prop · H003108 · 2013-03-12 00:00:00 — Utredningen har visserligen inte närmare bedömt i vilken utsträckning enskilda gärningar inte blir föremål för utredning eller åtal till följd av preskription. 2012/13:108 myndigheten framhållit torde emellertid effekten av en förändring av preskriptionsbestämmelserna bli högst marginell med hänsyn till svårig- heterna att utreda mindre allvarliga brott och endast få ytterligare gär- ningar skulle förväntas bli föremål för åtal. Att beräkna preskriptionsti- den med utgångspunkt i straffskalan för fridskränkningsbrottet skulle dessutom medföra en risk för att det dömdes till ansvar också för en- skilda gärningar som redan var preskriberade när övriga gärningar be- gicks. Regeringen och har tidigare tagit ställning mot att av- skaffa eller förlänga preskriptionsfristerna för bl.a. fridskränkningsbrott (prop. 2009/10:50, bet. 2009/10:JuU10; jfr också prop. 2010/11:45, bet. 2010/11:JuU5). Regeringen gör inte någon annan bedömning . Slutligen har Hovrätten för ifrågasatt behovet av en särskild reglering för fall där gärningarna begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor med eller har bott tillsammans med under äktenskapsliknande former. Regeringen kan emellertid konstatera att, även om det förekommer såväl att kvinnor använder våld mot närstående män som våld i samkönade relationer, vilket är lika allvarligt, denna slags brottslighet ändå främst drabbar kvinnor. De som utsätter dem för brotten är också ofta män som de har eller har haft ett partnerförhållande med. Det finns alltjämt skäl för att behålla den särskilda rubriceringen som är inriktad på mäns kränkningar av närstående kvinnor. Roks har ansett att grov kvinnofridskränkning bör anges före grov fridskränkning. Enligt regeringen bör dock den könsne- utrala bestämmelsen om grov fridskränkning fortfarande ange ramen för bestämmelsernas tillämplighet. Regeringen föreslår därför inte någon ändring av den lagtekniska ut- formningen av fridskränkningsbrotten. Fler brottstyper ska ingå i fridskränknings- Regeringens förslag: Skadegörelsebrott och överträdelse av kontakt- förbud ska kunna omfattas av grov fridskränkning och grov kvinno- Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat utan erinran förslaget att även skadegörelse och överträdelse av kontakt- förbud ska kunna ingå i grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning, däribland ombudsmän (), , Lunds tingsrätt, , , , , , , Brottsof- fermyndigheten, , , , i , i , Kri- minologiska institutionen vid , Nationellt centrum för kvinnofrid (NCK) vid , Juridiska fakultetsstyrelsen vid , vid , RFSL , bisexuellas och transpersoners rät- tigheter, (), Riksorganisation- en för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks), advokatsam- fund, , Kvinnolobby och Kvinno- och . Hovrätten för och har ifrågasatt att överträdelse av kontaktförbud bör ingå. har också, liksom , ifrågasatt att skadegörelsebrotten bör ingå. Hovrätten har vidare, liksom vid uni- versitet, förespråkat att ärekränkningsbrotten bör ingå. RFSL, Roks och Kvinnolobby har också förespråkat detta och även att övergrepp i rättssak bör ingå. Dessutom har bl.a. Djurens rätt anfört att våld eller hot om våld mot familjens djur måste kunna beaktas inom ramen för ett fridskränkningsbrott. Skälen för regeringens förslag: Utifrån att den lagtekniska utform- ningen inte ska förändras bör övervägas att stärka det straffrättsliga skyddet genom att låta grov fridskränkning och grov kvinnofridskränk- ning omfatta fler brottstyper. En utgångspunkt när fridskränkningsbrotten infördes var att de skulle omfatta sådana straffbara gärningar som typiskt sett kan ingå i en kränk- ning av en närstående person och typiskt sett utgör ett direkt angrepp på den personliga integriteten. Detta bör gälla även fortsättningsvis. Det står också klart att de brottstyper som redan omfattas, nämligen brott mot liv och hälsa (3 kap. ), brott mot frihet och frid (4 kap.) och sexualbrott (6 