prop · H00371 · 2013-02-19 00:00:00 — Dessutom finns regler om att arbetstagare på byggarbetsplatser ska bära ett särskilt identitetskort, för att identifiera vilka arbetstagarna är och vilka de arbetar för. Kravet på identitetskort gäller både norska och utländska arbetstagare. 4.4 Lagen om utländska filialer I lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. (filiallagen) har tidigare funnits ett krav på att svenska eller utländska medborgare (fysiska personer) som var bosatta utanför och som bedrev näringsverksamhet här, skulle ha en i bosatt föreståndare med ansvar för den verksamhet som bedrevs i landet. I samband med att och rådets direktiv /123/EG av den 12 om tjänster på den inre marknaden (tjänstedirektivet) (EUT L 376, 27.12.2006, s. 36, Celex 32006L0123) genomfördes i svensk rätt, togs kravet på föreståndare bort inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), eftersom ett sådant krav bedömdes strida mot tjänstedirektivet (prop. 2008/09:187, bet. 2009/10:NU6, rskr. 2009/10:18). Regeringen påpekade att kravet på föreståndare bl.a. syftade till att det ska finnas någon att delge, vilket bedömdes vara mycket viktigt, och att kravet på föreståndare endast skulle tas bort i den utsträckning ett korrekt genomförande av tjänstedirektivet krävde det. 2012/13:71 Regeringen angav att kravet på föreståndare när näringsidkaren är bosatt utanför direktivets geografiska tillämpningsområde därför borde upprätthållas (prop. 2008/09:187 s. 76). Efter ändringarna i filiallagen gäller således kravet på bosatt föreståndare numera endast för svenska eller utländska medborgare som är bosatta utanför EES, 2 § filiallagen. Det ska dock betonas att kravet på föreståndare enligt 2 § filiallagen tidigare enbart gällt i den mycket begränsade situationen att en svensk eller utländsk medborgare bedrev verksamhet i . Kravet gällde således endast fysiska personer och inte företag. För utländska företag verksamma genom filial har i stället gällt ett krav på bosättning inom EES för verkställande direktör eller andra företrädare. 4.5Filiallagsutredningens förslag om anmälningsskyldighet och kontaktperson Genom beslut gav regeringen en särskild utredare i uppdrag att se över och i förekommande fall lämna förslag till sådana ändringar i filiallagen och förordningen (1992:308) om utländska filialer m.m. som kunde behöva vidtas till följd av en formell underrättelse till från kommissionen. Vidare skulle utredaren överväga om det var förenligt med att i filiallagstiftningen införa bestämmelser om krav på en representant med adress i med behörighet att företräda företaget eller näringsidkaren och företa de rättshandlingar som verksamheten i krävde (dir. 2009:120). Utredningen, som antog namnet , lämnade betänkandet Utländsk näringsverksamhet i En översyn av lagstiftningen om utländska filialer i ett EU-perspektiv (SOU 2010:46). föreslog, vad gäller frågorna om anmälningsskyldighet och representant, en generell skyldighet för utländska företag som bedrev verksamhet i att anmäla verksamheten till och att utse en kontaktperson. Anmälningsskyldigheten skulle gälla verksamhet som avsågs pågå eller bedrevs här i landet med anställd personal. En särskild kontaktperson skulle utses om verksamheten i pågick längre än och bedrevs med anställd personal. Kontaktpersonen skulle vara behörig att motta delgivningar och kunna visa var på arbetsplatsen handlingar förvarades som visade att utstationeringsdirektivet uppfylldes. Kontaktpersonen kunde vara en av de utstationerade arbetstagarna. Anmälan till skulle vara enkel och i huvudsak internetbaserad. Förutom uppgift om särskild kontaktperson och var denne kunde nås i , skulle anmälan innehålla uppgift om 1) det utländska företagets firma, rättsliga form, nationalitet, säte och adress eller, om det var fråga om enskild näringsverksamhet, näringsidkarens namn och adress, 2) näringsverksamhetens art och avsedda varaktighet i , 3) hemvistet eller den fasta bostadsorten för verkställande direktören, 4) uppgift om utländskt register där företaget eller den enskilda näringsverksamheten var registrerad och 5) uppgift om företagets organisationsnummer i det utländska registret. Vidare skulle passkopia eller annan identitetshandling ges in som avsåg de personer som anmälts. Enligt förslaget skulle regeringen få meddela föreskrifter om undantag från kraven på anmälan eller kontaktperson för viss typ av verksamhet, om sådana krav inte bedömdes nödvändiga för att tillgodose syftet med reglerna. Vidare skulle regeringen eller den myndighet som regeringen bestämde få medge undantag om det fanns särskilda skäl. Sanktionen för den som drev anmälningspliktig verksamhet utan att anmälan skett skulle vara böter. Om den som gjort anmälan inte följt reglerna för anmälan eller om vissa