prop · H10347 · 2013-11-19 00:00:00 — En ytterligare avhållande faktor är risken att behöva betala sina egna och motpartens rättegångskostnader (se vidare avsnitt 8). Särskilt när det rör sig om förtal i medierna innebär de processuella reglerna att det kan råda en stor obalans mellan målsäganden och motparten. Dessa förhållanden har påtalats tidigare och förslag har lämnats för att det allmänna ska ta ett större ansvar för att lagföra ärekränkningsbrotten. föreslog i sitt betänkande att allmänt åtal skulle gälla som huvudregel även för förtal och förolämpning (SOU 1975:102 s. 310 f.). Förslaget ledde emellertid inte till någon åtgärd från lagstiftarens sida. föreslog i stället att kravet på särskilda skäl i åtalsprövningsregeln skulle slopas (SOU 1983:70 s. 255 f.). Departementschefen ansåg dock inte att förslaget skulle genomföras eftersom han hade svårt att bilda sig en uppfattning om vad ändringen skulle leda till i praktiken och ansåg att det var tveksamt om borttagandet av kravet på särskilda skäl skulle medföra någon markant förändring av åtalspraxis (prop. 1986/87:151 s. 44 f.). har dock samhället förändrats. Framför allt internet har möjliggjort en mycket stor och snabb spridning av information. Informationen är lätt sökbar och blir ofta kvar på internet . Detta är givetvis i allmänhet positivt ur ett yttrandefrihets- och demokratiperspektiv, men inte när det rör sig om brottsliga meddelanden, t.ex. förtal. Det kan antas att den stora och snabba spridningen, tillsammans med det förhållandet att uppgifterna finns kvar på internet och är sökbara , medför andra och svårare konsekvenser för den som anser sig förtalad än andra mer traditionella publiceringar. Det har också uppmärksammats att klimatet i olika diskussionsfora är hårt och att många, inte minst unga personer, hängs ut på nätet på ett sätt som kan drabba dem avsevärt. Framför allt mot bakgrund av denna utveckling anser regeringen, i likhet med kommittén, att det finns skäl att stärka enskilda personers processuella skydd när de utsätts för förtal eller förolämpning genom att det allmänna i något större utsträckning än ansvarar för att ärekränkningsbrott beivras straffrättsligt. Kommittén föreslår att det bör ske genom att möjligheten att väcka allmänt åtal för förtal och förolämpning utvidgas. Regeringen instämmer i kommitténs förslag. En viss utvidgning av möjligheten till allmänt åtal möjliggör bl.a. något fler ingripanden från det allmännas sida mot förtal och förolämpningar på internet. Sådana brott är vanligast på hemsidor som inte omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen. Enligt kommittén bör dock förändringarna inte bara gälla för sådana hemsidor utan även på det grundlagsskyddade området samt för förtal och förolämpningar som tar sig andra uttryck. Regeringen instämmer i denna bedömning. En lämplig avvägning är, som kommittén föreslår, att det inte längre ska krävas särskilda skäl för att väcka allmänt åtal. Kravet på att åtal ska vara påkallat ur allmän synpunkt bör dock finnas kvar. Dessutom ska även kravet på angivelse när målsäganden är och de begränsningar avseende förolämpning som anges i bestämmelsens första stycke, p. 2–4 alltjämt gälla. Utredningen har inte föreslagit att åtalsprövningsregeln för förtal av avliden bör ändras (5 kap. 5 § andra stycket ). Inte heller regeringen ser något sådant behov. I förarbetena till gällande lag ges som enda exempel på när det föreligger särskilda skäl ur allmän synpunkt att en innehavare av en allmän befattning utsätts för förtal som avser hans åtgärder i befattningen (prop. 1962:10 del C s. 184 f.). Allmänt åtal har dock ansetts möjligt även i andra särskilt kvalificerade fall. Borttagandet av kravet på särskilda skäl innebär att det inte längre ska behöva röra sig om de mest kvalificerade fallen. Ribban för allmänt åtal sänks alltså något. Allmänt åtal bör kunna väckas när en fällande dom kan förväntas och det finns antingen ett klart samhällsintresse av att brottet beivras eller starka skäl med hänsyn till målsäganden att det allmänna medverkar. Det kan t.ex. vara situationer när en enskild drabbas mycket hårt av att bli förtalad eller förolämpad. Det gäller åtminstone om det framstår som en naturlig 2013/14:47 insats från samhällets sida att beivra brottet. Lika lite som bör det bli aktuellt att väcka allmänt åtal för förtal eller förolämpning som t.ex. är ett led i en pågående maktkamp eller smutskastning mellan olika grupperingar inom en organisation eller en liknande sammanslutning. ombudsmän framhåller att Justitiekanslern inte bör agera som ett slags ombud för målsäganden utan endast bör agera i de fall