prop · H003156 · 2013-05-29 00:00:00 — 4.3.4Rambesluten om överförande av frihetsberövande påföljder och om övervakning av vissa icke frihetsberövande påföljder I betänkandet Internationell straffverkställighet (SOU 2013:21) föreslås att rambesluten om överförande av frihetsberövande påföljder och om övervakning av vissa icke frihetsberövande påföljder ska genomföras i svensk rätt genom införandet av två nya lagar. ska även rambeslutet om verkställighet av utevarodomar genomföras såvitt avser dessa båda rambeslut. Betänkandet bereds inom . De delar av rambeslutet om verkställighet av utevarodomar som ändrar i rambesluten om överförande av frihetsberövande påföljder och om övervakning av vissa icke frihetsberövande påföljder omfattas således inte av förevarande lagstiftningsärende. Rambeslutet om verkställighet av 5.1Rambeslutets terminologi och syfte I rambeslutet används inte termen utevarodom. Detta begrepp har olika innebörd i medlemsstaterna. För att undvika olika tolkningar har rambeslutet en text som beskriver vad som faktiskt har föregått domen eller beslutet, dvs. att personen i fråga inte var personligen närvarande vid den förhandling som resulterade i den dom eller det beslut som är föremål för verkställighet. I den följande redogörelsen kommer dock för enkelhets skull uttrycket utevarodom att användas. Detta ska då förstås på det sätt som anges i rambeslutet. Avsaknaden av en konsekvent behandling av utevarodomar i arresteringsorderrambeslutet samt i rambesluten om verkställighet av bötesstraff, om verkställighet av beslut om förverkande, om överförande av frihetsberövande påföljder och om erkännande och övervakning av vissa icke frihetsberövande påföljder komplicerar tillämpningen av dessa. Syftet med rambeslutet om verkställighet av utevarodomar är därför att förenkla samarbetet och att skapa en enhetlig reglering beträffande verkställighet av domar och beslut som meddelats i den dömdes utevaro. Rambeslutet är vidare tänkt att stärka de processuella rättigheterna för personer som är föremål för ett brottmålsförfarande samt underlätta det rättsliga samarbetet i brottmål och då särskilt förbättra ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden mellan EU:s medlemsstater (artikel 1.1). Rambeslutet påverkar inte medlemsstaternas skyldigheter att iaktta de grundläggande rättigheter och rättsprinciper som följer av artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen (artikel 1.2). En allmän utgångspunkt i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar är att de ändringar som föreslås i de fem aktuella rambesluten endast syftar till att reglera när en behörig myndighet kan vägra att erkänna och verkställa en dom eller ett beslut. Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar skapar således en miniminivå för när en medlemsstat ska vara skyldig att verkställa en annan stats utevarodom. Däremot syftar rambeslutet inte till att harmonisera nationell rätt som reglerar under vilka förutsättningar en utevarodom får meddelas (skäl 14). Utgångspunkten i rambeslutet är att verkställighet av en utevarodom får vägras om den utfärdande staten inte kan försäkra att något av de villkor som räknas upp i rambeslutet är uppfyllt. Rambeslutets materiella bestämmelser finns i artiklarna 26. Genom respektive artikel ändras nuvarande bestämmelser om utevarodomar i de fem berörda rambesluten, dvs. arresteringsorderrambeslutet (artikel 2), rambeslutet om verkställighet av bötesstraff (artikel 3), rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande (artikel 4), rambeslutet om överförande av frihetsberövande påföljder (artikel 5) samt rambeslutet 2012/13:156 om övervakning av vissa icke frihetsberövande påföljder (artikel 6). Ändringarna omfattar såväl de materiella reglerna i respektive rambeslut som relevanta delar i de intyg som är bifogade rambesluten och som utgör de formulär som ska användas när en medlemsstat sänder över en arresteringsorder respektive en dom eller ett beslut för