frågor uppstod, kunde registreringsmyndigheten förelägga den som gjort anmälan att vid vite avge yttrande eller vidta rättelse. Utredaren angav att rättsläget är osäkert när det gäller möjligheten att kräva att det på permanent basis finns personer på plats i som är behöriga att förhandla med arbetstagarorganisationerna och träffa svenska kollektivavtal, men att rättspraxis inte pekar i den riktningen. Om en mer långtgående lösning skulle bedömas vara nödvändig, angav utredaren att utstationeringslagen är rätta platsen för sådana regler och att de arbetsrättsliga aspekterna av ett sådant system skulle behöva utredas grundligt. Regeringen föreslog i propositionen Utländsk näringsverksamhet i (prop. 2010/11:87) att det tydligt ska anges i filiallagen att näringsverksamhet som omfattas av bestämmelserna om fri rörlighet för varor och tjänster i EUF-fördraget eller motsvarande bestämmelser i inte omfattas av krav på etablering genom filial. Att tillfälligt tillhandahållande av tjänster inte omfattas av filiallagens krav kunde enligt regeringen ses som ett klarläggande av det rättsläge som redan innan fick anses råda. Vidare föreslogs vissa andra ändringar i filiallagen. Förslagen i propositionen beslutades av och trädde i kraft . Regeringen gick i propositionen inte vidare med förslag att införa en anmälningsskyldighet och kontaktperson i filiallagen. Motiveringen var att en sådan anmälningsskyldighet skulle bli generell till sin natur och träffa samtliga aktörer som omfattas av filiallagen, utan hänsyn tagen till om en anmälningsskyldighet i det enskilda fallet skulle kunna vara motiverad. Enligt regeringens mening fick kommissionens uttalanden och ageranden, bl.a. att man inlett en fördragsbrottstalan mot i anledning av en belgisk anmälningsskyldighet (det s.k. Limosasystemet), tas till intäkt för en allmän skepsis från kommissionens sida till en generell anmälningsskyldighet som måste fullgöras innan en verksamhet får inledas. Däremot har kommissionen också gett uttryck för att en proportionerligt utformad anmälningsskyldighet kunde vara motiverad för att säkerställa att särskilda krav i vissa situationer är uppfyllda, exempelvis att utstationerade arbetstagare omfattas av de rättigheter som följer av utstationeringsdirektivet. Regeringen angav mot denna bakgrund att förslaget om anmälningsskyldighet inte skulle införas i filiallagen, utan att det vore lämpligare att överväga att införa någon form av anmälningsskyldighet i den arbetsrättsliga lagstiftningen och att regeringen avsåg att utreda detta . 2012/13:71 Vad gällde förslaget om kontaktperson, angavs i propositionen att regeringen hade förståelse för de fackliga organisationernas behov av att få kontakt med utländska näringsidkare som bedriver verksamhet i . Enligt regeringens mening fanns det anledning att närmare undersöka möjligheterna att tillgodose arbetstagarorganisationernas intressen i detta hänseende, och man angav därför att även denna fråga skulle utredas inom ramen för den arbetsrättsliga lagstiftningen. är ett av och har en central roll när det gäller utformning av skydd för arbetstagarrelaterade mänskliga rättigheter i allmänhet och för den fackliga föreningsfriheten i synnerhet. Inom är det främst två konventioner som aktualiseras i detta sammanhang: konvention (nr 98) angående tillämpningen av principerna för organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten, och konvention (nr 154) om främjande av kollektiva förhandlingar. Dessa konventioner har ratificerats av . ingår också bland åtta s.k. kärnkonventioner, som anses binda alla medlemsstater oavsett ratifikation. Enligt artikel 4 i konvention nr 98 ska staterna vidta lämpliga åtgärder, då det är nödvändigt, för att uppmuntra och främja utvecklandet och utnyttjandet i största möjliga omfattning av anordningar för frivilliga förhandlingar mellan arbetsgivare eller deras organisationer på den ena sidan och arbetstagarorganisationer på den andra. Detta ska ske i syfte att skapa en reglering av anställningsvillkoren genom kollektivavtal. Enligt artikel 5 i konvention nr 154 ska staterna genom olika åtgärder främja kollektiva förhandlingar. Syftet med dessa åtgärder ska vara bl.a. att kollektiva förhandlingar ska möjliggöras för alla arbetsgivare och alla grupper av arbetstagare som täcks av konventionen, att kollektiva förhandlingar ska utökas till alla frågor som enligt artikel 2 täcks av konventionen och att kollektiva förhandlingar inte ska hindras av frånvaron av regler för proceduren som ska användas eller av att sådana regler är olämpliga eller otillräckliga. Med kollektiva förhandlingar avses enligt artikel 2 i detta sammanhang alla förhandlingar mellan å ena sidan en arbetsgivare, en grupp av arbetsgivare eller en eller flera organisationer av arbetsgivare och, å andra sidan, en eller flera arbetstagarorganisationer. Förhandlingarna ska ha ett visst syfte för att räknas som kollektiva i konventionens mening. Syftet ska vara att bestämma arbets- och anställningsvillkor eller att reglera relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare eller arbetsgivare eller deras organisationer och arbetstagarnas organisationer. 