltningen av rovdjuren. Länsstyrelserna utför i samråd med bl.a. samebyar och ideella föreningar inventeringar av de stora rovdjuren. Vid skador på tamdjur utför länsstyrelsernas besiktningsmän undersökningar av angrip- na tamdjur i fält. Vissa län har en organiserad akutgruppsverksamhet. Fältpersonal är även närvarande då rovdjur uppträder oskyggt för att ge information till boende och djurägare. Länsstyrelserna genomför även in- formationssatsningar om rovdjuren och besvarar många frågor från all- mänhet och andra som är berörda av rovdjur. Enligt 2 kap. 8 § i miljötillsynsförordningen (2011:13) utövar länssty- relserna också tillsynen över att bestämmelserna i bl.a. artskyddsförord- ningen (2007:845) följs. Skyddsjakt på eget initiativ enligt jaktförordningen ska Prop. 2012/13:191 2013 anmälas till . Regeringens bedömning: Ytterligare steg bör tas för att regionalisera ansvaret för rovdjursförvaltningen. Skälen för regeringens bedömning: I propositionen En ny rovdjurs- förvaltning (prop. 2008/09:210) gjorde regeringen bedömningen att det skulle inrättas en viltförvaltningsdelegation vid varje länsstyrelse. Vilt- förvaltningsdelegationerna regleras i förordningen (2009:1474) om vilt- förvaltningsdelegationer, som trädde i kraft . Delega- tionerna ersatte de tidigare viltvårdsnämnderna och regionala rovdjurs- grupperna. En viltförvaltningsdelegation är ett organ inom för samverkan i frågor som rör viltförvaltningen inom länet. Till skillnad från viltvårdsnämnderna är viltförvaltningsdelegationerna inte enbart råd- givande utan även beslutande. Viltförvaltningsdelegationernas uppgifter rör såväl de stora rovdjuren som viltet i övrigt. Viltförvaltningsdelegationerna ska bl.a. besluta om de övergripande riktlinjerna för viltförvaltningen inom länet, för licens- och skyddsjakt inom länet och för bidrag och ersättningar enligt viltskadeför- ordningen (2001:724). Vidare ska viltförvaltningsdelegationen pröva frå- gor om godkännande av förslag till miniminivåer för förekomsten av björn och lodjur i länet samt inriktningen för förekomsten av varg och järv i länet. Även förslagen till regionala förvaltningsplaner ska prövas av viltförvaltningsdelegationerna. Syftet med viltförvaltningsdelegationerna är att uppnå acceptans för rovdjuren och åstadkomma ett reellt regionalt ansvar och lokalt inflytan- de över rovdjursförvaltningen. De är därför sammansatta av representan- ter för olika intressen. Utöver ordföranden, som är landshövdingen, be- står en viltförvaltningsdelegation av företrädare för olika samhällsintres- sen samt fem politiskt valda ledamöter. De politiska ledamöterna utses efter förslag av . De politiker som ingår i varje viltförvalt- ningsdelegation ska företräda allmänintresset och förstärka det lokala och regionala inflytandet. I de län där det finns en rennäringsdelegation ska en av de politiska företrädarna utses efter samråd med . Övri- ga ledamöter representerar intressena trafiksäkerhet och illegal jakt, jakt och viltvård, naturvård, friluftsliv, markägare och brukare, lokalt närings- liv och turism samt skogsnäringen. I ett län där det finns yrkesfiske, fä- bodbruk eller rennäring ska även dessa intressen vara representerade. Ledamöterna utses för en fyraårsperiod. Vid omröstning i delegationen fattas beslut med enkel majoritet. En viltförvaltningsdelegation ska sträva efter en fortlöpande kompetensutveckling hos ledamöterna i frågor om viltförvaltning. Ärenden vid viltförvaltningsdelegationen bereds av an- ställda vid i samråd med ordföranden. Viltförvaltningsdelegationerna är inrättade för att bidra till en samför- valtning på regional nivå av viltet som en gemensam naturresurs. förvaltning innebär att alla berörda bör vara med när målen för förvalt- 2012/13:191 ningen formuleras. Detta kan leda till en effektiv och mera legitim för- valtning, eftersom fler bidrar med sin kompetens. Ramarna för samför- valtningen av rovdjuren utgörs i första hand av de nationella och regio- nala målen om gynnsam bevarandestatus för arterna. bör främja hållbart nyttjande av viltresursen, inbegripet de stora rovdju- ren, samt verka för att skador på näringar minimeras. Regeringen bedömer att ytterligare steg kan tas för att regionalisera an- svaret för rovdjursförvaltningen i och med att rovdjuren nu har gynnsam bevarandestatus. Regeringen avser därför att göra förändringar i förordningen om viltförvaltningsdelegationer. Regeringens bedömning: Samverkansråden och rovdjursförvalt- ningsområdena bör finnas kvar. förslag: Eftersom inte ens representanterna i viltförvaltningsdelegationerna är klara över samverkansrådens funktion eller syfte bör samverkansråden avskaffas. Remissinstanserna: Flertalet av länsstyrelserna samt Naturvårdsver- ket har motsatt sig förslaget att ta bort samverkansråden. ket anser att samverkansråden bidragit till en ökad samverkan mellan länen men också mellan den regionala nivån och den nationella nivån. Några av länsstyrelserna menar att det är nödvändigt att ha ett reglerat och formaliserat samarbete mellan länen samt att förvaltningen av rov- djuren måste ske över större geografiska områden än det egna länets yta. Några länsstyrelser, , Lantbrukarnas riksför- bund och Världsnaturfonden är positiva till förslaget att ta bort samver- Länsstyrelserna i , och me- nar att samarbetet mellan länsstyrelserna kan fortsätta på tjänstemannani- vå även vid ett borttagande av samverkansråden. bund och anser att samverkansråden lider av brist på insyn och därmed leder till ett minskat förtroende för rovdjurspo- Skälen för regeringens bedömning: i är indelad i tre rovdjursförvaltningsområden, vilket framgår av förord- ningen (2009:1263) om förvaltning av björn, varg, järv, lo och kungsörn. Det norra rovdjursförvaltningsområdet omfattar , Jämt- lands, och . Det mellersta omfattar Stock- holms, , , , , , Det södra omfattar de övriga länen. För varje rovdjursförvaltningsområde finns ett samverkansråd för sam- verkan mellan länsstyrelserna i de län som ingår i förvaltningsområdet i frågor som rör förvaltningen av de stora rovdjuren. står av landshövdingarna och, i det norra och mellersta förvaltningsområ- det, en företrädare för . Ett samverkansråd utgör inte någon självständig myndighet utan är ett forum för samarbete över länsgräns- uppgift är att med utgångspunkt i länsstyrelser- nas förslag till lämna förslag till miniminivåer för före- Prop. 2012/13:191 komsten av björn och lodjur i rovdjursförvaltningsområdet och i vart och ett av de län som ingår i området, regionala nivåer för förekomsten av varg och järv i rovdjursförvaltningsområdet samt inriktningen för före- komsten av varg och järv i vart och ett av de län som ingår i området. Flera av remissinstanserna har framhållit att det är bra att rovdjursför- valtningen samordnas i större områden än länen. En förvaltning av stora rovdjur på länsnivå bedöms vara mindre lämplig, dels av ekologiska skäl, dels eftersom en sådan ställer höga krav på detaljerad inventering och rättvis fördelning av gränsrevir. Samverkansråden anses också vara vik- tiga forum för diskussion om rovdjursfrågorna. Samverkansråden har därmed en viktig funktion i rovdjursförvaltningen. Regeringen anser där- för att rovdjursförvaltningsområdena liksom samverkansråden bör finnas kvar. Den bristande transparens beträffande samverkansrådens arbete som har kritiserats av bl.a. och Svenska jägareför- bundet bör åtgärdas genom att tydliggöra ansvarsförhållandena mellan viltförvaltningsdelegationerna och samverkansråden. Ett samverkansråd har inte någon beslutsfattande roll utan är avsett som ett forum för samtal mellan länsstyrelserna inom rovdjursförvaltningsområdet. Protokollen från samverkansråden och viltförvaltningsdelegationerna bör läggas ut på hemsida i syfte öka transparensen gente- mot allmänheten. Regeringens bedömning: Nuvarande inriktning och regional nivå för förekomst av en viss art av rovdjur bör ersättas med miniminivå. bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: (mark- och miljödomstolen) anser att det är oklart hur miniminivåer, regionala nivåer och gynn- sam bevarandestatus förhåller sig till varandra. i län anser att det är angeläget att innebörden av gynnsam bevarandestatus konkretiseras och fastställs i antal individer och utbredningsområde samt relateras till nationella miniminivåer. i delar utredningens uppfattning att det krävs en tydlighet när det gäller begrepp och deras innebörd. anser att det är bra att begreppsapparaten förenklas och stramas upp och att därför begrepp som etappmål, inriktning och regionala nivåer utgår. anser att miniminivåer införs som enda begrepp. Sve- riges jordägareförbund anser det lovvärt att etablera ett enhetligt begrepp i förvaltningssammanhang miniminivåer. Skälen för regeringens bedömning: Det finns flera typer av målnivåer för varg, björn, järv och lodjur i den regionala förvaltningen. Miniminivåerna anger det lägsta antalet föryngringar som förvalt- ningen ska syfta till att upprätthålla avseende arterna björn och lodjur. För varg och järv, för vilka det inte finns fastställda miniminivåer nationellt utan endast etappmål, används i stället uttrycket regional nivå 2012/13:191 när det gäller förekomst inom ett rovdjursförvaltningsområde. Med re- gional nivå avses miniminivå. För varg och järv finns dessutom inrikt- ningsmål för förekomst på länsnivå. Denna nivå är, till skillnad från de båda andra målnivåerna, en nivå som förvaltningen ska syfta till att hålla sig i närheten av. För kungsörn har det inte varit aktuellt att formulera länsvisa eller regionala miniminivåer. har föreslagit att förvaltningen i fortsättningen ska utgå från ett begrepp, miniminivå, som ska definieras som det minsta antal individer eller årliga föryngringar som förvaltningen i länet ska syfta till att upprätthålla eller uppnå. Regeringen delar den uppfattningen. Mål som uttrycks som inriktning eller regional nivå bör ersättas med miniminivå för förekomst av en viss art av rovdjur. På så sätt kan målangivelserna renodlas till att avse gynnsam bevarandestatus på den nationella nivån och miniminivåer på den regionala nivån. Regeringen avser att besluta om de ändringar som detta medför i jaktförordningen (1987:905), förordningen (2009:1263) om förvaltning av björn, varg, järv, lo och kungsörn samt förordningen (2009:1474) om viltförvalt- ningsdelegationer. 10.4Fördelning av regionala miniminivåer Regeringens bedömning: Dagens system för fördelning av minimi- nivåer bör inte ändras. förslag: får i uppgift att för- dela miniminivåer för varje art till varje län. Viltförvaltningsdelegationen och ges möjlighet att skriftligen yttra sig över dessa innan de fastställs av . Remissinstanserna: Ungefär hälften av länsstyrelserna samt , och är emot för- slaget. och i anser att förslaget motverkar den regionaliserade rovdjursförvaltningen. Länsstyr- elserna i och menar att det är orimligt att sätta ni- våer för rovdjur med länsgränser som utgångspunkt och har föreslagit att nivåer sätts för större regioner. Utredningens förslag får stöd av bl.a. Sve- riges naturskyddsförening, Djurens rätt, , universiteten och . Några remissinstanser menar att förslaget i praktiken inte innebär någon betydande förändring. Andra menar att på- tryckningar på regionala beslutsfattare kan undvikas genom att Natur- vårdsverket sätter miniminivåer. Länsstyrelserna i , och förespråkar att förslag på miniminivåer först ska sättas av viltförvaltningsdelegationerna och att detta kan öka acceptansen. Skälen för regeringens bedömning: Fastställandet av miniminivåer, regionala nivåer och inriktning sker i en process där Naturvårdsver- ket, länsstyrelserna, viltförvaltningsdelegationerna och samverkansråden deltar. Viltförvaltningsdelegationerna prövar om förslag till nivåer och inriktning för rovdjuren kan godtas. Det är också viltför- valtningsdelegationerna som godkänner länens förvaltningsplaner för arbete innebär i första hand att samordna ett gemensamt förslag till på nivåer och inriktning för Prop. 2012/13:191 förekomst av stora rovdjur i rovdjursförvaltningsområdet och de ingåen- de länen var för sig. Därefter beslutar om nivåer och inriktning. Processen har på vissa håll uppfattats som besvärlig och oöverskådlig. har därför föreslagit att Naturvårds- verket ska fördela miniminivåer för varje art till varje län samt att vilt- förvaltningsdelegationen och ges möjlighet att yttra sig över dessa. är en förvaltningsmetod som varken är tidsbesparande eller enkel. Grundtanken i teorin om samförvaltning är att själva samtalet ska bidra till att aktörerna ser till det gemensamma bästa när de fattar be- slut. Dessa samtal, som ska leda till väl avvägda beslut, förs i viltförvalt- ningsdelegationerna. Det är lämpligt att grunden för beslut läggs av den regionala förvaltningen. Som i