prop · H1031 · 2013-09-18 00:00:00 — bidrar till att hushållens konsumtionsutgifter utvecklas mer positivt 2014 än vad som förväntades i vårpropositionen. Även den offentliga konsumtionen revideras upp bl.a. till följd av de reformer som föreslås i denna proposition. Sysselsättningen har utvecklats överraskande starkt, vilket främst har berott på en ökad sysselsättning i den offentliga sektorn och tjänstebranscherna. Arbetskraften har också utvecklats starkare än vad som bedömdes i vårpropositionen, men inte i samma utsträckning som sysselsättningen. Detta har bidragit till att prognosen för arbetslösheten har reviderats ned . Arbetslösheten sjunker till 2014, vilket är en nedrevidering bedömningen i vårpropositionen. med KPI har inflationen utvecklats svagare än vad som förväntades i vårpropositionen, framför allt på grund av lägre bolåneräntor. KPI-prognosen är, bl.a. till följd av detta, nedreviderad både 2013 och 2014. KPI förväntas vara lägre 2014 än vad som tidigare förutspåddes. Effekten av lägre bolåneräntor indikeras av att KPIF-prognosen inte har reviderats ned i samma utsträckning. Den potentiella produktiviteten i näringslivet har reviderats ned jämfört med bedömningen i vårpropositionen. Tillsammans med en ny befolkningsprognos från SCB gör detta att även Revidering av potentiella variabler för en mer ingående förklaring av de revideringar som har gjorts). BNP-gapet förväntas vara -3,2013, vilket är samma bedömning som gjordes i vårpropositionen. Jämviktsarbetslösheten har reviderats upp marginellt, framför allt på grund av en ny befolkningsprognos från SCB. Omvärldsefterfrågan har reviderats ned något , vilket bidrar till att svensk export väntas öka långsammare än i vårpropositionen. Ökade disponibla inkomster till följd av regeringens reformer får även genomslag i större tillväxt i hushållens konsumtionsutgifter än tidigare väntat, vilket i sin tur bidrar till att hålla BNP-tillväxten oförändrad jämfört med bedömningen i vårpropositionen. Sammantaget bedöms dock BNP-tillväxten 2015–2017 utvecklas i linje med prognosen i vårpropositionen. I takt med att återhämtningen fortsätter stiger resursutnyttjandet successivt och ekonomin når ett balanserat konjunkturläge , dvs. något tidigare men i linje med vad som antogs i vårpropositionen. Tabell 4.17 Regeringens prognoser i budgetpropositionen års ekonomiska vårproposition Prognos enligt vårpropositionen inom parentes Procentuell förändring om annat ej anges (1,2) (2,2) (3,6) (3,9) (2,9) (0,2) (0,3) (0,7) (1,5) (1,3) (0,2) (-0,1) (0,6) (1,5) (1,4) (8,3) (8,4) (8,1) (7,1) (6,3) -3,5 -3,0 -2,1 -1,0 -0,2 (-3,5) (-3,3) (-2,3) (-1,1) (-0,4) (2,5) (2,1) (2,3) (2,2) (2,4) (1,00) (1,00) (1,75) (2,75) (3,25) (2,8) (2,9) (3,1) (3,4) (3,6) (0,5) (1,2) (1,8) (2,7) (3,1) (1,1) (1,3) (1,5) (1,8) (2,0) 2Procent av arbetskraften. 3Skillnaden mellan faktisk och potentiell BNP i procent av potentiell BNP. 6Timlön enligt konjunkturlönestatistiken. Källor: och egna beräkningar. Arbetslösheten bedöms vara något lägre 2015 på grund av en starkare sysselsättningstillväxt än vad som förväntades i vårpropositionen. Stigande resursutnyttjande, sysselsättning, bostadsräntor, importpriser och enhetsarbetskostnader gör att kostnadstrycket ökar 2015– 2017. utvecklas KPI och KPIF i stort sett i linje med prognosen i vårpropositionen. 5 Finanspolitikens övergripande inriktning -Det överordnade målet för finanspolitiken är att skapa en så hög välfärd som möjligt genom att bidra till en hög och hållbar ekonomisk tillväxt (genom strukturpolitiken), en välfärd som kommer alla till del (genom fördelningspolitiken) och ett stabilt högt resursutnyttjande (genom stabiliseringspolitiken). -Det finansiella sparandet 2013 och 2014 bedöms ligga av BNP, även när hänsyn tas till det aktuella konjunkturläget. -Det av fastlagda utgiftstaket har klarats samtliga år sedan det infördes . -Regeringen föreslår att utgiftstakets nivå fastställs till . Regeringen bedömer att utgiftstakets nivå bör uppgå till . Utgiftstakets nivå ökar då med samt med . -Trots ett fortsatt svagt konjunkturläge är kommunsektorns finanser stabila . Resultatet beräknas uppgå till 2013, och förväntas sedan uppgå till 2014–2017. Mot slutet av prognosperioden bedöms resultatet vara i nivå med god ekonomisk hushållning. -Finanspolitikens övergripande inriktning bestäms i en samlad bedömning av ett antal olika mål och restriktioner. -Regeringen bedömer att det finns utrymme för ofinansierade permanenta reformer om 2014. Denna storlek på budgetutrymmet bidrar till att hålla uppe den samlade efterfrågan i ekonomin som förtroendet för finanspolitiken värnas. I detta avsnitt redogör regeringen för sin syn på den övergripande inriktningen på finanspolitiken. Regeringens utgångspunkt är att inriktningen ska bedömas i en bred ansats, där ett antal enskilda mål och restriktioner ställs mot varandra. Regeringen gör därför en samlad bedömning av en rad faktorer som presenteras i detta avsnitt. Finanspolitiken är de beslut om offentliga inkomster och utgifter som tas i syfte att påverka ekonomin. Det överordnade målet för finanspolitiken är att skapa en så hög välfärd som möjligt genom att bidra till en hög och hållbar ekonomisk tillväxt (genom strukturpolitiken), en välfärd som kommer alla till del (genom fördelningspolitiken) och ett stabilt högt resursutnyttjande (genom stabiliseringspolitiken). Strukturpolitiken bidrar till en högre tillväxt Ett av målen för finanspolitiken är att öka den varaktiga sysselsättningen och den långsiktiga Det åstadkoms genom en väl utformad strukturpolitik, som bl.a. skapar goda drivkrafter för arbete och företagande. Ett högt antal arbetade timmar ökar den samlade produktionen av varor och tjänster och är en förutsättning för att den offentliga sektorns åtaganden ska kunna finansieras utan att skattebelastningen blir för hög. Detta är särskilt viktigt eftersom andelen äldre i befolkningen ökar. Strukturpolitiken ska dessutom bidra till en hög produktivitetstillväxt i alla delar av ekonomin och till att korrigera s.k. marknadsmisslyckanden inom vissa områden, bl.a. miljö och hälsa. Ekonomisk tillväxt ska vara hållbar, dvs. inte åstadkommas till priset av oacceptabla effekter på miljön, klimatet eller människors hälsa. är en konkurrenskraftig ekonomi med en internationellt sett hög sysselsättningsgrad. För att förbättra förutsättningarna för tillväxt fokuserar regeringens politik på åtgärder som bidrar till att öka sysselsättningen, investeringarna och produktiviteten. Regeringen har sedan sitt tillträde 2006 genomfört ett omfattande reformarbete för att stärka långsiktiga tillväxtförutsättningar. Detta arbete fortsätter. Fördelningspolitiken bidrar till att välfärden kommer alla till del Ett annat mål för finanspolitiken är att välfärden ska förbättras för alla medborgare. Det åstadkoms genom en fördelningspolitik som bidrar till att den inkomstökning som uppkommer när ekonomin växer kommer alla till del. Fördelningspolitiken verkar dels genom att skatte- och transfereringssystemet gör att de disponibla inkomsterna blir mer jämnt fördelade än inkomsterna före skatt, dels genom att offentligt finansierade tjänster, som exempelvis skola och sjukvård, tillhandahålls efter behov och inte efter betalningsförmåga. Fördelningspolitiken omfördelar också inkomster över livscykeln, bl.a. genom ålderspensionssystemet. För den absoluta majoriteten av befolkningen är det egna arbetet den viktigaste inkomstkällan, och den vanligaste orsaken till en låg ekonomisk standard är avsaknaden av arbete. En politik för ökad sysselsättning och minskat utanförskap är därför kärnan i regeringens fördelningspolitiska strategi. När fler arbetar och färre försörjs av sociala ersättningar minskar inkomstskillnaderna i samhället. Trots finanskrisen och den efterföljande utdragna lågkonjunkturen har hushållens inkomster utvecklats gynnsamt sedan regeringen tillträdde 2006. Hushållens ekonomiska standard ökade med sammanlagt , eller per år.102 De ökade inkomsterna är