5.1Krav på anmälan om utstationering Regeringens förslag: En arbetsgivare som utstationerar arbetstagare till enligt lagen om utstationering av arbetstagare ska anmäla en utstationering senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar arbete i . Regeringen ska få meddela föreskrifter om vilka uppgifter en anmälan om utstationering ska innehålla. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om hur en anmälan om utstationering ska vara utformad. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: för europapolitiska studier, , , , , , vid , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , , , , , , Kommuner och Landsting, , akademikers centralorganisation, , och Ingenjörer tillstyrker eller är positiva till förslaget. Kammarrätten i , , , vid , och Kommunala Företagens har ingen erinran mot förslaget. anser att förslaget är förenligt med ILO- konventionerna nr 98 angående tillämpningen av principerna för organisationsrätten och den kollektiva förhandlingsrätten och nr 154 om främjande av kollektiva förhandlingar. Företagarna och avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag och rådets direktiv /71/EG av 1996 om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (utstationeringsdirektivet) innehåller inte några bestämmelser om vilka administrativa regler som medlemsstaterna ska uppställa för att kontrollera att direktivet följs. Det finns således inte i direktivet något krav på att anmäla utstationeringen. Utstationeringsdirektivet är genomfört i svensk rätt genom lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare (utstationeringslagen). utstationeringslagen finns inte något krav på arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i att genom en anmälan eller på annat sätt uppmärksamma myndigheter och arbetstagarorganisationer på att man bedriver verksamhet i . 2012/13:71 Reglerna för utstationering i bygger på att det är arbetstagarorganisationerna som har huvudansvaret för att övervaka arbets- och anställningsvillkoren för arbetstagare som utstationeras hit från utlandet. utövar tillsyn över arbetsmiljön och är förbindelsekontor enligt utstationeringslagen. ska enligt artikel 3 i utstationeringsdirektivet se till att utstationerande företag garanterar utstationerade arbetstagare de rättigheter som följer av direktivet. Enligt artikel 5 ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder om direktivets bestämmelser inte följs. Medlemsstaterna ska i synnerhet sörja för att arbetstagarna eller deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden för att säkerställa de skyldigheter som anges i direktivet. För att reglerna i utstationeringslagen ska fungera i praktiken och för att ska kunna uppfylla sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet, är det nödvändigt att arbetstagarorganisationerna och myndigheterna får kännedom om att en utländsk arbetsgivare utstationerar arbetstagare i . Arbetstagarorganisationerna och myndigheterna måste även ha en reell möjlighet att kontakta arbetsgivaren. Vad gäller myndigheter är det främst som måste kunna komma i kontakt med arbetsgivaren för att kunna kontrollera arbetsmiljön på arbetsplatsen. Även andra myndigheter, såsom Polisen, och , kan ha intresse av att kunna komma i kontakt med utländska arbetsgivare som bedriver verksamhet här. Mot bakgrund av vad som angetts ovan, bör det införas en skyldighet för utländska arbetsgivare att anmäla att arbetsgivaren bedriver verksamhet i med utstationerade arbetstagare. Syftet med regeln är att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet och att skydda de utstationerade arbetstagarna. Det ska i detta sammanhang erinras om det gränsöverskridande informationssamarbete avseende utstationeringsdirektivet som håller på att byggas upp inom EU (se avsnitt 4.1.1). Det får anses som en förutsättning för att ett sådant samarbete ska fungera att det går att identifiera de arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i . Anmälningsskyldigheten strider inte mot den fria rörligheten för tjänster Enligt såväl för europapolitiska studier som är förslaget förenligt med . , och anser dock att förslaget utgör en otillåten inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster. I domen i mål C-515/08 Palhota m.fl. konstaterade EU- domstolen att syftet med utstationeringsdirektivet är att samordna nationella materiella bestämmelser om arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare, oberoende av de underordnade administrativa föreskrifter som ska göra det möjligt att kontrollera att dessa villkor iakttas. Av detta följer, enligt domstolen, att medlemsstaterna fritt kan bestämma innehållet i kontrollföreskrifterna, så länge fördraget och de allmänna principerna i unionsrätten iakttas. (Se nämnda dom punkterna 26 och 27.) Av fördragets regler är det främst den fria rörligheten för tjänster i artikel 56 fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF- fördraget) som är aktuell i det här sammanhanget. Enligt artikel 56 EUF- fördraget ska inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen förbjudas beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan medlemsstat än mottagaren av tjänsten. Enligt fasta rättspraxis innebär artikel 56 inte bara att det är nödvändigt att avskaffa all form av diskriminering på grund av nationalitet av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat. Artikeln innebär även att det är nödvändigt att avskaffa varje inskränkning även om den är tillämplig på inhemska tjänsteleverantörer och tjänsteleverantörer från andra medlemsstater utan åtskillnad som innebär att den verksamhet som bedrivs av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat, där denne lagligen utför liknande tjänster, förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiv. (Se bl.a. domen i mål C-515/08, Palhota m.fl., punkt 29.) Inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster kan enligt fast rättspraxis från vara tillåtna, i den mån de grundas på tvingande skäl av allmänintresse. En förutsättning är att lagstiftningen i fråga är ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas med den uppnås och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet. Skyddet för arbetstagare anses utgöra ett tvingande skäl av allmänintresse. (Se bl.a. domen i förenade målen C-369/96 och C- 376/96, Arblade m.fl., punkterna 3436 och domen i mål C-515/08, Palhota m.fl., punkt 45). I kommissionens meddelande KOM(2006) 159, Vägledning för utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster, anger kommissionen att den på grundval av rättspraxis från EU- domstolen anser att en mottagande medlemsstat, i syfte att kontrollera att de anställningsvillkor som föreskrivs i utstationeringsdirektivet följs, bör kunna ställa krav på att tjänsteleverantörer senast då arbetet inleds lämnar in en anmälan med uppgift om de utsända arbetstagarna, arbetets varaktighet, platsen för arbetet och typ av tjänst. En förutsättning är att medlemsstaterna iakttar proportionalitetsprincipen. Kommissionen konstaterade också i meddelandet att krav på anmälan ställdes i närmare hälften av medlemsstaterna. Ett krav på att utländska arbetsgivare ska anmäla sin verksamhet i kan enligt regeringens mening, inte anses som diskriminerande. All näringsverksamhet som bedrivs i av företag som är etablerade här eller av enskilda näringsidkare måste redovisas till behöriga myndigheter. Däremot är ett sådant krav att betrakta som en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster i artikel 56 EUF-fördraget. Syftet med kravet på anmälan är att skydda de utstationerade arbetstagarna, vilket måste anses utgöra ett tvingande skäl av allmänintresse. Förslaget till lagstiftning är ägnat att säkerställa att detta mål uppnås och det kan inte anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet. Kravet på anmälan utgör därmed en tillåten inskränkning i den fria rörligheten för tjänster. Närmare om när anmälan ska göras Enligt promemorian ska anmälan av utstationeringen ske senast när verksamheten i inleds. Förvaltningsrätten i anser att det vore önskvärt att tydliggöra vad som avses med begreppet verksamheten och frågar sig om anmälan ska ske senast när den utstationerade arbetskraften påbörjar sin verksamhet i eller när själva näringsverksamheten i påbörjas. Enligt regeringens mening bör anmälan ske senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar arbete i . Detta bör framgå direkt av lagtexten. Vilka uppgifter anmälan ska innehålla och hur den ska vara utformad Föreskrifter om hur en anmälan om utstationering ska vara utformad förutsätter inte något särskilt normgivningsbemyndigande i lag, utan kan meddelas med stöd av den s.k. restkompetensen eller genom verkställighetsföreskrifter. Lagrådet har anfört att frågan om vilka uppgifter som en arbetsgivare ska anmäla blir av avgörande betydelse för hur hela systemet med en anmälningsskyldighet kommer att fungera. Det allra väsentligaste av det materiella innehållet kommer alltså, uttalar Lagrådet, att återfinnas på förordningsnivå. För den arbetsgivare som överträder bestämmelsen ska dessutom en sanktionsavgift tas ut. Detta talar sammantaget, enligt Lagrådet, för att regeringen bör ges