erkännande och verkställighet till en annan stat. När det gäller arresteringsorderrambeslutet och rambeslutet om verkställighet av bötesstraff har vissa tillägg, i förhållande till övriga rambeslut, gjorts mot bakgrund av de särskilda omständigheter som gäller för dessa rambeslut. Utgångspunkten i artiklarna 26 är att verkställighet av en utevarodom får vägras om inte behörig myndighet i den utfärdande staten (den stat som meddelat domen eller beslutet) i det bifogade intyget har bekräftat att någon av de omständigheter eller villkor som räknas upp i rambeslutets artiklar är uppfyllda. Villkoren är alternativa, dvs. det räcker att ett av dessa villkor är uppfyllt för att den verkställande myndigheten ska vara förhindrad att avslå en verkställighet på denna grund (skäl 6). För att kraven på ett avgörande i utevaro ska vara uppfyllda ska den utfärdande myndigheten kunna intyga att den person som berörs: personligen kallats och därigenom underrättats om tid och plats för den förhandling som ledde till avgörandet eller på annat sätt faktiskt underrättades om tid och plats för förhandlingen samt, i båda fallen, underrättades om att ett avgörande kunde meddelas i dennes utevaro, eller i vetskap om den planerade förhandlingen gett i uppdrag till ett juridiskt ombud, som utsetts av den berörda personen eller staten, att försvara honom eller henne vid förhandlingen, eller efter att ha delgetts avgörandet och underrättats om rätten till en ny prövning eller överklagande och om rätten att då få delta och få sakfrågan prövad, uttryckligen förklarat att han eller hon inte bestred avgörandet eller inte begärde en ny prövning eller överklagade inom den utsatta tidsramen. I skäl 711 återfinns vissa förklaringar och förtydliganden beträffande de ovan nämnda villkoren. För arresteringsorderrambeslutet finns ytterligare ett villkor som den utfärdande myndigheten kan åberopa. Villkoret avser situationen då den berörda personen inte har delgetts en utevarodom. Den verkställande myndigheten får då inte vägra att överlämna den eftersökta personen om den utfärdande myndigheten försäkrar att denne efter överlämnandet utan dröjsmål kommer att delges avgörandet. Den eftersökte ska underrättas om rätten att begära en ny prövning eller att överklaga avgörandet och om rätten att få delta och då få sakfrågan prövad samt underrättas om den tidsram som gäller för en ny prövning eller ett överklagande. I dessa fall har personen rätt att begära en kopia av avgörandet innan ett överlämnande får ske. När en person överlämnats med försäkran om att han eller hon kommer att ges möjlighet till en förnyad prövning eller ett överklagande kan personen frihetsberövas i avvaktan på att prövningen eller överklagandet avgörs. Ett sådant frihetsberövande ska omprövas i enlighet med lagen i den utfärdande staten, antingen regelbundet eller på den berörda personens begäran, till dess att förfarandet för omprövning avslutats. I skäl 1213 finns vissa förtydliganden till bestämmelsen. Även för rambeslutet om verkställighet av bötesstraff finns ytterligare Prop. 2012/13:156 en möjlighet för den utfärdande myndigheten att uppfylla villkoren för att ett bötesstraff som har beslutats i den berörde personens utevaro ska erkännas och verkställas av den andra staten. Verkställighet får enligt detta villkor inte vägras om den utfärdande myndigheten försäkrar att den berörda personen, efter att ha blivit informerad om förfarandena och möjligheten att närvara personligen vid förhandlingen, uttryckligen avstått rätten till en muntlig förhandling och meddelat att han eller hon inte bestrider saken. Bestämmelsen i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff om straff som meddelats efter skriftliga förfaranden ändras inte i sak. I artiklarna 710 finns slutbestämmelser. Artikel 8.1 anger att rambeslutet ska vara genomfört i medlemsstaterna , dvs. efter rambeslutets ikraftträdande. Artikel 8.2 anger vidare att från och med den i 8.1 nämnda tidpunkten ska utevarorambeslutet