emellertid inte jämnt fördelade, vilket har gjort att inkomstskillnaderna ökat i . Detta är en utveckling som har pågått i många länder . Finanspolitiken ska också, genom stabiliseringspolitiken, vid behov bidra till att stabilisera konjunkturen. Stora konjunktursvängningar är kostsamma då de har en negativ effekt på investeringar, konsumtion och sysselsättning. Eftersom investeringar i allmänhet inte kan tas tillbaka tenderar de att minska när osäkerheten om den ekonomiska utvecklingen ökar. Perioder med hög arbetslöshet riskerar att leda till att de arbetslösas humankapital försämras och därmed till lägre produktivitet. Detta kan leda till en varaktigt högre arbetslöshet. Ett för högt resursutnyttjande i en högkonjunktur kan å andra sidan leda till för snabba pris- och löneökningar. Kraftiga konjunktursvängningar och stora variationer i inflationstakten försämrar dessutom förutsättningarna för hushåll och företag att fatta rationella beslut. Vid störningar som påverkar efterfrågeläget i ekonomin råder normalt sett inget motsatsförhållande mellan att stabilisera sysselsättningen och inflationen. Det innebär att penningpolitiken normalt stimulerar ekonomin i lågkonjunkturer och stramar åt i högkonjunkturer. Finanspolitiken bidrar vid sådana störningar till konjunkturstabilisering, främst genom de automatiska och semiautomatiska stabilisatorerna. De automatiska stabilisatorerna är finanspolitikens automatiska reaktion på konjunkturförändringar. I en konjunkturnedgång sjunker skatteintäkterna, medan utgifterna för bl.a. arbetslöshetsersättning ökar utan att 102 Se ekonomiska vårproposition (prop. 2012/13:100 bilaga 2). några beslut behöver fattas. Den budgetförsvagning som därmed uppkommer bidrar till att motverka konjunkturnedgången. Med semiautomatiska stabilisatorer avses främst den förstärkning av arbetsmarknadspolitiken som regelmässigt beslutas när arbetslösheten ökar av konjunkturella skäl, men även det system för korttidsarbete som regeringen föreslår ska införas fr.o.m. . Finanspolitiken kan dessutom, till skillnad från penningpolitiken, vid behov hantera specifika problem som kan uppstå i ekonomin i samband med en konjunkturnedgång. Vid större efterfråge- och utbudsstörningar kan finanspolitiken behöva stötta penningpolitiken mer aktivt, framförallt i ett läge där styrränta redan är låg. Resursutnyttjandet är fortsatt svagt Till följd av den internationella lågkonjunkturen bedöms resursutnyttjandet vara lågt 2013 och 2014. Arbetslösheten förväntas ligga kvar på en hög nivå . Läget på arbetsmarknaden är betydligt allvarligare än det var vid inledningen av finanskrisen. Arbetslösheten är nu , vilket är högre än . Uppgången beror huvudsakligen på att arbetslöshetstiden har förlängts sedan finanskrisens utbrott, och endast i mindre utsträckning på att inflödet till arbetslöshet har ökat. Den utdragna lågkonjunkturen bidrar därmed till att långtidsarbetslösheten ökat. Grupper med svag förankring på arbetsmarknaden riskerar att drabbas hårt. Osäkerheten är dessutom stor om den framtida konjunkturutvecklingen. Sammantaget bedöms sannolikheten för en svagare utveckling än i huvudscenariot vara större än sannolikheten för en starkare utveckling (se vidare avsnitt 4). Utrymmet för såväl finanssom penningpolitiska åtgärder är mindre än vid inledningen av finanskrisen. Detta gäller framför allt i de länder som drabbats hårdast av krisen, men även i . Reporäntan är väsentligt lägre än vad den var vid finanskrisens utbrott (1,00 jämfört ). Även det finansiella sparandet i den offentliga sektorn är nu betydligt lägre än det var 2008 (-1,av BNP jämfört av BNP). Eftersom styrränta redan är låg har finanspolitiken en mer aktiv roll att spela i stabiliseringspolitiken. och främst genom att de automatiska stabilisatorerna tillåts verka fullt ut, men också genom aktiva åtgärder. Finanspolitiken anpassas till konjunkturläget Det är viktigt att finanspolitiken anpassas till det rådande konjunkturläget för att motverka stora