ett bemyndigande att meddela föreskrifterna. Regeringen delar Lagrådets bedömning. Regeringen bör ges möjlighet att meddela föreskrifter om vilka uppgifter en anmälan om utstationering bör innehålla. I en förordning till utstationeringslagen bör det anges vad en anmälan ska innehålla och hur den ska vara utformad. Anmälan bör göras skriftligen. Anmälningsskyldigheten bör kunna fullgöras så enkelt som möjligt och anmälan bör i huvudsak vara internetbaserad. I den bör det bara anges sådana uppgifter som är nödvändiga för att syftet med regleringen ska uppfyllas. De uppgifter som avses är t.ex. arbetsgivarens namn eller firma, hemvist (om arbetsgivaren är en enskild näringsidkare) eller säte (om arbetsgivaren är en juridisk person) och kontaktuppgifter till en företrädare för arbetsgivaren. Vidare bör det bl.a. anges vilken typ av tjänster som ska tillhandahållas i , planerad tidsperiod när tjänsterna ska tillhandahållas här och platsen där tjänsterna ska tillhandahållas. Paragrafernas beteckning samt underrubriker Lagrådet anser att regleringen skulle vinna i överskådlighet om paragrafnumreringen ändrades, så att de nu föreslagna paragraferna 9 b 9 l §§ blir 1020 §§ och den nuvarande 10 § blir 21 §. Lagrådet anser att det av samma skäl finns anledning att överväga att införa ytterligare rubriker. Förslagsvis kan den föreslagna 9 e § föregås av rubriken . Efter denna paragraf kan lämpligen . Och slutligen kan före 9 k § rubriken rättelse införas. Vad som kan tala emot detta är att dessa rubriker i själva verket utgör underrubriker till den i remissen föreslagna Anmälningsskyldighet och kontaktperson och att bestämmelsernas tillämpningsområde alltså är begränsat till detta avsnitt i lagen. Någon risk för att de föreslagna Prop. 2012/13:71 paragraferna skulle komma att ges ett utökat tillämpningsområde torde emellertid inte finnas. Regeringen delar Lagrådets bedömning att paragraferna bör numreras om och att det bör införas nya underrubriker på av Lagrådet föreslaget sätt. 5.1.1Utstationeringen ska anmälas till Regeringens förslag: Anmälan om utstationeringen ska göras till Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Juridiska fakultetsstyrelsen vid , , , , akademikers centralorganisation, och Ingenjörer tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: är förbindelsekontor enligt utstationeringslagen och är således den myndighet som utländska arbetsgivare och arbetstagare ska vända sig till för att få information om vilka arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid utstationering här. Det är i främst som ska använda det elektroniska informationsutbytessystemet som håller på att anpassas för att användas i utstationeringssituationer. Det är en fördel om alla utstationeringsfrågor, i den utsträckning det är möjligt, hålls samman inom en myndighet, vilket gör det lämpligt att anmälan om utstationeringen görs till . är också den myndighet som bör utöva tillsyn över att reglerna följs (se avsnitt 6). 5.1.2Även förändringar i verksamheten ska anmälas Regeringens förslag: Om förändringar sker i verksamheten på ett sätt som har betydelse för de uppgifter som anmälts, ska arbetsgivaren anmäla de ändrade uppgifterna till senast efter det att förändringen skedde. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har yttrat sig särskilt i frågan. Skälen för regeringens förslag: Om en utländsk arbetsgivare har anmält utstationering av arbetstagare i , bör arbetsgivaren också vara skyldig att till anmäla om förändringar sker i verksamheten på ett sätt som har betydelse för de uppgifter som anmälts. Det kan t.ex. gälla att tiden för utstationeringen förlängts, att arbetsgivaren utför andra tjänster än vad som anmälts eller att kontaktuppgifterna till den som utsetts till kontaktperson har ändrats (om krav på kontaktperson, se avsnitt 5.2). De ändrade uppgifterna bör 2012/13:71 anmälas till senast från det att förändringen skedde. 5.2Krav på kontaktperson vid utstationering 5.2.1Anmälan av kontaktpersonen och kontaktpersonens behörighet Regeringens förslag: En arbetsgivare som utstationerar arbetstagare till enligt lagen om utstationering av arbetstagare ska utse en kontaktperson i . Kontaktpersonen ska anmälas till . Anmälan ska göras senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar arbete i . Kontaktpersonen ska vara behörig att för arbetsgivarens räkning ta emot delgivningar. En sådan behörighet ska anses gälla genom anmälan av kontaktpersonen. Kontaktpersonen ska även kunna tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i lagen om utstationering av arbetstagare är uppfyllda. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om vad en anmälan om kontaktperson ska innehålla och hur den ska vara utformad. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens.