prop · H003191 · 2013-09-12 00:00:00 — Kungsörnen omfattas av fågeldirektivets bilaga 1 som anger att EU:s medlemsstater ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att bibehålla populationer av de fågelarter som direktivet omfattar på en nivå som sva- rar särskilt mot ekologiska, vetenskapliga och kulturella behov, eller för att återupprätta populationen av dessa arter till denna nivå. Kungsörn om- fattas inte av art- och habitatdirektivet och dess krav på att uppnå gynn- sam bevarandestatus men enligt riktlinjerna för jakt enligt fågeldirektivet ska kravet på gynnsam bevarandestatus tillämpas även på fågelarterna i fågeldirektivet. Kungsörn omfattas även av regeringens beslutade preci- seringar till miljökvalitetsmålet Ett rikt växt- och djurliv som bl.a. anger att bevarandestatusen för naturligt förekommande arter i ska vara gynnsam. Därför bör kungsörnen behandlas som övriga rovdjursarter i denna proposition och referensvärden bör bestämmas. beslutade om en miniminivå för kungsörn om 600 år- liga häckningar (prop. 2000/01:57). Som skäl för regeringens förslag an- gavs att den svenska populationen som då beräknades till 600 häckande par var tillräckligt stor för att arten långsiktigt skulle finnas kvar i landet. Utredningen om de stora rovdjuren bedömde i sitt betänkande Rovdju- ren och deras förvaltning (SOU 2007:89) att den svenska kungsörnsstam- men med god marginal uppnått gynnsam bevarandestatus. Resultat från inventeringar visar att registrerades totalt mellan 105 och 305 häckningar. Den svenska kungsörnspopulationen kan upp- skattas till mellan 600 och 750 häckande par. 2012/13:191 Mot bakgrund av det tidigare riksdagsbeslutet och resultat från inven- teringar bör referensvärdet för gynnsam bevarandestatus för kungsörn i vara totalt 150 registrerade häckande par. Kungsörn förekommer med en gemensam population i , och . I förekommer kungsörn över hela landet även om den inte häckar i alla län. Referensvärdet för kungsörnens utbrednings- område i bör vara hela landet. Mot bakgrund av populationsutvecklingen och att referensvärdena för populationsstorlek och utbredningsområde är uppnådda bedömer reger- ingen att kungsörnen har gynnsam bevarandestatus i . 9 Förvaltning av stora rovdjur med jakt , björn och lodjur är strikt skyddade enligt art- och habitatdirektivet. Direktivets artikel 16.1 ae reglerar möjligheten till undantag från skyddskraven. Järv omfattas av liknande bestämmelser i nen (konvention om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljö). Kungsörn är skyddad enligt fågeldirektivet. Artikel 9 i direktivet beskriver förutsättningarna för undantag från det strikta skyddet av fåglar. Direktivets förutsättningar för undantag från det strikta skyddet i art- och habitatdirektivet och fågeldirektivet genomförs med bestämmelser i jaktförordningen (1987:905) och artskyddsförord- ningen (2007:845). Delegering av beslutanderätt om jakt Regeringens bedömning: Delegering till av beslutande- rätten avseende skyddsjakt på stora rovdjur bör ske utan begränsning, även till län som saknar reproducerande stam av den aktuella arten. ett rovdjursförvaltningsområde har uppnått miniminivån för en art, bör delegering av beslut om licensjakt kunna ske till samtliga länsstyrelser som ingår i förvaltningsområdet utan begränsning. förslag: Regionala myndigheter ges mandat att be- sluta om licensjakt efter rovdjur, om arterna på nationell nivå ligger inom intervallet för gynnsam bevarandestatus och om de överstiger beslutade Licensjakten får inte innebära att de regionala Länsstyrelserna ges mandat att besluta om skyddsjakt efter rovdjur så snart de förekommer regelbundet i berörda län. Remissinstanserna: anser att begränsar möjligheter att ta fram helt egna kriterier och anser att beslut om licensjakt kan tas om arten har gynnsam bevarandestatus och lagstift- ningens kriterier är uppfyllda, men att de första besluten bör tas på na- tionell nivå tills det är klarlagt vilka kriterier