tillämpas vid erkännande och verkställighet av utevarodomar. En särskild övergångsbestämmelse har införts i artikel 8.3. Enligt den bestämmelsen kan en medlemsstat välja att i samband med att rambeslutet antas, förklara att den staten kommer att ha svårt att leva upp till den tid för genomförande som anges i artikel 8.1 och att rambeslutet om utevarodomar i stället ska tillämpas på utevarodomar från denna medlemsstat. Fram till de datum som anges i punkterna 1 och 3 kommer enligt artikel 8.4 nuvarande bestämmelser i de fem rambeslut där ändringar genomförs att gälla. Slutligen anges i artikel 9 att kommissionen ska upprätta en rapport om genomförandet i medlemsstaterna. Regeringens bedömning: Ett genomförande av rambeslutet om verk- ställighet av utevarodomar medför inte något krav på eller behov av ändring i lag för de situationer när är utfärdande stat. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte haft något att erinra mot promemorians Kriminalvården har anfört att myndigheten till följd av rambeslutet i vissa fall kommer att behöva kontrollera domstolens hantering, vilket kommer att medföra visst merarbete. Skälen för regeringens bedömning Svenska regler om utevarodomar Bestämmelser i svensk rätt om den tilltalades skyldighet att närvara vid huvudförhandling samt i vilka fall ett mål ändå kan avgöras i hans eller utevaro finns i . 21 kap. 2 § att den tilltalade ska närvara vid huvudförhandlingen i såväl 2012/13:156 tingsrätt som hovrätt. En sådan skyldighet finns dock inte om målet kan avgöras även om den tilltalade inte infinner sig vid huvudförhandlingen och närvaron kan antas vara utan betydelse för utredningen. I 46 kap. 15 a § finns närmare bestämmelser om när ett brottmål kan avgöras trots att den tilltalade inte inställt sig till huvudförhandlingen. En första förutsättning är att den tilltalade enligt 45 kap. 9 § andra stycket delgetts rättens stämning tillsammans med åklagarens stämningsansökan. Vidare ska den tilltalade enligt 45 kap. 15 § andra stycket kallas till huvudförhandlingen, vilket kan ske i stämningen eller genom särskild kallelse. Särskild kallelse, men inte stämning och stämningsansökan, kan delges genom förenklad delgivning. Om ett mål kan komma att avgöras i den tilltalades utevaro ska den tilltalade i kallelsen till huvudförhandlingen erinras om detta. Vidare följer av 32 kap. 1 § att den tilltalade ska erhålla skälig tid att inställa sig vid rätten och när så behövs förbereda sig inför förhandlingen. I 46 kap. 15 a § anges tre fall då ett mål kan avgöras i den tilltalades utevaro. Detta gäller även om den tilltalade inställt sig genom ombud. Ett generellt krav för samtliga tre situationer är att saken kan utredas tillfredsställande. I det första fallet (första stycket 1) kan målet avgöras om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Av andra stycket följer att med de påföljder som anges i bestämmelsen ska likställas ett förordnande enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 , dvs. att tidigare utdömd påföljd ska avse även annat brott. Detta gäller dock inte om villkorligt medgiven frihet från fängelsestraff i samband med förordnandet förklaras förverkad i fråga om en strafftid som överstiger . Sammanfattningsvis är fängelse alltså den övre gräns som gäller. Om det i det enskilda fallet är aktuellt att döma ut ett längre straff eller förverka en längre villkorligt medgiven frihet kan detta inte ske i den berörda personens utevaro med stöd av aktuell bestämmelse. I det andra fallet (första stycket 2) krävs det att den tilltalade delgetts stämning och avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandling. Målet kan i dessa fall avgöras även om den tilltalade inte delgetts kallelse till huvudförhandlingen (tredje stycket). Vid tillämpning av denna bestämmelse finns det inte någon begränsning avseende vilken påföljd eller hur långt fängelsestraff som kan dömas ut. Kraven på att den tilltalade verkligen håller sig undan är dock högt ställda