kap.), är av sådant slag. De ytterligare brottstyper som skulle omfattas måste därför utgöra ett likartat angrepp på den personliga integriteten. Brottstyper som väsentligen syftar till att skydda ett annat intresse bör däremot inte omfattas. Även med beaktande av vad Lagrådet anfört bör sålunda t.ex. de rena förmögenhetsbrotten inte omfattas, även om de ibland kan utgöra del av brottslighet riktad mot närstående. Överträdelse av kontaktförbud är den brottstyp som enligt regeringen ligger närmast till hands att omfattas av fridskränkningsbrotten. Såväl i samband med införandet av fridskränkningsbrotten som senare (se t.ex. Brottsförebyggande rådets rapport 2003:2) har ifrågasatts om inte sådana överträdelser borde omfattas. Visserligen har, som uttalades när fridskränkningsbrotten infördes, överträdelse av kontaktförbud ett delvis annat skyddsintresse än brott som riktas direkt mot person och det inne- bär formellt sett en överträdelse av ett särskilt meddelat förbud. Syftet med kontaktförbudet är dock att skydda en enskild person. En överträ- delse av förbudet kan innebära en kränkning av den personliga integrite- ten hos den person som förbudet är avsett att skydda och denne har också enligt förarbeten och rättspraxis ansetts ha ställning som målsägande vid brottet. En sådan integritetskränkning kan också typiskt sett innebära att självkänslan hos den drabbade skadas. Enligt utredningens genomgång av domar är det inte ovanligt att det döms för överträdelser av kontakt- förbud jämte gärningar som utgör grov kvinnofridskränkning mot samma målsägande. Överträdelse av kontaktförbud kan numera också utgöra olaga förföljelse vilket liksom grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning förutsätter att gärningarna är led i en upprepad kränkning av offrets integritet. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen och de flesta remissinstanserna, att överträdelse av kontaktförbud bör omfattas av fridskränkningsbrotten. Det finns också skäl 12 kap. bör kunna utgöra grov fridskränkning och grov Enligt utredningen är brottet skadegörelse förhål- landevis vanligt förekommande jämte de gärningar som utgör Att skadegörelse förekommer i samband med upp- repade kränkningar av närstående personer bekräftas också i Brottsföre- byggande rådets rapport 2006:3, Stalkning i , och av flera remiss- Visserligen riktar sig skadegörelsebrotten inte mot annans liv, hälsa, frihet eller frid utan i stället mot annans egendom. brottet riktar sig mot en närstående person med syftet att förstöra eller skada dennes egendom måste det dock anses utgöra ett direkt angrepp på offrets integritet. Så kan ofta vara fallet t.ex. om per- sonliga eller andra föremål såsom kläder, mobiltelefoner, fotografier eller ärvda föremål kanske med stort affektionsvärde skadas eller förstörs. Som Djurens rätt anfört torde det även förekomma att gärningsmannen i samband med kränkningar av en närstående också använder våld mot offrets djur vilket, i den utsträckning djuret skadats till men för målsä- gandens rätt, ska bedömas som skadegörelse. innefatta ett ofredande eller ett hemfridsbrott, vilka brottstyper 2010/11:45, Förbättrat skydd mot stalkning, funnit att skadegörelsebrot- ten bör anses kunna utgöra led i en upprepad kränkning av någons in- tegritet vid tillämpning av brottet olaga förföljelse. Skäl saknas att i detta sammanhang göra en annan bedömning. Det är vidare uppenbart att såd- ana integritetskränkningar som ett skadegörelsebrott under angivna för- hållanden innefattar typiskt sett är ägnade att skada självkänslan hos den som drabbas. I det avseendet torde inte den omständigheten som Söder- törns tingsrätt pekat på, att det kan vara svårt att avgöra om egendomen är gemensamt ägd eller målsägandens personliga, vara av någon avgö- rande betydelse. Mot den bakgrunden anser regeringen att skadegörelse- brotten bör kunna ingå i brotten grov fridskränkning och grov kvinno- fridskränkning. När det sedan gäller