som ska vara uppfyllda. Länsstyrelserna och Hovrätten för är överlag positiva till kommitténs förslag och anser att förvaltningen ytterligare bör regionali- Förvaltningsrätten i har ifrågasatt om förslaget är en ny ordning mot bakgrund av att redan har möjligheten att Prop. 2012/13:191 delegera beslut om licens- och skyddsjakt. och anser att rov- djursförvaltningen bör regionaliseras i ännu högre utsträckning. Flertalet länsstyrelser anser att kommitténs uttryck om regelbunden förekomst måste definieras och att det bara bör gälla för stationära vargar. och Världsnaturfonden anser att det är rimligt att på olika sätt förenkla skyddsjakten, så länge besluten fattas på ett förutse- bart och rättssäkert sätt, och med stöd i lagstiftningen, där art- och habi- tatdirektivet lägger en ofrånkomlig ram. anser att det är högre sannolikhet att en varg som angriper renar i norra är en invandrad genetiskt viktig varg jämfört med vargar som angriper tamdjur i och att man därför bör ha en differentie- rad hantering av skyddsjaktsbesluten. och univer- sitet är tveksamma till ytterligare regionalisering av beslutsfattandet. har förordat att en utvärdering görs av regio- naliseringen innan den utvidgas ytterligare. Inför ett informationsmöte som Landsbygsdeparte- mentet arrangerade om areella näringar och utveckling av rovdjursstam- marna ställdes frågan om den nuvarande modellen för delegation av skyddsjakt och licensjakt fungerar samt vad som skulle kunna förbättras. samt Länsstyrelserna i , , , , , och anser att delegeringen fungerat i huvudsak bra. Länsstyrelserna i , , och anser att ett nationellt uppföljningssystem saknas. i har pekat på otydligheter när både länsstyrelser och kan besluta om jakt efter en art inom samma rovdjursförvaltningsområde. i anser att bör utforma transparenta och tydliga riktlinjer för hur antalet beräknas om deleger- ingen sker med tak. i anser att reformen fungerar bra administrativt men att den ger små möjligheter till en eko- systembaserad adaptiv förvaltning baserad på regionala mål för skador och påverkan på bytesdjur. i län har pekat på prob- lem med inlåsningseffekter då rovdjursförvaltningsområdet som helhet når upp till sin miniminivå men där enskilda län som ingår i området inte når upp till sina egna miniminivåer då ges en delegation med tak, vilket försvårar förvaltningen för de län som uppnår miniminivån. Skälen för regeringens bedömning Möjligheten att delegera beslut om jakt från till en länsstyrelse infördes efter regeringens proposition En ny rovdjursför- valtning (2008/09:210). En grundförutsättning för delegering av både skyddsjakt och licensjakt är att det finns en reproducerande stam av arten i länet. Med reproducerande stam avses att en föryngring av arten har konstaterats i länet under var och en av de tre föregående inventerings- säsongerna. beslut om delegering har alltså baserats på inventeringsresultat från föregående säsonger. 2012/13:191 Om en art finns i ett så stort antal att det överstiger såväl miniminivån för ett län som för det rovdjursförvaltningsområde som länet ingår i, får enligt 24 a § jaktförordningen (1987:905) delegera be- slutsrätten för både skydds- och licensjakt utan att ange det högsta antalet djur som får fällas, dvs. utan ett tak. En sådan delegering ställer höga krav på länsstyrelserna inom rovdjursförvaltningsområdet att ta ansvar för sin del av den nationella politiken. Det finns vidare ett utrymme för att, enligt 24 b § jaktförordningen, till i ett län med reproducerande stam delegera beslutanderätten för skydds- och licensjakt även om förekomsten understiger miniminivåerna för länet och området, eller om miniminivå saknas. ska i ett så- dant fall ange det högsta antal individer som får fällas , dvs. beslutet om delegering ska förenas med ett tak. Enligt remissinstanserna fungerar möjligheten till delegering av beslu- tanderätten relativt väl, även om det finns vissa invändningar avseende de otydligheter som kan uppstå när