och bestämmelsen tillämpas sällan. Även det sista fallet (första stycket 3) aktualiseras endast undantagsvis och avser situationer när den tilltalade lider av en så allvarlig psykisk störning att hans eller hennes närvaro inte är nödvändig. Även här kan ett längre fängelsestraff än dömas ut, utöver andra påföljder. Möjligheterna att meddela beslut om särskild rättsverkan av brott eller ersättning för rättegångskostnader i den berörda personens utevaro följer de förutsättningar som ovan beskrivits. Förverkande kan även beslutas i särskild ordning enligt lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. respektive lagen (2008:369) om förfarandet vid förverkande av utbyte av brottslig verksamhet i vissa fall. Slutligen kan nämnas att det i betänkandet Brottmålsprocessen (SOU 2013:17), som bereds i , bl.a. föreslås utökade möjligheter att avgöra mål i den tilltalades utevaro. Ändringarna föreslås träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Kräver rambeslutet ändring i lag? En medlemsstat är inte skyldig att sända över en europeisk arresteringsorder, ett bötesstraff eller beslut om förverkande för verkställighet i en annan medlemsstat, utan de olika rambesluten erbjuder en möjlighet att göra det. Det är således upp till varje stat att, inom ramen för respektive rambesluts tillämpningsområde, avgöra när och under vilka förutsättningar nationella domar och beslut ska sändas över för verkställighet i en annan medlemsstat. Detta inkluderar även domar och beslut som meddelats i den berörda personens utevaro. Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ändrar inte detta förhållande, utan syftar endast till att reglera när verkställighet får vägras i de fall då en utevarodom ligger till grund för en begäran om överlämnande eller verkställighet. Det är upp till varje medlemsstat att fastställa de kriterier som ska gälla för att kunna meddela en utevarodom i ett nationellt förfarande. Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar avser således inte att harmonisera nationell rätt när det gäller under vilka förutsättningar utevarodomar ska kunna meddelas. Det kan mot denna bakgrund konstateras att det inte krävs någon ändring i lag för att , som utfärdande stat, ska leva upp till sina åtaganden enligt rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. Bör rambeslutet ändå leda till lagändringar? Vid genomförandet av arresteringsorderrambeslutet och rambesluten om verkställighet av bötesstraff och om verkställighet av beslut om förverkande har en allmän utgångspunkt varit att svenska arresteringsordrar, domar och beslut i största möjliga utsträckning ska kunna verkställas i en annan medlemsstat. Samma utgångspunkt bör gälla när rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ska genomföras. En strävan är därför att svenska domar och beslut som meddelats i den berörda personens utevaro så långt som möjligt ska kunna ligga till grund för överlämnande hit respektive verkställighet i en annan medlemsstat. Ett genomförande av aktuellt rambeslut skulle alltså kunna föranleda ett behov av ändringar i gällande svenska bestämmelser som reglerar under vilka förutsättningar en utevarodom kan meddelas, om det kan konstateras att verkställighet av svenska utevarodomar i alltför stor utsträckning riskerar att vägras av en annan medlemsstat med stöd av rambeslutet. Särskilt om en europeisk arresteringsorder Av 4 § förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder framgår att en svensk arresteringsorder kan utfärdas för verkställighet av en lagakraftvunnen dom på fängelse, rättspsykiatrisk vård eller sluten ungdomsvård. Kravet är att det rör sig om en frihetsberövande påföljd eller utan tidsbegränsning. Detta krav följer av artikel 2.1 i arresteringsorderrambeslutet. En utevarodom som meddelats med stöd av 46 kap. 15 a § första stycket 1 får inte avse ett strängare straff än fängelse . Då utfärdandet av en europeisk arresteringsorder alltså förutsätter att en frihetsberövande påföljd