prop · H003170 · 2013-06-11 00:00:00 — Skälen för regeringens bedömning: Med artikel 11 införs en generell möjlighet till informationsutbyte mellan konventionsstaterna på eget initiativ, dvs. utan föregående ansökan, som tidigare endast fanns på penningtvättsområdet (jfr konvention om penningtvätt, artikel 10, ETS 141). Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 7). Enligt artikel 11 får en stats behöriga myndigheter på frivillig basis översända information som skulle kunna hjälpa den mottagande staten i brottsutredningar eller kunna leda till en ansökan om rättslig hjälp (punkt 1). Den stat som tillhandahåller informationen får ställa villkor för användningen av informationen, i enlighet med dess nationella lagstiftning, som den mottagande staten är bunden av (punkterna 2 och 3). En part får dock lämna en förklaring till generalsekretariatet om att den förbehåller sig rätten att inte vara bunden av de villkor som uppställs av den tillhandahållande staten, om den inte på förhand får reda på informationens art och går med på att den översänds (punkt 4). Svenska myndigheter får under vissa förutsättningar lämna ut uppgifter till en utländsk myndighet, även om t.ex. förundersökningssekretess gäller för uppgifterna (8 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslag (2009:400), i fortsättningen OSL, jfr prop. 2009/10:85 s. 199). I svensk rätt finns bestämmelser om villkor om användningsbegränsningar (5 kap. 1 och 2 §§ LIRB). Bestämmelserna gäller både villkor som ställs av utländska myndigheter beträffande uppgifter som lämnas till och villkor som svenska myndigheter kan ställa vid rättslig hjälp till en annan stat. Vid genomförandet av utvidgades bestämmelserna om användningsbegränsningar till att gälla uppgifter vid ett frivilligt informationsutlämnande utan samband med ett ärende om rättslig hjälp (prop. 2004/05:144 s. 152155). Svensk rätt är således redan anpassad till den typ av föreskrift som uppställs i artikel 11 och någon lagändring krävs därför inte. Det finns inte något behov av att lämna förbehåll rörande användningsbegränsningar som andra stater kan ställa (jfr artikel 11.4). 2012/13:170 5.2.5 Delgivning av rättegångshandlingar och rättsliga Regeringens bedömning: Rättens skyldighet att i brottmål översätta en handling som ska sändas till någon som vistas utomlands bör utvidgas. I övrigt föranleder inte tilläggsprotokollets föreskrifter om delgivning av rättegångshandlingar och rättsliga beslut några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det är tveksamt om det förhållandet att en ansökan om rättslig hjälp innehåller en kort redogörelse av handlingarnas innehåll är tillräckligt för att uppfylla tilläggsprotokollets krav på att rättegångshandlingar och rättsliga beslut ska åtföljas av en kort sammanfattning av innehållet som översatts till den anmodade statens språk. Ingen annan remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning En befintlig form av rättslig hjälp enligt är bistånd med delgivning av rättegångshandlingar och domstolsbeslut (artikel 7). Den ansökande staten får begära att den anmodade staten ska delge en person som befinner sig på den anmodade statens territorium (s.k. biträdd delgivning). Genom tilläggsprotokollets artikel 16 införs en möjlighet för den ansökande staten att i stället själv delge en sådan person rättegångshandlingar och rättsliga beslut per post (punkt 1). Vidare föreskrivs att rättegångshandlingar och andra rättsliga beslut ska åtföljas av ett meddelande med upplysningar om hos vilken myndighet adressaten kan få information om sina rättigheter eller skyldigheter (punkt 2). Artikeln har sin motsvarighet i med den skillnaden att EU-konven- tionen föreskriver att biträdd delgivning får ske endast undantagsvis (artikel 5, punkterna 1 och 2). Enligt tilläggsprotokollet får en stat lämna förbehåll mot denna form av rättslig hjälp (artikel 33.2). I svensk rätt finns vissa föreskrifter om delgivning genom