ärekränkningsbrotten förtal och förolämpning en- ligt 5 kap. står det, som utredningen konstaterat, klart att kränkande och nedsättande tillmälen är relativt vanligt förekommande i samband med grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning. Även om kriminaliseringen tar sikte på den missaktning som kan följa av ned- sättande uppgifter så innebär ärekränkningsbrotten ett angrepp på offrets integritet. Detta talar för att låta dem omfattas av fridskränk- ningsbrotten. Med hänsyn till de särskilda åtalsreglerna för dessa brott har utredningen dock funnit att ärekränkningsbrott inte bör omfattas. Enligt utredningen beaktas dessutom kränkande och nedsättande yttran- den i viss utsträckning ändå av domstolarna , genom att uttalanden som gjorts i samband med andra brottsliga gärningar påverkar brottslig- hetens straffvärde (jfr NJA 2004 s. 437). De kan också beroende på om- ständigheterna utgöra sådant hänsynslöst beteende som innebär ofre- dande vilket omfattas av fridskränkningsbrotten. Flera remissinstanser har däremot ansett att fridskränkningsbrotten även borde omfatta äre- kränkningsbrotten. Ett par av dessa har emellertid påpekat att nuvarande åtalsregler för ärekränkningsbrotten hindrar detta. Ärekränkningsbrott åtalas primärt endast av målsäganden. Åklagarens åtalsrätt för förtal och även grovt förtal är inskränkt till fall där målsä- ganden är eller målsäganden angett brottet till åtal, och åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Allmänt åtal för förtal och grovt förtal är sålunda avsett endast för särskilt kvalificerade fall. Avsikten är att allmänt åtal ska väckas endast i rena undantagsfall. Såvitt avser förolämpning gäller ytterligare begränsningar i åklagarens åtalsrätt. I samband med införandet av fridskränkningsbrotten gjorde regeringen bedömningen att den praktiska nyttan av att låta fridskränk- ningsbrotten omfatta förtal och förolämpning starkt kunde ifrågasättas mot bakgrund av de särskilda åtalsreglerna (prop. 1997/98:55 s. 79 f.), och samma bedömning gjordes vid införandet att brottet olaga förföljelse (prop. 2010/11:45 s. 70 f.). Dessa skäl gör sig alltjämt gällande. Frågan om ärekränkningsbrotten bör kunna utgöra ett fridskränkningsbrott hänger alltså samman med i vilken utsträckning ärekränkningsbrotten i allmänhet bör ligga under allmänt åtal. Den frågan kan inte bedömas i detta sammanhang. Det framstår inte heller som möjligt att nu reglera detta enbart för ärekränkningsbrott som ingår i ett fridskränkningsbrott. Regeringen föreslår därför inte att ärekränkningsbrotten ska omfattas. vill regeringen framhålla att den omständigheten att ett äre- kränkningsbrott inte omfattas av fridskränkningsbrotten inte gör gärning- en straffri utan i så fall ska dömas särskilt för ärekränkningsbrottet. RFSL, Roks och Kvinnolobby har förordat att även övergrepp i rättssak ska kunna ingå. Detta brott syftar dock till att tillgodose det allmänna intresset av att talan eller utsaga vid domstol eller annan myn- dighet inte påverkas otillbörligen. Den våldsanvändning eller det hot som gärningen innefattar och som i och för sig ofta utgör en kränkning av den utsatta personens integritet har också kvalificerats genom en strängare straffskala. Regeringen anser därför, i likhet med de flesta remissinstanserna, att övergrepp i rättssak inte ska omfattas av fridskränkningsbrotten utan att domstolen även fortsättningsvis bör döma särskilt för sådana brott. Av liknande skäl bör inte, vilket bl.a. Djurens rätt ansett, djurplågeri omfattas. Det brottet skyddar djurets och inte ägarens intresse. Om gär- ningen innefattar ett olaga hot eller ett skadegörelsebrott bör, med hänsyn till de skilda skyddsintressena, dömas för djurplågeri i brottskonkurrens med det andra brottet. Både olaga hot och skadegörelse kommer enligt regeringens förslag att kunna utgöra fridskränkningsbrott. Skäl för att någon annan brottstyp ska omfattas har inte framkommit. Förutom brott mot liv och hälsa, brott mot frihet och frid och sexualbrott bör följaktligen skadegörelsebrott och överträdelse av kontaktförbud omfattas av fridskränkningsbrotten. Lagtekniskt bör detta, såvitt avser skadegörelsebrotten, åstadkommas genom att det i straffbestämmelsen hänvisas till brottsliga gärningar enligt, förutom 3, 4 och 6 kap., även 12 kap. . Därmed kommer också försök och förberedelse att omfattas i den utsträckning ansvar för detta är särskilt föreskrivet (se 12 kap. 5 §). Att 12 kap. också omfattar vissa brottstyper som sällan eller aldrig torde utgöra led i en upprepad kränkning av nå- gons integritet, nämligen sådan åverkan som består i tillgrepp av vissa naturprodukter samt tagande av olovlig väg, hindrar enligt regeringen inte den föreslagna lagtekniken. Den innebär vidare att för det fall ytter- 2012/13:108 ligare straffbestämmelser tillkommer i något av de angivna kapitlen kommer dessa bestämmelser att omfattas utan att det behöver anges särskilt. I fråga om brott mot lagen (1988:688) om kontaktförbud är det emellertid endast överträdelse av kontaktförbud som bör omfattas varför detta bör anges uttryckligen. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att den som begår brottsliga gärningar enligt 3, 4, 6 eller 12 kap. eller enligt 24 § lagen om kontaktförbud mot en närstående eller tidigare närstående person döms, om var och en av gärningarna har utgjort led i en upprepad kränk- ning av personens integritet och gärningarna har varit ägnade att allvar- ligt skada personens självkänsla, för grov fridskränkning eller, om gär- ningarna har begåtts av en man mot en kvinna som han är eller har varit gift med eller som han bor eller har bott tillsammans med under äkten- skapsliknande förhållanden, för grov kvinnofridskränkning. Regeringens förslag: Straffminimum för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning ska höjas från fängelse till fängelse . Utredningens bedömning överensstämmer inte med regeringens. Ut- redningen har ansett att straffskalan inte bör ändras. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har instämt i utred- ningens bedömning eller lämnat den utan erinran, däribland Hovrätten för , , , Rikspolissty- relsen, i , vid , och (). , som också ansett att straffminimum inte bör höjas, har dock påtalat att straffskalan måste användas på det sätt som avsetts med straffskärpningar för all- varliga våldsbrott. har särskilt pekat på att en höj- ning av minimistraffet skulle riskera att medföra en återhållsamhet från domstolar att bedöma gärningar som fridskränkningsbrott när det inte förekommer några mer allvarliga gärningar, såsom misshandel av nor- malgraden, vilket i sin tur skulle innebära att det ursprungliga syftet med lagstiftningen motverkas. för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks), Kvinnolobby och Kvinno- och har förespråkat att straffminimum höjs till fängelse. Skälen för regeringens förslag: Att kränka en annan person genom upprepade likartade gärningar är normalt betydligt allvarligare än om det inte finns något samband mellan gärningarna, vilket ska avspegla sig i bedömningen av straffvärdet. Detta gäller i än högre grad när det rör sig om gärningar som riktas mot närstående personer. Införandet av brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning motiverades sålunda av behovet att ytterligare understryka allvaret i brottslighet som riktar sig mot personer i nära relationer och som präglas av att den sammantaget är ägnad att systematiskt kränka den utsatta personen. straffskala än vad som gäller för de enskilda brotten skulle en generell höjning av straffvärdet åstadkommas för sådana var för sig relativt lind- riga gärningar. Minimistraffet bestämdes till fängelse och maximistraffet till fängelse . Regeringen har genomfört en rad reformer i syfte att förstärka det straffrättsliga skyddet och åstadkomma skärpta straff för vissa typer av brott där detta varit befogat. Straffskalorna har ändrats för t.ex. mord, grov misshandel, grov