konjunktursvängningar. En ofta använd indikator på finanspolitikens inriktning är förändringen av det strukturella sparandet. Det är ett grovt mått på den offentliga sektorns effekter på efterfrågan, som inte bara innefattar aktiv finanspolitik i statens budget utan även ett flertal andra faktorer.103 Om förändringen i det strukturella sparandet är noll indikerar det att finanspolitiken, bortsett från effekten av de automatiska stabilisatorerna, har en neutral effekt på resursutnyttjandet i ekonomin. Om det strukturella sparandet i stället ökar eller minskar indikerar det att finanspolitiken har en åtstramande respektive expansiv effekt på resursutnyttjandet. Tabell 5.1 Indikatorer för impuls till efterfrågan Årlig förändring, procent av BNP -0,6 -0,4 -0,4 -0,3 -0,1 -0,3 -0,5 -0,6 -0,1 -0,1 -0,1 -0,2 -0,1 -0,8 1 Avser utgifts- och inkomstförändringar 2013–2017 i förhållande till av beslutade, föreslagna och aviserade reformer (se tabell 9.2). Källor: och egna beräkningar. 103 Se vidare budgetpropositionen för en utförligare redogörelse av dessa faktorer, (prop. 2012/13:1 Förslag till statens budget, finansplan m.m. avsnitt 4.3). förväntas resursutnyttjandet minska och det negativa BNP-gapet öka med motsvarande av potentiell BNP (se den sista raden i tabell 5.1). En sådan avmattning försvagar normalt de offentliga finanserna med motsvarande av BNP (se rad två i tabell 5.1). Det är effekten av de automatiska stabilisatorerna. Skillnaden mellan det finansiella sparandets förändring och nettoeffekten av automatiska stabilisatorer, engångseffekter och extraordinära kapitalvinster utgör förändringen av det strukturella sparandet. Förändringen av det strukturella sparandet har en svagt expansiv effekt 2013 och en något starkare expansiv effekt 2014. Den aktiva finanspolitiken i statens budget (rad 6 i tabell 5.1) lämnar ett expansivt bidrag motsvarande av BNP av BNP 2014. Normalt ökar skatteintäkterna i ungefär samma takt som BNP i löpande priser, medan de offentliga utgifterna ökar något långsammare. Vissa utgifter är exempelvis bestämda nominellt i kronor, medan andra endast är prisindexerade. Anslagen till statliga myndigheter kompenserar inte fullt ut för att lönerna ökar. Utan nya aktiva beslut förstärks de offentliga finanserna därför automatiskt, vilket till stor del förklarar de positiva värdena i rad 9 i tabell 5.2. För att denna automatiska budgetförstärkning inte ska ske kan normalt förslag om skattesänkningar eller utgiftsökningar lämnas i budgetpropositionen. När det s.k. budgetutrymmet bestäms beaktas dock inte enbart denna automatiska budgetförstärkning utan också ett antal andra faktorer (se avsnitt 5.8). Sammantaget har det strukturella sparandet försvagats med motsvarande av BNP sedan krisen inleddes , vilket väsentligt bidragit till att hålla uppe efterfrågan i ekonomin. Det bör påpekas att effekten av en åtgärd ett enskilt år normalt ligger kvar även därefter. Således har exempelvis en skattesänkning, som försämrar det offentliga sparandet endast i tabell 5.1, vanligen en gradvis avtagande positiv effekt på efterfrågan även under de därpå närmast följande åren. bedöms finanspolitiken ha en åtstramande effekt vid oförändrad politik, sett till förändringen av det strukturella sparandet. Vid utformningen av finanspolitiken måste en avvägning göras mellan behovet av att stödja tillväxt och sysselsättning och behovet av att återföra det offentliga sparandet till av BNP i takt med att konjunkturläget förbättras. Mot bakgrund av den nu bedömda konjunkturutvecklingen, med ett relativt svagt resursutnyttjande och en fortsatt hög arbetslöshet, bör finanspolitiken enligt regeringen stödja återhämtningen 2014. 