biträdd delgivning. Utländska myndigheters ansökan om biträdd delgivning i hanteras av enligt kungörelse om delgivning av handling på ansökan av utländsk myndighet (KK 1909:24 s. 1). Svenska domstolars eller myndigheters ansökan om biträdd delgivning utomlands hanteras av enligt kungörelse om biträde för delgivning av handlingar utomlands (KK 1933:618). Enligt finns vissa möjligheter till direktkommunikation mellan staternas rättsliga myndigheter (se vidare avsnitt 5.4.1). I svensk rätt uppställs inga hinder mot att utländska myndigheter delger mottagare här i landet direkt per post eller att svenska myndigheter delger personer utomlands direkt per post (prop. 1999/2000:61 s. 157). I en departementspromemoria om internationell delgivning lämnas olika förslag till förbättringar och förenklingar av reglerna om biträdd delgivning (Ds 2011:46). Vid genomförandet av föreskrift om möjligheten att använda delgivning per post, som till sitt innehåll i stort överensstämmer med tilläggsprotokollets föreskrift, gjordes bedömningen att det saknades behov av lagändringar (prop. 2004/2005:144 s. 54). Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. Det finns inte anledning att lämna förbehåll mot denna form av rättslig hjälp. Enligt är huvudregeln att ansökningar om rättslig hjälp inte behöver översättas (artikel 16.1). En konventionsstat får dock genom ett förbehåll kräva att ansökningar jämte bilagor ska översättas (artikel 16.2). har lämnat ett sådant förbehåll och kräver att ansökningar och bilagor ska vara översatta till svenska, danska eller norska, om inte den myndighet som handlägger ärendet tillåter ett annat språk i ett enskilt fall (prop. 1999/2000:61 s. 183). Genom tilläggsprotokollets artikel 15 modifieras huvudregeln om att ansökningar och bifogade handlingar inte behöver översättas. Rättegångshandlingar och andra rättsliga beslut ska alltid överlämnas på det språk som de utfärdats på, men om den utfärdande myndigheten vet eller har anledning att anta att adressaten endast förstår något annat språk ska handlingen översättas till det språket (punkterna 2 och 3). Till förmån för den anmodade statens myndigheter ska en kort sammanfattning av dokumenten översättas till den anmodade statens språk (punkt 4). Enligt förklaranderapporten klargörs att själva ansökan om rättslig hjälp inte behöver översättas. Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 5.3). Den sistnämnda artikeln utformades efter den upphävda artikel 52 i . En ansökan om rättslig hjälp och bifogade handlingar ska vara skrivna på svenska, danska eller norska eller åtföljas av en översättning på detta språk (2 kap. 5 § LIRB). En svensk domstol eller åklagare som ansöker om rättslig hjälp direkt till behörig myndighet i den andra staten ska se till att ansökan översätts till ett språk eller ett av de språk som den andra staten godtar (13 § förordningen [2000:704] om internationell rättslig hjälp i brottmål). I flera författningar finns närmare föreskrifter om språk- och formkrav vid delgivning i utlandet (se bl.a. kungörelse). Redan vid införandet av lagen om rättslig hjälp i brottmål övervägdes artikel 52 i och den vid det laget redan föreslagna artikel 5 i (prop. 1999/2000:61 s. 156161). När det gäller översättning föreslogs en föreskrift, införd i 33 kap. 9 § , med innebörd att rätten i brottmål skulle vara skyldig att översätta en handling, eller åtminstone de viktigaste delarna av den, om den skulle sändas utomlands och det fanns anledning att anta personen inte förstod språket i handlingen. Bestämmelsen gjordes tillämplig i förhållande till alla EES-stater. Den har senare kommit att omfatta även . Vid genomförandet av gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyllde kraven på översättning av rättegångshandlingar och 2012/13:170 rättsliga beslut (prop. 2004/05:144 s. 55). Det kan konstateras att svensk rätt redan anpassats till den typ av översättningsskyldighet som föreskrivs i tilläggsprotokollet. Endast