där det finns ett samband med uppgiften att företräda staten. invänder att ärekränkningsbrotten även bör vara målsägandebrott och att det är viktigt att åklagare har möjlighet att utan mer ingående undersökningar avvisa obefogade anmälningar. Förslaget ändrar emellertid inte på huvudregeln att ärekränkningsbrotten är målsägandebrott. När det gäller åklagarnas arbete med inkomna anmälningar bör redan kravet på att åtal ska vara påkallat ur allmän synpunkt innebära att åklagare även fortsättningsvis i de flesta fall kommer att kunna avfärda obefogade anmälningar utan någon mer ingående utredning. Justitiekanslerns åliggande att särskilt iaktta yttrandefrihetsintresset är också en garant för att Justitiekanslern inte kommer att bli något allmänt ombud för enskilda som anser sig förtalade i grundlagsskyddade medier. Konsekvenser för tryck- och yttrandefriheten Ett antal medier och branschorganisationer för vissa medier påtalar att förslaget riskerar att medföra en större försiktighet hos medierna på grund av den ökade risken att drabbas av ett allmänt åtal – och därmed negativa konsekvenser för yttrandefriheten. Denna invändning måste övervägas noggrant. Det är viktigt att en förbättring för den enskilde inte påverkar tryck- och yttrandefriheten på ett skadligt sätt. Mediernas farhågor bygger på antagandet att allmänt åtal kommer att kunna väckas i fler fall än tidigare, vilket kan tänkas leda till fler fällande domar. Detta kan i sin tur komma att påverka medierna när de fattar beslut om vad som ska publiceras eller inte. Denna farhåga ska dock inte överdrivas. Det är inte fråga om en utökning av det straffbara området. Fler gärningar kommer alltså inte vara straffbara utan det handlar endast om en ökad möjlighet till allmänt åtal. Huvudregeln kommer dock fortfarande vara att målsäganden själv får väcka enskilt åtal. Möjligheten till allmänt åtal kommer dessutom att vara begränsad på det grundlagsskyddade området eftersom Justitiekanslern ska iaktta den s.k. instruktionen i tryckfrihetsförordningen (se avsnitt 7.1). Därför får man utgå från att Justitiekanslern inte kommer att ingripa i andra fall än då det verkligen framstår som motiverat. Dessutom måste medierna förhålla sig till gränsdragningen mellan vad som är brottsligt eller inte när de väljer vad som ska publiceras. De medier som omfattas av de etiska spelreglerna för press, radio och TV får också antas anpassa sina publiceringsbeslut efter dessa villkor. Regeringen har därför svårt att se att den föreslagna lättnaden i åtalsprövningsregeln skulle medföra någon egentlig förändring för medierna när de fattar publiceringsbeslut. Regeringen anser sammanfattningsvis att intresset av att i viss utsträckning stärka enskildas ställning i processuellt hänseende lämpligen bör tillgodoses på det sätt som kommittén har föreslagit och att tryck- och yttrandefriheten inte hindrar detta. att kravet på särskilda skäl för allmänt åtal vid ärekränkningsbrott tas Prop. 2013/14:47 bort. 8 Kvittning av rättegångskostnader 8.1Möjligheten att kvitta rättegångskostnaderna i tryck- och yttrandefrihetsmål Vid enskilt åtal gäller som huvudregel att den som förlorar målet ska ersätta motpartens rättegångskostnader (31 kap. 11 § jämförd med 18 kap. 1 § samma lag). Den särskilda kvittningsregeln i 10 kap. 4 § lagen (1991:1559) med föreskrifter på tryckfrihetsförord- ningens och yttrandefrihetsgrundlagens områden (tillämpningslagen) utgör ett undantag från denna regel. Av 14 kap. 5 § första stycket TF och 11 kap. 1 § andra stycket YGL samt 11 kap. 3 § tillämpningslagen följer att den ska tillämpas före bestämmelser. kvittningsregelns ordalydelse får rätten, om det finns skäl till det, besluta att vardera parten ska stå för sina rättegångskostnader. endast ske om frågan om brott har prövats av en jury. Kvittningsregeln kan härledas tillbaka till lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål. Enligt 10 § i den lagen fick rätten, i mål där målsäganden hade fört talan och en jury hade prövat frågan om brott förelåg, besluta att målsäganden och den tilltalade skulle stå sina egna rättegångskostnader om omständigheterna föranleda I förarbetena uttalades att bestämmelsen avsåg sådana fall där rätten hade en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn, vare sig juryns utlåtande var friande eller fällande (se SOU 1947:60 s. 297 f.). Bestämmelsen har sedan, med något förändrad lydelse men utan närmare kommentarer, förts över till tillämpningslagen (prop. 1990/91:179 s. 55). har haft i uppdrag att utreda om möjlig- heterna till kvittning bör utökas för att målsägande i större utsträckning ska våga ta den ekonomiska