både och en läns- styrelse har beslutanderätt beträffande skyddsjakt på samma rovdjursart inom samma rovdjursförvaltningsområde. Regeringens uppfattning är dock att förutsättningarna för delegering av beslut om skyddsjakt kan förenklas. Regeringen bedömer att samtliga stora rovdjursarter nu har uppnått gynnsam bevarandestatus (se avsnitt 8.28.6). Flera av arterna förefaller sprida sig och etablera sig på platser där de tidigare inte har funnits. Pro- blem med allvarliga skador av varg finns numera i hela landet, eftersom unga vargar vandrar långa sträckor i sitt sökande efter ett eget revir. Det är därför helt naturligt att unga vargar kan påträffas i hela landet och att de kan orsaka skador även utanför vargens huvudsakliga utbredningsom- råde. Skadesituationen blir ofta allvarligare i områden utanför vargens kärnområde, dels därför att tätheten av tamdjursbesättningar är högre där, dels eftersom det inte finns samma beredskap för rovdjursangrepp i om- råden där rovdjur sällan förekommer. är ett exempel på ett område med ett stort antal tamdjursbesättningar och en relativt liten beredskap för vargangrepp. uppvisade flest skador av varg på tamdjur (utom ren) i hela landet. Det finns dessutom förväntningar på att lodjur och möjligen även björn ska sprida sig inom och till det södra förvaltningsområdet. När det gäller järv förekommer den i renskötselområdet samt i skogslandet i Gävle- borgs och . Skadorna av järv är till övervägande del skador på renskötseln. Länsstyrelserna i län med järv har en god kunskap om såväl järvens utbredning och sårbarhet som dess skadegörel- se på rennäringen. har föreslagit att länsstyrelserna ges mandat att besluta om skyddsjakt efter rovdjur så snart de förekommer i berörda län. Kom- mitténs bedömning är att en utökad delegering av skyddsjakt endast marginellt kommer att öka avskjutningen och det kommer inte att påver- ka frågan om klarar av att upprätthålla gynnsam bevarandestatus för rovdjursarterna eller inte. Regeringen delar den bedömningen. en styrka om besluten om skyddsjakt fattas regionalt på de platser där problem med rovdjur uppstår. Länsstyrelserna är väl skickade att bedöma frågor om skyddsjakt och bör därmed kunna besluta självständigt om skyddsjakt. Mot denna bakgrund bör kunna delegera beslutande- rätten avseende skyddsjakt för samtliga rovdjursarter till länsstyrelserna i samtliga län, dvs. även de län som saknar en reproducerande stam av stora rovdjur. Delegeringen till länsstyrelserna bör kunna ske utan att Naturvårdsver- ket anger ett visst antal djur för delegationen. Samma bedömning av möj- lighet till annan lämplig lösning, skadans art och om gynnsam bevaran- destatus för arten påverkas behöver göras oavsett om det är Naturvårds- verket eller som är ansvarig myndighet. Förslaget föranle- der ändringar i jaktförordningen. Enligt jaktförordningen gäller som förutsättning för delegering av beslut om licensjakt till länsstyrelserna att antalet föryngringar för en viss art ska överstiga de fastställda miniminivåerna för både länet och rovdjurs- förvaltningsområdet. Denna förutsättning uppfattas av vissa remissin- stanser som ett problem i de fall då miniminivåerna överskrids för om- rådet men endast i något eller några län inom rovdjursförvaltningsområ- det. Enligt i län har det i det mellersta rovdjursför- valtningsområdet där miniminivån för lodjur är nådd uppstått en in- låsningseffekt i förvaltningen av lodjur för flera län när ett av länen inte uppnår sitt förvaltningsmål. Detta försvårar förvaltningen i de län som uppnår miniminivån eftersom delegationen till länsstyrelserna inom rov- djursförvaltningsområdet då sker med ett angivet antal djur som högst får fällas, dvs. med ett tak. i anser att det krävs en starkare koppling mellan regionala förhållanden och den kvot som de- legeras. Regeringen delar länsstyrelsernas bild av de problem som kan uppstå då miniminivån för rovdjursförvaltningsområdet har uppnåtts men inte nivån för vart och ett