på en punkt finns det anledning att nu göra en annan bedömning. Med hänsyn till att och dess tilläggsprotokoll är tillämplig i förhållande till länder utanför EES-området och bör översättningsskyldigheten i utsträckas. Frågan behandlas vidare i avsnitt 7.3. Föreskriften i tilläggsprotokollets artikel 15.4 om att en kort sammanfattning av handlingarna ska översättas till den anmodade statens språk är ny i förhållande till . Enligt förklaranderapporten är det tillräckligt med några rader om handlingarnas innehåll. Som redovisas ovan ska en ansökan om rättslig hjälp utomlands översättas till ett språk som den andra staten godtar. Det finns dock inte något krav på att en ansökan om rättslig hjälp med delgivning av rättegångshandlingar ska åtföljas av en kort redogörelse av handlingarnas innehåll. I promemorian görs bedömningen att sådana ansökningar om delgivning ändå alltid torde innehålla en kort redogörelse för handlingarnas innehåll och att det därför inte behövs någon särskild föreskrift om detta. anser tvärtom att det behövs en föreskrift om att en kort sammanfattning av handlingarna ska översättas. I likhet med tingsrätten anser regeringen att det för tydlighets skull bör införas en sådan föreskrift. Det bedöms dock tillräckligt att föreskriften förs in i förordning. Översyn av reglerna om internationell delgivning Som redovisas ovan lämnas olika förslag till förbättringar och förenklingar av reglerna om biträdd delgivning i en departementspromemoria om internationell delgivning (Ds 2011:46). Promemorian har remitterats och ärendet bereds i . Förslagen i promemorian bedöms inte påverka bedömningen av lagstiftningsbehovet med anledning av tilläggsprotokollets föreskrifter om delgivning per post och översättning av rättegångshandlingar och rättsliga beslut som ska delges. 5.3Vissa nya former av samarbete Regeringens bedömning: bör lämna ett förbehåll om att inte godta tilläggsprotokollets artikel 17 om gränsöverskridande övervakning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna invänder mot den be- dömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: I tilläggsprotokollets artikel 17 finns föreskrifter om s.k. gränsöverskridande övervakning. Den situation som avses är att polisen eller annan behörig myndighet i en stat övervakar en person som är misstänkt för ett brott som kan föranleda utlämning och den personen beger sig in på en annan stats territorium. Detsamma gäller om övervakningen riktas mot en person som på goda Prop. 2012/13:170 grunder kan antas identifiera en sådan brottsmisstänkt. Huvudregeln är att den mottagande staten måste ge tillstånd till fortsatt övervakning innan gränsen överskrids (punkt 1). Gränsöverskridande övervakning får dock ske även utan föregående tillstånd om ett sådant inte kan inhämtas av särskilt brådskande skäl och brottsmisstanken gäller vissa särskilt uppräknade allvarliga brott (punkterna 2 och 6). I artikeln föreskrivs vidare vissa allmänna villkor för gränsöverskridande övervakning (punkt 3) och att konventionsstaterna ska ange vilka polismän och myndigheter som ska vara behöriga (punkt 4). Staterna får genom bilaterala avtal utvidga tillämpningsområdet för artikeln (punkt 5). Artikeln har sin i princip identiska motsvarighet i (artikel 40). Internationellt polisiärt samarbete har förekommit och på området finns ett antal internationella konventioner, bl.a. och tullsamarbetskonvention (II). Vid genomförandet av artikel 40 infördes lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete (prop. 1999/2000:64). Vissa ändringar i artikel har också genomförts i svensk rätt (prop. 2002/03:66). Svensk rätt innehåller således allmänna bestämmelser om sådan gränsöverskridande övervakning som behandlas i tilläggsprotokollet. Lagen om internationellt polisiärt samarbete gäller dock endast samarbete med annan EU-stat samt , , och . Vid ett genomförande av tilläggsprotokollet skulle därför lagens tillämpningsområde behöva utvidgas