utpressning, grovt vållande till annans död och köp av sexuell tjänst. Dessutom syftar brottet olaga förföljelse, som infördes , till att höja straffnivån för och förstärka det straff- rättsliga skyddet mot trakasserier och förföljelse. Mot den bakgrunden och som ett led i arbetet med att förebygga och bekämpa brott i nära relationer finns det anledning att överväga om nuva- rande straffmätningspraxis för fridskränkningsbrotten fullt ut motsvarar brottslighetens allvar. Av den officiella kriminalstatistiken samt rap- port Domstolarnas påföljdspraxis vid vissa våldsbrott (2007) och utred- ningens egen praxisgenomgång framgår att medelvärdet för utdömd fängelsetid varierat för grov fridskränkning och varit tio eller för grov kvinno- fridskränkning. Fängelse har dömts ut i ca tre fjärdedelar av fallen och i flertalet övriga fall har påföljden bestämts till skyddstillsyn, ofta förenat med kontraktsvård. Den straffmätningsreform som genomfördes och som syftade till en generell höjning av straffnivåerna för allvarliga våldsbrott (se prop. 2009/10:147, Skärpta straff för allvarliga våldsbrott m.m.) avser även fridskränkningsbrotten. Med den nya straffmätningspraxis som den re- formen syftade till skulle följaktligen straffnivån för fridskränkningsbrot- ten höjas ytterligare. Också regeringens förslag att skadegörelsebrott och överträdelse av kontaktförbud ska omfattas av fridskränkningsbrotten bör rimligen påverka straffnivån i höjande riktning eftersom fler gärningar kommer att kunna ingå i ett fridskränkningsbrott. Brottslighetens allvar måste emellertid också återspeglas i straffskalan. Straffet ska, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Ett allvarligare brott ska bestraf- fas strängare än ett mindre allvarligt brott och lika allvarliga brott ska bestraffas lika strängt. Straffminimum ska därmed återspegla brottsty- pens allvar på en lägsta nivå. I det avseendet är det inte av någon avgö- rande betydelse huruvida reform fått den avsedda effekten såvitt avser fridskränkningsbrotten. Det finns därför inte anledning att som Lagrådet har förespråkat invänta Brå:s utvärdering av reformen innan en ändring av straffminimum övervägs. Utredningen har bedömt att straffskalan är väl avvägd och har därför inte föreslagit någon ändring. I det avseendet har utredningen särskilt påpekat att fridskränkningsbrotten kan se mycket olika ut och på en lägsta nivå utgöras av exempelvis några fall av olaga hot, ringa miss- handel och ofredande . Å andra sidan kan ett sådant brott också utgöras av systematiska, återkommande och allvarliga övergrepp . Därför måste straffskalan enligt utredningen ge ett mycket stort utrymme för att beakta betydande variat- ioner i svårhetsgrad. Att ytterligare markera brottslighetens allvar genom en höjning av straffminimum till , vilket särskilt övervägts, skulle enligt utredningen medföra en alltför stor skillnad jämfört med om det i stället hade dömts för var och en av gärningarna. En stor majoritet av remissinstanserna, däribland domstolarna, , Rikspo- lisstyrelsen och , har ställt sig bakom utredningens bedömning eller lämnat den utan erinran. Regeringen kan för sin del inte fullt ut ställa sig bakom utredningens slutsatser. Visserligen står det klart att brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning i första hand tar sikte på gärningar som var för sig kan sägas vara relativt lindriga, även om de också kan innefatta allvarligare gärningar. En alltför stor skillnad i bedömningen av brotts- lighetens samlade straffvärde när gärningarna bedöms som fridskränk- ningsbrott i förhållande till om det i stället skulle ha dömts för vart och ett av dem vore inte acceptabel. Den tillämpliga straffskalan måste följaktligen medge en adekvat straffvärdebedömning både för fall bestå- ende av t.ex. en lång rad allvarliga misshandelsbrott, och situationer där de brottsliga gärningarna utgörs av ett mindre antal förhållandevis lind- riga brott såsom hemfridsbrott och