har dömts ut kommer det inte att bli aktuellt att utfärda en europeisk arresteringsorder avseende utevarodomar som tillkommit med stöd av denna bestämmelse. Om en utevarodom meddelats med stöd av 46 kap. 15 a § första stycket 2 eller 3 och den berörda personen delgetts kallelse enligt bestämmelserna i 45 kap. kommer den svenska myndigheten, i enlighet med rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, att kunna intyga att personen i fråga har underrättats om tid och plats för huvudförhandlingen och att målet kan komma att avgöras i hans eller hennes utevaro samt att skäligt rådrum getts (se artikel 2.1; punkt 1 a i den nya artikeln 4a i arresteringsorderrambeslutet). En annan medlemsstat kommer då inte kunna vägra överlämnande. I 46 kap. 15 a § tredje stycket anges emellertid vidare att första stycket 2 får tillämpas även när den tilltalade inte delgetts kallelse till förhandlingen. I dessa fall kan den svenska myndigheten inte i enlighet med rambeslutet om verkställighet av utevarodomar intyga att personen i fråga har underrättats om tid och plats för förhandlingen. En medlemsstat kan då komma att vägra överlämnande, om inte något av de andra tillgängliga alternativen för att undvika avslag kan åberopas. Ett alternativ som rambeslutet ger är att den berörda personen i vetskap om den planerade förhandlingen hade gett i uppdrag åt ett juridiskt ombud att försvara honom eller henne vid förhandlingen (se artikel 2.1; punkt 1 b i den nya artikeln 4a i arresteringsorderrambeslutet). Det är emellertid svårt att se en situation där detta alternativ kan användas för svenskt vidkommande. Ett annat alternativ som anvisas i rambeslutet för att undvika avslag är om det intygas att den dömde delgetts beslutet och därigenom underrättats om rätten till en förnyad prövning eller rätten att överklaga, men att den rätten inte utnyttjades (se artikel 2.1; punkt 1 c i den nya artikeln 4a i arresteringsorderrambeslutet). Eftersom en svensk dom inte delges kommer detta alternativ i rambeslutet inte heller vara möjligt att åberopa. Slutligen finns beträffande en europeisk arresteringsorder möjligheten att undvika ett avslag om den utfärdande staten intygar att den dömde efter överlämnandet kommer att underrättas om rätten till förnyad prövning eller överklagande samt inom vilka tidsramar personen i fråga måste begära en ny prövning eller överklaga (se artikel 2.1; punkt 1 d i den nya artikeln 4a i arresteringsorderrambeslutet). De svenska domar som kommer att bli aktuella för verkställighet kommer emellertid att ha vunnit laga kraft för utfärdande av arresteringsordern. Någon generell rättighet att få en förnyad prövning av en lagakraftvunnen dom finns inte enligt svensk rätt. Detta alternativ är således inte användbart för svenskt vidkommande. Därmed är inte heller punkten 3 i den nya artikeln 4a i arresteringsorderrambeslutet, som behandlar frågan om frihetsberövande i den utfärdande staten efter att ett överlämnande skett enligt nämnda villkor, aktuell att tillämpa för svensk del. Det kan således konstateras att en svensk europeisk arresteringsorder Prop. 2012/13:156 kan komma att avslås när den underliggande domen är en utevarodom där den dömde inte delgetts kallelse till förhandlingen. Som Kriminalvården anfört torde det i vissa fall krävas att information om domstolens handläggning inhämtas för att säkerställa att en arresteringsorder kan bli korrekt ifylld. Regeringen kan dock inte se att detta skulle innebära något merarbete av nämnvärd betydelse jämfört med dagens situation (jfr nu gällande krav i artikel 5.1 i arresteringsorderrambeslutet). Särskilt om bötesstraff och förverkande avgifter till brottsofferfond och rättegångskostnader kan verkställas i en annan medlemsstat (se 1 kap. 2 § lagen om verkställighet av bötesstraff). Även huvudparten av de beslut om förverkande som kan fattas enligt svenska regler kan bli föremål för verkställighet i en annan medlemsstat (se 1 kap. 2 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande). Har