till att gälla varje stat som i en internationell överenskommelse gjort sådana åtaganden gentemot. Det bör dock övervägas om i enlighet med artikel 33.2 bör lämna förbehåll om att helt eller delvis inte godta artikel 17. Ett skäl att vara restriktiv med den här formen av samarbete är att utländska tjänstemän som deltar i gränsöverskridande övervakning kan komma att utöva myndighetsutövning på svenskt territorium (prop. 1999/2000:64 s. 93 och 94). Detta utgör en skillnad jämfört med tilläggsprotokollets övriga nya samarbetsformer, bl.a. hemliga utredningar. Ytterligare ett skäl att vara restriktiv är att gränsöverskridande övervakning kan ske utan föregående samtycke från svenska myndigheter medan övriga samarbetsformer enligt tilläggsprotokollet bygger på att en överenskommelse träffas i varje enskilt fall. har redan ett samarbete om gränsöverskridande övervakning med bl.a. Schengenstater och . Behovet av att utvidga samarbetet till att gälla även andra länder får anses vara begränsat. Sammantaget görs bedömningen att bör avstå från att delta i denna samarbetsform. Frågan om förbehåll behandlas vidare i avsnitt 6. Kontrollerade leveranser, hemliga utredningar Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om kon- trollerade leveranser och hemliga utredningar kräver inte några lag- Lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar bör dock utvidgas till att omfatta utredningsgrupper som inrättas i enlighet med tilläggsprotokollet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna invänder mot den be- dömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning Kontrollerade leveranser, hemliga utredningar och gemensamma utredningsgrupper Med tilläggsprotokollets artikel 18 införs föreskrifter om kontrollerade leveranser. Genom artikeln åtar sig varje part att göra det möjligt att på ansökan av en annan part tillåta kontrollerade leveranser på dess territorium inom ramen för utredningar om brott som kan föranleda utlämning (punkt 1). I artikeln föreskrivs vidare att en sådan åtgärd ska genomföras i enlighet med den anmodade statens nationella förfaranden och under kontroll av dess behöriga myndigheter (punkterna 2 och 3). Med artikel 19 införs föreskrifter om hemliga utredningar. Staterna får komma överens om att bistå varandra i brottsutredningar som genomförs av tjänstemän med hemlig eller falsk identitet (punkt 1). I artikeln föreskrivs vidare om vissa förfaranderegler, bl.a. att beslut om en hemlig utredning ska fattas av den anmodade statens behöriga myndigheter och att staterna ska komma överens om utredningens varaktighet (punkterna 2 och 3). Tilläggsprotokollets artiklar om kontrollerade leveranser och hemliga utredningar har sina motsvarigheter i (artiklarna 12 och 14). Den huvudsakliga skillnaden mellan föreskrifterna är att en part som tillträder tilläggsprotokollet i en förklaring ska ange vilka tjänstemän och myndigheter som ska vara behöriga (artiklarna 18.4 och 19.4). I tilläggsprotokollets artikel 20 finns föreskrifter om gemensamma utredningsgrupper. Med detta begrepp avses en grupp tjänstemän från brottsutredande myndigheter hos två eller flera stater med uppgift att utreda viss brottslighet som har anknytning till de berörda parterna. En stat är inte skyldig att inrätta en gemensam utredningsgrupp och beslut ska fattas i det enskilda fallet (punkt 1). I artikeln föreskrivs vidare under vilka förhållanden en gemensam utredningsgrupp i synnerhet får inrättas (punkt 1 a-c), vad en ansökan om att inrätta en sådan grupp ska innehålla (punkt 2) samt vissa förfarande och förhållningsregler för gruppen (punkterna 3, 8, 11 och 12). Härutöver innehåller artikeln föreskrifter som rör dels deltagande av tjänstemän från en annan stat än den där gruppen är verksam (punkterna 47), dels användningsbegränsningar för uppgifter som erhållits av någon i gruppen (punkterna 9 och 10). Tilläggsprotokollets artikel har sin i princip identiska motsvarighet i (artikel 13). I