av länen. Om miniminivåerna uppnås för rovdjurs- förvaltningsområdet som helhet, men inte för vissa län inom området, är förhållandet oundvikligen sådant att miniminivåerna i minst ett annat län kommer att överskridas. I sådana län, där miniminivåerna överskrids, är det särskilt viktigt att ge utrymme för en adaptiv ekosystembaserad för- valtning där hänsyn kan tas till bl.a. vikande populationer av bytesdjur och socioekonomiska faktorer. Det finns annars risk för att betydande skador uppstår i det länet eller att rovdjurets påverkan på sina bytesdjur är orimligt stor. Vikande populationer av bytesdjur och omfattande an- grepp på tamdjur kan påverka acceptansen för stora rovdjur negativt, vil- ket i sin tur kan leda till en bristande legitimitet för rovdjursförvaltning- en. Under förhållanden där en länsvis miniminivå överskrids men där förvaltningsområdet ännu inte har uppnått sin miniminivå kan det finnas en god förståelse för att handlingsutrymmet är begränsat. Ett begränsat handlingsutrymme är svårare att motivera då miniminivån för området har uppnåtts. Det är viktigt att det regionala ansvaret för förvaltningen av stora rov- djur samordnas på en högre nivå än länsnivå, bl.a. eftersom rovdjurens 2012/13:191 hemområden och revir inte sällan är länsöverskridande och därför att en sådan förvaltning ger en bättre helhetssyn. Om miniminivån uppnås på rovdjursförvaltningsområdesnivå, bör det ge en ökad en möjlighet till adaptivitet i förvaltningen av stora rovdjur för de län som ingår i områ- det. Det bör således räcka med att miniminivån uppnås på förvaltnings- områdesnivå för att alla länsstyrelser inom området ska få ta ansvar för licensjakt utan att anger det högsta antal djur som får fällas. Delegation bör alltså även kunna ske till de län inom området som inte har nått sin miniminivå. En följd av ändringarna om utökad delegation till den regionala nivån är att beslut om jakt får överklagas till . har framhållit att en ökad regionalisering inte ska även- tyra de nationella målen om gynnsam bevarandestatus. Regeringen delar den uppfattningen. Av 24 c § jaktförordningen framgår bl.a. att fortlö- pande ska bedöma om möjligheten att jaga rovdjur med stöd av beslut enligt 24 a och 24 b §§ försvårar möjligheten att uppnå gynnsam beva- randestatus samt om möjligheten annars utnyttjas i stor omfattning. Trots det anger flera remissinstanser att det finns en brist på uppföljning av den jakt som bedrivits och de beslut som tagits på olika nivåer inom förvalt- ningen. bekräftar bilden med beskedet att verket inte har haft tillräckligt med resurser för att följa upp alla beslut om skydds- jakt. i har efterfrågat ett bra sätt att följa antalet beslut om beviljad jakt och fällda djur. i Gävle- borgs län anser att förbättringar kan göras i processen när det gäller sys- temet för återrapportering av licens- och skyddsjakt. De anser att rapport- eringen kan formaliseras, till exempel med färdiga formulär där det tyd- ligt framgår vilken information som ska rapporteras. En adaptiv ekosystembaserad förvaltning av de stora rovdjuren ställer höga krav på en fullgod uppföljning av antalet djur som fälls, såväl som kvalitetssäkrade resultat från utförda inventeringar av rovdjursbestånden. bör därför se till att sådan statistik samlas in i och lagras på lämpligt sätt samt att data samordnas på populationsnivå med norska data. Länsstyrelserna svarar för insamling och uppföljning av annan statistik om exempelvis rovdjurens påverkan på näringar och bio- logisk mångfald. bör säkerställa att det finns ett kvalitetssäkrat upp- följningssystem där alla beslut om jakt samt utfallet av beviljade jakter registreras. Ett sådant system bör ge underlag för att garantera att gynnsam bevarandestatus inte äventyras för de stora rovdju- ren, vare sig på nationell nivå eller på förvaltningsområdesnivå. Det är viktigt att ha ett uppföljningssystem som konsekvent uppdateras. Regeringens bedömning: Huvudregeln bör även fortsättningsvis