har pe- kat på, kan ett omvänt förfaringssätt där lämnar för- slag till länen på minsta antal individer eller föryngringar som för- valtningen bör upprätthålla riskera att skapa mål som inte är tillkomna med regionalt inflytande. Även har avstyrkt utredning- ens förslag till förändring med hänvisning till att det skulle motverka den regionaliserade rovdjursförvaltningen. Regeringen delar den uppfatt- ningen. Mot denna bakgrund samt med hänsyn till regeringens önskan att ytterligare regionalisera viltförvaltningen genom samförvaltning och därmed öka delegationernas mandat, bör den nuvarande ordningen inte ändras. Regeringens bedömning: Förvaltningsplaner bör vara de centrala och regionala verktygen för den praktiska förvaltningen av rovdjuren och därmed också de adaptiva verktygen för att nå det övergripande och långsiktiga målet att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i ska uppnå och bibehålla gynnsam bevarandestatus enligt art- och habi- tatdirektivet, som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. bör revidera de nationella förvaltningsplanerna för varg, björn, järv, lodjur och kungsörn. bedömning: Förvaltningsplaner är det centra- la underlaget för den praktiska förvaltningen. I förvaltningsplanerna ska mål och förvaltningsåtgärder beskrivas. Förvaltningsplaner är särskilt viktiga när förvaltningsåtgärder används som innebär undantag från art- och habitatdirektivets och fågeldirektivets strikta skydd. Förvaltningspla- nerna bör så långt möjligt stödja sig på vetenskapliga fakta och beräk- ningar. förslag: ges i uppdrag att utveckla förvaltningsplanen för varg så att den innefattar mål för gynnsam beva- randestatus och bygger på principerna för adaptiv förvaltning. Remissinstanserna: De remissinstanser som har kommenterat djursutredningens bedömning delar bedömningen att förvaltningsplan- erna bör vara det centrala underlag för den praktiska förvaltningen där mål och förvaltningsåtgärder ska beskrivas. holms, , , och har framhållit vikten av att förvaltningsplanerna är adaptiva och revideras med jämna i anser att det också är vik- tigt att andra förvaltningsplaner för t.ex. älg, kronhjort eller vildsvin kopplas till rovdjursförvaltningsplanerna så att man kan få en helhetsbild. i anser att förvaltningsplanen bör kunna skri- vas som ett dokument för alla de stora rovdjuren. lands län anser att det finns ett behov av att göra förvaltningsplaner för samebyar vilket kan ske genom den riskmodell som togs fram i tolerans- anser att och viltförvalt- ningsdelegationerna ska åläggas att i förvaltningsplanerna ta hänsyn till beslut om en toleransnivå för rennäringen med avseende på de stora rov- har ställt sig tveksamt till länsvisa förvaltningsplaner eftersom de som tagits fram har haft liten be- har invänt mot att en separat förvalt- ningsplan ska upprättas för varje art och anser att förvaltningen måste vara integrerad så att även de utrotningshotade tamdjur på fritt skogsbete som riskerar att bli bytesdjur ingår. regionala förvaltningsplaner endast bör upprättas för arter som uppnått gynnsam bevarandestatus och att en viss övertro finns på att existensen av en förvaltningsplan är ett bevis på att förvaltar rovdjuren på ett ansvarsfullt sätt. nerna måste förenas med tillräckliga styrmedel för att de ska vara möjliga , , Svenska naturskydds- föreningen, Världsnaturfonden och ser posi- tivt på förslag att utveckla förvaltningsplanen för varg. Det råder stor enighet bland länsstyrelserna om att förvaltningsplanerna för varg bör vara adaptiva, konkreta, förutsägbara och tydliga. Skälen för regeringens bedömning: Förvaltningen av stora rovdjur baseras på förvaltningsplaner, dels sådana som täcker hela landet, dels sådana som gäller regionalt för varje län. att upprätta och fastställa nationella förvaltningsplaner för de stora rov- ska enligt förordningen (2009:1263) om förvaltning av björn, varg, järv, lo och kungsörn upprätta en regional rov- djursförvaltningsplan för länet. Enligt förordningen (2009:1474) om vilt- förvaltningsdelegationer ska viltförvaltningsdelegation därefter godkänna rovdjursförvaltningsplanen för länet. Regeringen beslutade att skulle tidi- garelägga arbetet med att fastställa en förvaltningsplan för varg och an- gav vad förvaltningsplanen skulle innehålla (dnr M2011/2633/Nm). turvårdsverket redovisade den fastställda förvaltnings- planen för varg (dnr M2012/1505/Nm). Verket har därefter den 20 okto- ber 2012 kompletterat förvaltningsplanen med ett referensvärde för varg och med förslag till riktad och selektiv jakt. Regeringen beslutade att ge i uppdrag till att ta fram förvaltningsplaner för järv, lodjur, björn och Verket redovisade de fastställda förvaltnings- planerna för björn, järv, lodjur och kungsörn (dnr M2013/787/Nm). Förvaltningsplanerna för varg, björn, järv, lodjur och kungsörn omfat- tar åren 20132017. Planerna innehåller beskrivningar av rovdjurspoliti- kens mål, förvaltningens delmål, åtgärder för att nå målen och uppfölj- ning. Därutöver innehåller planen bakgrundsinformation om den aktuella arten, om förhållandet mellan människan och arten samt om förvaltning- ens ramar, organisation och forskning. Förvaltningsplaner bör vara de centrala och regionala verktygen för den praktiska förvaltningen av stora rovdjur och därmed också verktygen för att nå det övergripande och långsiktiga målet att förekomsten av varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i ska uppnå och bibehålla gynn- sam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet som tam- djurshållningen inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. Det är vidare viktigt med en ekosystembaserad rovdjursförvaltning som tar ett samlat grepp om förvaltningen av samtliga stora rovdjursarter i ett område. Förvaltningsplanerna bör syfta till att långsiktigt säkerställa och bibehålla gynnsam bevarandestatus, med hänsyn till tamdjurshållning och socioekonomiska konsekvenser. Förvaltningsplanerna ska innehålla de åtgärder som krävs för att förena dessa mål och hänsyn. Med den regionaliserade rovdjursförvaltningen med lokal delaktighet är det främst länsstyrelserna med dess viltförvaltningsdelegationer som bör ta det samlade greppet i länens regionala rovdjursförvaltningsplaner. Förvaltningsplanerna behöver vara adaptiva, konkreta, förutsägbara och tydliga. Processen för att ta fram en förvaltningsplan bör vara öppen och inklu- dera berörda intressenter i form av myndigheter, näringslivsföreträdare och ideella organisationer. har i arbetet med att ta fram de nationella förvaltningsplanerna lagt stor vikt vid att samråda med när- ingar, intresseorganisationer och allmänhet. Förslagen har remitterats och funnits tillgängliga på myndighetens hemsida. Viltförvaltningsdelegatio- nerna, som i slutändan ska godkänna de regionala förvaltningsplanerna, är även lämpliga forum för dialog på länsnivå, men det kan finnas ytterli- gare intressen att ta hänsyn till. Ett referensvärde för populationsstorlek bör uttryckas som ett intervall (se avsnitt 8.1). Intervallet ger ett utrymme för myndigheterna att utöva en samförvaltning av rovdjursarterna. Fördelen med intervallet är att det medger ett utrymme för adaptiv regional avvägning i arbetet med förvalt- ningen och där besluten även bör grundas på socioekonomiska överväg- anden. Intervallet ska ligga till grund för hur rovdjursstammarna förval- tas utifrån deras utveckling från till ett annat och beroende på hur fördelningen av stammarna ser ut i olika län i syfte att säkerställa en adaptiv förvaltning. Efter behandling av denna proposition bör komplettera förvaltningsplanerna i enlighet med beslut om referensvärden för gynnsam bevarandestatus. Regeringen avser att med hänsyn till detta ge i uppdrag att omarbeta den nuv- arande förvaltningsplanen för varg. De nationella förvaltningsplanerna bör samordnas med ansvar- iga myndigheter och motsvarande planer i grannländer, särskilt och . riktlinjer för förvaltning av stora 2012/13:191 rovdjur förespråkar att länderna tillsammans tar fram förvaltningsplaner för populationer vars utbredningsområden sträcker sig över flera länder. Det pågående internationella samarbetet med och om rov- djurspopulationerna är en grund för detta arbete. Beslut om skydds- och licensjakt efter stora rovdjur bör basera sig på god kunskap om regionala förhållanden. Regionala förvaltningsplaner för björn, varg, järv, lodjur och kungsörn bör därför inkludera bedömningar av om det finns områden inom länet som är särskilt sårbara för förekomst av stora rovdjur.