svensk rätt finns regler om ovannämnda samarbetsformer (24, 10 12 och 15 §§ lagen [2003:1174] om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar). Vid genomförandet av gjordes vissa lagändringar rörande dessa samarbetsformer (prop. 2004/05:144 s. 140151). Den typ av föreskrifter som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 1820 har därmed redan genomförts i svensk rätt. Till skillnad från vad som gäller för de andra samarbetsformerna är dock inte reglerna om gemensamma utredningsgrupper i ovan nämnda lag generellt tillämpliga. Det krävs därför en lagändring för att det andra tilläggsprotokollet ska omfattas av lagens tillämpningsområde. Frågan om lagändringens utformning behandlas i avsnitt 7.4. Eftersom ovan nämnda samarbetsformer inte innebär att utländska tjänstemän tillåts utöva myndighet i och att samarbetsformerna förutsätter att en överenskommelse träffas i varje enskilt fall saknas det anledning att reservera sig mot artiklarna . Vid tillträdet till tilläggsprotokollet ska lämna en förklaring angående vilka myndigheter som ska vara behöriga vid kontrollerade leveranser och hemliga utredningar. Frågan behandlas vidare i avsnitt 6. Straff och skadeståndsansvar för utländska tjänstemän Tilläggsprotokollets artiklar 21 och 22 innehåller föreskrifter om utländska tjänstemäns straff- och civilrättsliga ansvar när de deltar i samarbetsformerna i enlighet med artiklarna . I fråga om straffrättsligt ansvar gäller enligt artikel 21 att utländska tjänstemän ska likställas med tjänstemän i den konventionsstat i vilken verksamheten äger rum. Detta gäller både i fråga om brott som tjänstemannen begår eller brott som riktas mot tjänstemannen. När det gäller civilrättsligt ansvar gäller som utgångspunkt enligt artikel 22 att en konventionsstat är ansvarig för de skador som dess egna tjänstemän orsakar i samband med medverkan i sådan verksamhet (punkt 1). I praktiken ska skador regleras på så sätt att den konventionsstat där verksamheten har ägt rum i första hand ska ersätta skadan i enlighet med de villkor som gäller för skador orsakade av den statens egna tjänstemän (punkt 2). Därefter ska den stat vars tjänstemän har orsakat skadan fullt ut ersätta den stat som betalat ut ersättningen till de skadelidande eller deras rättsinnehavare (punkt 3). Konventionsstaterna ska inte kräva ersättning för de skador som en stat orsakat en annan stat. Det påverkar dock inte den skadelidande statens möjligheter att rikta ersättningskrav mot tredje man (punkt 4). Artiklarna har sina motsvarigheter i (artiklarna 15 och 16). Den enda skillnaden är att saknar en föreskrift om gränsöverskridande övervakning. I svensk rätt finns det regler om skadeståndsansvar för svenska och utländska tjänstemän när de deltar i gemensamma utredningsgrupper, kontrollerade leveranser och hemliga utredningar (89, 14 och 17 §§ lagen [2003:1174] om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar). Det finns inga särskilda regler om straffrättsligt ansvar. Vid genomförandet av motsvarande åtaganden enligt gjordes vissa lagändringar genom vilka en skadeståndsreglering infördes även för samarbetsformerna kontrollerade leveranser och hemliga utredningar. När det gäller straffrättsligt ansvar hänvisades till ett tidigare ställningstagande om att utländska tjänstemän inte får vidta åtgärder som utgör myndighetsutövning när de deltar i nu aktuella samarbetsformer. Med hänsyn till detta hade det inte ansetts motiverat att utsträcka det straffrättsliga skydd och ansvar som svenska tjänstemän har enligt 2012/13:170 bestämmelserna om våld och hot mot tjänsteman m.m. (17 kap. 1, 2 och 4 §§ BrB samt 20 kap. 1 § BrB) till utländska tjänstemän. konstaterades att flertalet övriga straffbestämmelser i och andra straffrättsliga lagar kan tillämpas också i fråga om brott som begåtts av eller riktats mot en utländsk tjänsteman. Sammantaget ansågs svensk rätt uppfylla den typ av föreskrifter som tilläggsprotokollets artikel 21 och 22 ställer upp (prop. 2004/05:144 s. 8587). Det saknas skäl att nu göra någon annan bedömning. 5.4Förfarandet vid rättslig hjälp Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om kommunikationsvägar kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att elektronisk kom- munikation generellt bör kunna godtas i de fall där sådan kommunikation inte är olämplig. Ingen annan remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning Artikel 4 i tilläggsprotokollet innehåller föreskrifter om kommunikationsvägar vid ansökningar om rättslig hjälp. Artikeln ersätter artikel 15 och innebär vissa förändringar. var huvudregeln att kommunikationen skulle ske genom centralmyndigheterna. Med tilläggsprotokollet sker en övergång till att ansökningar i stor utsträckning får kommuniceras direkt mellan de rättsliga myndigheterna. Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 6). Tilläggsprotokollet föreskriver alltjämt att huvudregeln är att ansökningar om rättslig hjälp ska ske via centralmyndigheterna medan EU- konventionen föreskriver att huvudregeln är direktkommunikation mellan de rättsliga myndigheterna. När det gäller möjligheterna till, och undantagen från, direktkommunikation överensstämmer dock tilläggsprotokollet i stort med vad som föreskrivs i . Enligt svensk rätt ska en ansökan om rättslig hjälp i ges in till (centralmyndigheten), som lämnar ansökan till eller till behörig domstol, om inte ansökan ska prövas av regeringen (2 kap. 6 § LIRB). En ansökan från en stat som är medlem i EU eller från , , eller får göras direkt hos behörig åklagare eller domstol. Detsamma gäller om det i en internationell överenskommelse, som är bindande för , har avtalats om att ansökan får skickas direkt (2 kap. 6 § LIRB). När det gäller rättslig hjälp utomlands är huvudregeln att svensk åklagare eller domare skickar ansökan till för vidarebefordran till den utländska staten. Gäller ansökan rättslig hjälp i , , eller ska ansökan dock skickas direkt till behörig myndighet i den staten. Ansökan får också skickas direkt till behörig myndighet om det har avtalats i en internationell överenskommelse, som är bindande för , eller om den staten ändå tillåter det (3 kap. 2 § LIRB). Vid genomförandet av gjordes bedömningen att svensk rätt generellt sett möjliggör direktkommunikation mellan de rättsliga myndigheterna i den utsträckning som föreskriver (prop. 2004/05: 144 s. 56 och 57). Beträffande handläggningen av ansökningar om kontrollerade leveranser och hemliga utredningar lämnades vissa lagförslag för att tillgodose föreskrifter i dessa delar (a. prop. s. 142151). I fråga om möjligheterna till direktkommunikation överensstämmer föreskrifterna i tilläggsprotokollet i allt väsentligt med . Det saknas därför behov av lagändringar i dessa delar. Som nämnts ovan föreskrivs i tilläggsprotokollet om vissa undantag från möjligheterna till direktkommunikation. Ansökningar om tillfälligt överförande och transitering av frihetsberövade personer ska kommuniceras genom centralmyndigheterna (tilläggsprotokollets artikel 4.2). Motsvarande föreskrifter finns i (artikel 6.8 a). En ansökan av en annan stat om överförande av en frihetsberövad person från eller till ska prövas av regeringen eller, om ansökan görs av en medlemsstat i EU eller eller , av åklagaren (4 kap. 30 § LIRB). En motsvarande svensk ansökan får göras av åklagaren eller domstol (4 kap. 31 § LIRB). Tillstånd till transport genom , s.k. transitering, meddelas av chefen för (4 kap. 33 §§ LIRB). Som redovisas ovan ska en svensk ansökan om rättslig hjälp i en annan stat de nordiska länderna undantagna skickas via centralmyndigheten, om direktkommunikation inte har avtalats i en internationellt bindande överenskommelse eller om den mottagande staten ändå tillåter det (3 kap. 2 § LIRB). Eftersom tilläggsprotokollet inte tillåter direktkommunikation av ansökningar om tillfälligt överförande och transitering är det inte heller möjligt enligt svensk rätt.