5.2De budgetpolitiska målens roll för att nå målen för finanspolitiken Eftersom det finns flera mål för finanspolitiken måste regeringen kontinuerligt göra avvägningar mellan de olika målen och ibland uppstår det målkonflikter, vilket tvingar fram prioriteringar. De budgetpolitiska målen, dvs. överskottsmålet, utgiftstaket och det kommunala balanskravet, används i den politiska beslutsprocessen för att skapa förutsättningar för att finanspolitikens överordnade mål ska kunna nås på ett sätt som säkerställer att finanspolitiken är långsiktigt hållbar. Erfarenheter av tidigare statsfinansiella kriser visar på vikten av tydliga budgetpolitiska mål och en väl utformad budgetprocess för att det överordnade finanspolitiska målet ska kunna nås. De budgetpolitiska målen har även varit viktiga för att stärka finanspolitikens transparens och trovärdighet. Det är viktigt att betona att syftet med ett budgetpolitiskt ramverk inte är att frånta demokratiskt valda företrädare beslutanderätten över finanspolitiken. Det är varken möjligt eller önskvärt att ersätta den politiska beslutsprocessen med mekaniska regler. Det politiska systemet kan dock använda sig av mål och principer som bidrar till att göra finanspolitiken långsiktigt hållbar. Ett trovärdigt budgetpolitiskt ramverk, med tydliga mål och restriktioner, kan i hög grad bidra till att finanspolitiken utformas på ett långsiktigt hållbart sätt. Det svenska ramverket, med överskottsmålet, utgiftstaket och det kommunala balanskravet, spelar därför en avgörande roll när storleken på budgetutrymmet eller besparingsbehovet fastställs. Det är dock viktigt att poängtera att regeringen vid utformningen av den övergripande inriktningen på finanspolitiken gör en bred analys genom att utöver de budgetpolitiska målen även ta hänsyn till de övergripande målen för finanspolitiken, finanspolitikens långsiktiga hållbarhet och den osäkerhet om framtiden som alltid finns. Det svenska budgetramverkets förhållande till EU- rättens krav behandlas i avsnitt 12. Uppföljningar visar att det inte är ovanligt att bedömningen av det strukturella sparandet för ett utfallsår (dvs. då det finansiella sparandet är känt) ändras med av BNP från en bedömning till en annan. Den genomsnittliga skillnaden mellan den lägsta 5.3Uppföljning av överskottsmålet respektive högsta bedömningen av det Överskottsmålet anger att det finansiella sparandet i den offentliga sektorn ska motsvara av BNP i genomsnitt över en konjunkturcykel. Att överskottsmålet är formulerat som ett genomsnitt över en konjunkturcykel, i stället för som ett årligt sparkrav på av BNP, är motiverat av stabiliseringspolitiska skäl. Om målet skulle vara 1 procents sparande varje enskilt år skulle finanspolitiken behöva stramas åt när konjunkturen försvagas för att säkerställa att det årliga målet nåddes. Politiken skulle då förstärka konjunktursvängningarna när de automatiska stabilisatorerna inte skulle tillåtas verka fritt. Att målet är formulerat som ett genomsnitt över en konjunkturcykel gör det dock svårare att följa upp om finanspolitiken ligger i linje med målet.104 Eftersom överskottsmålet främst utgör ett framåtblickande riktmärke för finanspolitiken följs målet i första hand upp i ett framåtblickande perspektiv. En bakåtblickande analys görs dock för att se om det funnits systematiska fel i finanspolitiken som riskerar att minska sannolikheten för att målet ska nås . I tabell 5.2 redovisas det genomsnittliga finansiella sparandet med utfallsdata och de indikatorer som används för att stämma av budgetutrymmet eller besparingsbehovet mot överskottsmålet i ett framåtblickande perspektiv. Vid bedömningen av dessa indikatorer är det viktigt att ha den betydande prognososäkerheten i åtanke. En genomgång av prognoser för det finansiella sparandet i den offentliga sektorn under innevarande år gjorda 2000–2011 visar att prognosfelen i genomsnitt är så stora som av BNP. Även bedömningen av det strukturella sparandet är mycket osäker. 