ofredanden. Grövre brott, såsom våld- täkt och grov misshandel, omfattas däremot inte eftersom deras straffska- lor är strängare än fridskränkningsbrottens. kan det enligt rege- ringen ifrågasättas om nuvarande straffminimum på sex månaders fäng- else, ens med hänsyn till vad som sagts, på en lägsta nivå återspeglar straffvärdet för en serie brottsliga gärningar som är så kvalificerade att de kan anses vara ägnade att allvarligt skada offrets självkänsla. Även i de fall fridskränkningsbrottet utgörs av gärningar som var för sig framstår som förhållandevis lindriga är det, när det gäller gärningar som ingår i ett mönster som sammantaget leder till att den kränkta personen bryts ner, tveksamt om brottet verkligen kan anses vara påtagligt mindre allvarligt än ett enstaka fall av t.ex. grov misshandel. Detta talar för en höjning av straffminimum. Grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning utgör i praktiken en slags konkurrensreglering, där det i stället för att döma för de olika brottsliga gärningarna enligt respektive lagrum ska dömas för fridskränkningsbrottet. Det är också bl.a. med hänsyn till detta som ut- redningen och flertalet remissinstanser inte förespråkat ett höjt minimi- straff eftersom det skulle leda till stor skillnad i straffmätningen beroende på om det skulle dömas för ett fridskränkningsbrott eller för de enskilda brotten var för sig. Vid fastställande av straffskalorna för ett brott har enbart vissa särskilda straffminimum använts, nämligen förutom fängelseminimum även fängelse , , , , och . Med hänsyn till fridskränkningsbrottens särskilda karaktär av konkurrensre- glering finns det dock skäl som talar för att straffminimum inte nödvän- digtvis måste bestämmas i enlighet med de minimistraff som gällt för enskilda brottsliga gärningar. Det främsta skälet är att det alltid krävs att flera brottsliga gärningar normalt minst tre föreligger för att det ska dömas för ett fridskränkningsbrott. De måste dessutom ha kvalifice- rats genom att var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränk- ning av den utsatta personens integritet och att gärningarna varit ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. När det gäller vilket straffmi- nimum som i ett sådant fall bör väljas framstår fängelse som lämpligt när fängelse inte tillräckligt återspeglar brottslighetens straffvärde på en lägsta nivå som en höjning till inte bör göras. En höjning av minimistraffet till nio månaders fäng- else för grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning skulle inne- bära att straffet bättre skulle återspegla den samlade brottslighetens straffvärde på en lägsta nivå och därutöver leda till en generell höjning av straffnivån för brottstypen, vilket enligt regeringen bör eftersträvas. Sam- tidigt skulle straffskalan fortfarande ge ett tillräckligt utrymme för en adekvat straffvärdebedömning för de minst allvarliga fallen, där fridskränkningsbrottet består av en serie förhållandevis lindriga gärning- ar. Därmed skulle skillnaden i straffmätningen inte bli oacceptabelt stor beroende på om det döms för de enskilda gärningarna eller för fridskränkningsbrottet. är det angeläget att ett höjt straffminimum också får ett ge- nomslag i praktiken. Utredningen har befarat att en höjning av straffmi- nimum skulle kunna medföra en återhållsamhet från domstolar att be- döma gärningar som fridskränkningsbrott när det inte förekommer några mer allvarliga gärningar, såsom misshandel av normalgraden. Också har, liksom Lagrådet, särskilt framhållit den risken och påpekat att det ursprungliga syftet med lagstiftningen därmed riske- rar att motverkas. Några ändringar i de grundläggande förutsättningarna för fridskränkningsbrotten föreslås dock inte. Med en höjning från sex till nio månaders fängelse, vilket enligt regeringen motsvarar brottslighetens straffvärde på en lägsta nivå, finns det inte anledning att tro annat än att domstolarna kommer att tillämpa lagstiftningen på avsett vis.