vara att sökanden genomför och bekostar beviljad skyddsjakt. Länsstyrel- sen bör på samma sätt som få göra avsteg från detta. bedömning: bör på lämpligt sätt verkställa och utföra beslutad skyddsjakt efter björn, järv, lodjur och varg. Länsstyrelserna bör kunna begära extra medel från en nationell pott för skyddsjakt för att täcka sina kostnader i samband med skyddsjakt. Remissinstanserna: Endast två av femton länsstyrelser anser att de bör ha ansvaret för genomförandet av skyddsjakten. Dessa två stöds av bl.a. och Statens veterinärmedicinska an- stalt medan bl.a. och har motsatt uppfattning. Inför ett informationsmöte fick länsstyrelserna frå- gan om verkställigheten vid beslut om skyddsjakt fungerar eller om den är förenad med villkor eller brist på villkor som gör den svår att verk- ställa samt frågan vem som verkställer jakten. Länsstyrelserna i Jämt- lands, , , , och Väst- manlands län anser att de under vissa förutsättningar bistår i verk- ställigheten av skyddsjakt. i har som praxis att skyddsjakt utförs gemensamt av och sökanden där vardera parten står för sin del av kostnaderna. i har en beredskap för att verkställa jakten även om behovet inte har uppstått. i anser att den praktiska jakten inte bör utföras av men att myndigheten bör sköta det övriga arbetet runt jakten. i anser att det vore logiskt om myndigheten hade möjlighet att verkställa skydds- jaktsbesluten eftersom numera får besluta om skyddsjakt på myndighetens initiativ. i är tveksam till att bidra i verkställigheten av skyddsjakt eftersom det på kan resas mer långtgående krav på att sådan jakt ska utföras av myndighet- erna. Flera län anser att medel för detta ändamål behöver tillföras samt att finansieringen är oklar. Länsstyrelserna i och län anger bristande ekonomiska resurser som anledning till att inte är behjälplig med verkställigheten. Skälen för regeringens bedömning: Det finns en stor variation mel- lan hur länsstyrelserna förhåller sig till verkställigheten av skyddsjakt. I vissa län har utfört hela eller delar av jakten och stått för hela eller delar av kostnaderna i samband med detta, medan andra län en- dast har godkänt skyddsjaktsansökningar och sedan låtit den skadedrab- bade stå för själva jakten och kostnaderna i samband med den. Rovdjurs- utredningen har pekat på att eftersom utförandet av skyddsjakt kan vara dyrt kan detta få långtgående konsekvenser för den enskilde inte minst i de norra delarna av landet där helikopter ibland är ett krav för en effektiv skyddsjakt. Det finns vidare de som inte har möjlighet att utföra skydds- jakt då de inte har jaktlicens. 2012/13:191 Regeringen anser att en ordning där personal ska ombe- sörja skyddsjakt på annans mark strider mot den jaktliga tradition som råder i landet, där jakträtten är kopplad till en nyttjanderätt av marken. Det är inte statens ansvar att utföra skyddsjakt annat än när sådan jakt har initieras av en myndighet. Däremot kan staten vara sökanden behjälplig i viss mån. har ett statligt uppdrag att bistå myn- digheterna med råd och förslag till åtgärder i det praktiska genomföran- det av skyddsjakt och andra förebyggande åtgärder. Förbundets kunska- per bör kunna användas vid utformning av skyddsjakt, men det är de lo- kala jägarna som även fortsättningsvis bör vara ansvariga för jaktens be- drivande. Verkställighet av skyddsjakt bör därför som huvudregel ombe- sörjas av den som har ansökt om skyddsjakten. Det finns dock omständigheter som talar för att i likhet med vad som redan sker bör kunna bidra med medel och bistå med verkställighet i vissa fall. Det kan exempelvis handla om skyddsjakt efter stora rovdjur i väglöst land, skyddsjakt efter sådana arter som järv och varg samt björnhonor med ungar, där det kan saknas beprövade jaktmetoder eller då det finns omständigheter som gör att besluten måste genomföras särskilt skyndsamt. För avlivning av en potentiellt farlig björn inom tätbebyggt område svarar dock i första hand polismyndigheten enligt 9 § jaktlagen (1987:259). I första hand bör dock skyddsjaktsbeslu- ten utformas på ett sådant sätt att relevanta hjälpmedel vid jakt får an- vändas och att utomstående jägare i görligaste mån kan anlitas. 