bötesstraffet eller förverkandet beslutats i en utevarodom som meddelats med stöd av 46 kap. 15 a § första stycket 1 , kommer en medlemsstat inte att kunna vägra verkställighet av domen eller beslutet, eftersom den svenska myndigheten i enlighet med rambeslutet om verkställighet av utevarodomar kan uppge i intyget att personen i fråga har underrättats om tid och plats för förhandlingen samt om att ett beslut kunde meddelas trots personens utevaro (se t.ex. artikel 3.1 b; den nya punkten i) i artikel 7.2 i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff). Kravet på att underrättelsen ska ha skett är i överensstämmelse med bestämmelsen i 32 kap. 1 § om erhållande av skäligt rådrum. Om en utevarodom avseende böter eller förverkande meddelats med stöd av 46 kap. 15 a § första stycket 2 eller 3 och den dömde delgetts kallelse enligt bestämmelserna i 45 kap. kan en annan medlemsstat inte heller vägra verkställighet. Om utevarodomen däremot meddelats enligt 46 kap. 15 a § första stycket 2 och den dömde inte delgetts kallelse till förhandlingen kan den svenska myndigheten, precis som ovan redovisats beträffande en europeisk arresteringsorder, inte intyga att personen i fråga har underrättats om tid och plats för förhandlingen. En medlemsstat kan då komma att vägra verkställighet, om inte något av de andra alternativen för att undvika att verkställighet vägras kan användas. På samma sätt som beträffande en europeisk arresteringsorder kommer det i princip inte att vara möjligt för den svenska utfärdande myndigheten att intyga varken att den berörda personen i vetskap om den planerade förhandlingen hade gett i uppdrag åt ett juridiskt ombud att försvara honom eller henne vid förhandlingen eller att personen delgetts beslutet och därigenom underrättats om rätten till en förnyad prövning eller rätten att överklaga, men att den rätten inte utnyttjades. Beträffande bötesstraff som beslutats i den dömdes utevaro finns ytterligare ett villkor som den utfärdande staten kan åberopa, nämligen att den dömde delgetts underrättelse om förfarandet och möjligheterna att 2012/13:156 närvara vid en förhandling men uttryckligen avsagt sig rätten till en muntlig förhandling och angett att han eller hon inte bestrider saken (se artikel 3.1 b; som inför ett nytt led j) i artikel 7.2 i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff). Denna möjlighet torde dock normalt sett inte bli aktuell att använda för svensk del. Det bör vidare nämnas att lagen om verkställighet av bötesstraff och lagen om verkställighet av beslut om förverkande omfattar vissa bötesstraff och beslut om förverkande som kan meddelas efter ett skriftligt förfarande, dvs. utan att någon förhandling har ägt rum. Rambeslutet om verkställighet av bötesstraff innehåller en särskild reglering avseende skriftliga förfaranden (artikel punkt i)). Bötesstraff som meddelats efter ett skriftligt förfarande hanteras i samarbetet med andra stater inte som utevarodomar och rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ändrar inte förutsättningarna för att få ett sådant bötesstraff verkställt (se artikel 3.1 a med den nya lydelsen av artikel i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff). Rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande innehåller inte på motsvarande sätt någon uttrycklig reglering avseende skriftliga förfaranden. Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar medför inte någon förändring i detta avseende. Det torde vara och förbli relativt ovanligt att en svensk utevarodom över huvud taget ligger till grund för utfärdandet av en europeisk arresteringsorder. I flertalet fall meddelas svenska utevarodomar med stöd av reglerna i 46 kap. 15 a § första stycket 1 och straffets längd får då uppgå till fängelse högst . Då det krävs att det utdömda straffet uppgår till fängelse för att en europeisk arresteringsorder ska kunna utfärdas kommer det inte vara möjligt att utfärda en sådan order i dessa fall.