104 Se avsnitt 4 i budgetpropositionen (prop. 2011/12:1 Förslag till statens budget, finansplan m.m.) och skrivelsen för finanspolitiken (skr. 2010/11:79) för en mer utförlig beskrivning av uppföljningen av överskottsmålet. strukturella sparandet ett utfallsår uppgick – av BNP. Om bedömningen revideras på detta sätt kan storleken på budgetutrymmet ändras kraftigt. Bakåtblickande analys av måluppfyllelsen –uppgick det finansiella sparandet i den offentliga sektorn till i genomsnitt av BNP. Justerat för det genomsnittliga resursutnyttjandet låg dock det genomsnittliga finansiella sparandet på av BNP. Detta tyder på att det genomsnittliga finansiella sparandet i den offentliga sektorn 2003–2012 var i linje med överskottsmålet när hänsyn tas till konjunkturläget , och att det inte finns några systematiska avvikelser i finanspolitiken som kan påverka måluppfyllelsen framöver. Framåtblickande analys av måluppfyllelsen Sjuårsindikatorn uppgår till -0,av BNP 2012, -0,av BNP 2013 och -0,av BNP 2014. Eftersom BNP-gapen bedöms vara stora i negativa termer under dessa år är den konjunkturjusterade sjuårsindikatorn högre än den ojusterade. Den konjunkturjusterade indikatorn pekar på ett sparande något över den målsatta nivån 2012 som sedan sjunker under målsatt nivå 2013 och 2014. Om vikt tillmäts både den ojusterade och den konjunkturjusterade sjuårsindikatorn ligger det finansiella sparandet av BNP samtliga –2014. Det strukturella sparandet bedöms vara lägre än av BNP 2012–2015 för att sedan öka till något 2017. Denna indikator pekar således på ett sparande som ligger under överskottsmålets nivå fram vid en oförändrad politik, utöver de åtgärder som föreslås i denna proposition. Tabell 5.2 Finansiellt sparande i offentlig sektor samt indikatorer för avstämning mot överskottsmålet Procent av BNP respektive potentiell BNP Utfallsdata och prognoser 2013–2017 -0,6 -1,2 -1,5 -0,4 -0,8 -0,6 -0,4 -2,7 -3,5 -3,0 -2,1 -1,0 -0,2 -3,2 -2,4 -2,0 -1,2 1 Konjunkturjusteringen görs genom att indikatorvärdet minskas med BNP-gapet multiplicerat med elasticiteten 0,55. Källor: och egna beräkningar. Sjuårsindikatorn och det strukturella sparandet visar att det finansiella sparandet i den offentliga sektorn ligger under den målsatta nivån 2012– 2015. Eftersom bedömningen bygger på en oförändrad finanspolitik efter det att de åtgärder som föreslås i denna proposition genomförts stärks det finansiella sparandet gradvis därefter så att det överstiger av BNP mot slutet av perioden. En jämförelse med andra bedömningar av det strukturella sparandet Det strukturella sparandet är en bedömning av hur stort det faktiska finansiella sparandet skulle vara om ekonomin inte påverkades av det aktuella konjunkturläget eller andra engångseffekter. Det strukturella sparandet kan beräknas på olika sätt, men bygger i princip på två olika delar, förutom bedömningen av det faktiska finansiella sparandet. För det första görs en bedömning av det aktuella konjunkturläget och nivån på potentiell BNP, dvs. hur långt från ett balanserat resursutnyttjande ekonomin befinner sig.105 För det andra görs en bedömning av hur det offentliga sparandet påverkas av det aktuella konjunkturläget. Till skillnad från det faktiska finansiella sparandet publiceras inte något allmänt accepterat utfall för det strukturella sparandet, utan bedömningarna skiljer sig åt även för redan passerade år. Vid en jämförelse av de olika bedömningarna är det viktigt att beakta att de har gjorts och bygger på olika antaganden om den framtida politiken (se fördjupningsrutan Jämförelse med andra bedömares prognoser för svensk ekonomi). Regeringens bedömning av det strukturella sparandet, som bygger på en oförändrad politik efter 2014, ligger 2013 över övriga aktörers bedömningar (se tabell 5.3). Även ligger regeringens bedömning högt om hänsyn tas till att de andra bedömningarna, förutom , inte beaktar de åtgärder som förslås i denna proposition. Tabell 5.3 Bedömningar av strukturellt sparande 2013–2017 Procent av BNP eller potentiell BNP -0,8 -0,8 -0,1 -0,9 -0,6 -0,1 -0,2 -1,4 -0,8 räknar i sin bedömning med en permanent diskretionär budgetförsvagning om 2014, och att regeringen sedan genomför aktiva budgetförstärkningar och 2017 för att överskottsmålet ska nås 2017. Detta antagande får till följd att det strukturella sparandet stärks relativt snabbt .