10 Den regionala förvaltningen av rovdjur är den centrala förvaltningsmyndigheten för förvalt- ningen av varg, björn, järv, lodjur och kungsörn. ska enligt förordningen (2009:1476) med instruktion för vara pådrivande, stödjande och samlande vid ge- nomförandet av den svenska miljöpolitiken. Enligt instruktionen är Na- turvårdsverket den centrala nationella förvaltningsmyndigheten på miljö- området för bl.a. biologisk mångfald. ska särskilt an- svara för frågor om bl.a. jakt och vilt enligt jaktlagstiftningen. Regering- en beslutar om regleringsbrev för och att anslag får användas för kostnader som avser bl.a. viltförvaltning, åtgärder som har anknytning till förstärkning av vargstammens genetik, rovdjursinven- teringar och rovdjursinformation. Anslaget får även användas för visst arbete vid länsstyrelserna avseende samma ändamål. har alltså ett övergripande ansvar för skyddet av hotade arter i landet och för förvaltningen av de stora rovdjuren, och är den centralt ansvariga jaktmyndigheten. Enligt instruktionen ska även delta i det arbete på miljöområdet som regeringen bedriver inom EU och inter- nationellt samt bl.a. inom sitt ansvarsområde särskilt bidra med underlag och expertkunskap och ansvara för internationell rapportering inom sitt ansvarsområde. Licensjakt används bl.a. för att begränsa rovdjursstammarnas storlek. Syftet med skyddsjakt är främst att ta hand om rovdjur som orsakar eller riskerar att orsaka allvarlig skada. får fatta beslut enligt jaktförordningen (1987:905) om skyddsjakt och licensjakt på björn, varg, järv och lodjur samt på skyddsjakt på örn. Enligt jaktförordningen får överlämna till att besluta om skyddsjakt eller licensjakt efter björn och lodjur under förutsättning att det finns en reproducerande stam av arten inom länet och att antalet föryngringar för arten i länet och i det rovdjursförvaltningsområdet över- stiger de fastställda miniminivåerna enligt förordningen (2009:1263) om förvaltning av björn, varg, järv, lodjur och kungsörn. Efter förslag av samverkansråden (se avsnitt 10.2) fastställer Natur- vårdsverket dels miniminivåer för förekomsten av björn och lodjur i rov- djursförvaltningsområdena och länen, dels regionala nivåer för förekoms- ten av varg och järv i rovdjursförvaltningsområdena, dels inriktningen för förekomsten av varg och järv i länen. ska fastställa miniminivåerna inom ramen för de nationella målen för respektive art och med hänsyn till arternas naturliga utbredningsområden, dvs. se till att summan av nivåerna på länsnivå inte understiger de nationella mål som fastställt för arterna. En annan viktig uppgift för är att ta fram och fast- ställa nationella förvaltningsplaner. Detta har gjorts för björn, varg, järv, lodjur och kungsörn. Utifrån de nationella förvalt- ningsplanerna tar sedan länsstyrelserna fram regionala förvaltningspla- ner. har genomfört ett antal re- geringsuppdrag om genomförande av rovdjurspolitiken, t.ex. toleransnivå för rennäringen gällande förekomsten av stora rovdjur (uppdraget ge- nomfördes i samråd med ), om kompensationsåtgärder vid na- turlig invandring av vargar med östligt ursprung till och vid ut- sättning av varg, om förslag till informationscentrum om rovdjur, om genetisk förstärkning av vargstammen, om sårbarhetsanalyser för de stora rovdjuren, om förvaltningsplaner för de stora rovdjuren samt om riktlinjer för skyddsjakt och bevarande av en genetiskt viktig varg i ren- skötselområdet. är den centrala förvaltningsmyndigheten för samefrågor och ansvarar bl.a. för bidrag och ersättningar vid rovdjursförekomst i rensköt- selområdet. inrättades 1993 efter beslut av som ett folkvalt organ och en central förvaltningsmyndighet under regeringen. Dess upp- gifter framgår av 2 kap. 1 § sametingslagen (1992:1433).