risken att väcka åtal för t.ex. förtal, vilket skulle kunna bidra till ett stärkt skydd för enskildas integritet. har i samband med detta arbete också funnit skäl att beakta att kvittningsregeln inte ska riskera att komma i strid med den s.k. oskyldighetspresumtionen i artikel 6.2 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna Enligt artikeln ska den som anklagas för brott betraktas som oskyldig till dess att hans skuld lagligen har fastställts. sammanhanget innebär artikeln att en person som har friats från misstankar ska betraktas som oskyldig när beslut fattas i andra frågor. Beslut får alltså inte fattas på den grunden att det fortfarande kan finnas Frågan om kvittningsbestämmelsens förenlighet med Europakon- ventionen hade vid tiden för kommitténs arbete med frågan prövats i ett beslut från Hovrätten över och som senare kom att refereras i NJA 2012 s. 940. Klagande i detta mål var en person som hade misstänkts och suttit frihetsberövad för mordet på utrikesminister Det konstaterades att han var oskyldig men hade han ägnats stor uppmärksamhet i medierna. Han väckte åtal mot för grovt förtal och begärde skadestånd. Juryn friade tidningen och han förpliktades att ersätta tidningens rättegångskostnader. Han överklagade beslutet om rättegångskostnader och yrkade, med åberopande av 10 kap. 4 § tillämpningslagen, att vardera parten skulle stå för sina kostnader. Som grund för sitt yrkande anförde han att juryns beslut var felaktigt. Hovrätten konstaterade att förarbetsuttalandena till kvittningsregeln i och för sig gav stöd för klagandens talan men att regeln måste tillämpas i enlighet med oskyldighetspresumtionen i artikel 6.2 i och praxis i anslutning till artikeln. Med hänsyn tagen till oskyldighetspresumtionen saknades det förutsättningar för rätten att göra någon egen, fingerad prövning av skuldfrågan. Hovrätten lade därför frikännandet av tidningen och ogillandet av skadeståndstalan till grund för sitt avgörande av frågan om rättegångskostnadernas fördelning och fastställde tingsrättens dom i den delen. Klaganden överklagade beslutet till och framställde samma ändringsyrkande som i hovrätten. Till stöd för sitt åberopande av kvittningsregeln gjorde han i första hand gällande att juryns frikännande var felaktigt och att det hade förekommit grovt förtal. I andra hand gjorde han gällande att han haft skälig anledning att få tvisten prövad. meddelade beslut (NJA 2012 s. 940). Domstolen konstaterade att kvittning på den förstnämnda grunden skulle komma i konflikt med oskyldighetspresumtionen i artikel 6.2 i , att genom juryns frikännande var skuldfrågan slutligt avgjord samt att den tilltalade alltså skulle betraktas som oskyldig också när rätten tog ställning till rättegångskostnaderna i målet. ansåg dock att kvittningsregeln trots detta kunde tillämpas utan att komma i konflikt med oskyldighetspresumtionen och anförde: 16.På tryckfrihetsområdet gäller särpräglade processuella förhållanden i de fall brottslighetsfrågan prövas av en jury. Juryn motiverar inte sitt utslag, och ett friande utslag kan inte överklagas. Även om juryn ska tillämpa lagen, förutsätts den kunna göra en friare bedömning av det föreliggande processmaterialet och dra andra slutsatser av detta än juristdomaren (jfr SOU 1947:60 s. 185). I vissa situationer kan den som har utsatts för en negativ publicitet ha haft en befogad anledning att få sin sak prövad i domstol, trots att målet sedan slutar med att han förlorar på grund av att juryn frikänner. Beroende på omständigheterna kan det då finnas skäl att kvitta rättegångskostnaderna. Detta innebär inte att juryns utslag inte respekteras. Bestämmelsen i 10 kap. 4 § lag ger utrymme för en sådan tillämpning. 17.De aktuella publiceringarna rörde misstanke om ett allvarligt och synnerligen uppmärksammat brott. Artiklarna innehöll detaljerade uppgifter om P.S.:s person och hans förflutna. De fick också stor spridning. Mot den bakgrunden fanns det befogad anledning för P.S. att få sin sak prövad i domstol. hur en jury skulle bedöma frågan om beaktande av det nu sagda och omständigheterna i övrigt finns det skäl att kvitta kostnaderna i avlämnade sitt betänkande innan meddelade sitt beslut. Kommittén utgick dock i sitt arbete från att mycket talade för att kvittningsregeln – om den tillämpades i enlighet med förarbetsuttalandena – ibland kunde vara oförenlig med oskyldighetspresumtionen och beaktade detta vid utformningen av förslaget till en ny kvittningsregel. Regeringens förslag: Rätten får besluta att vardera parten ska svara för sina rättegångskostnader om en målsägandes talan har ogillats men han eller hon hade särskild anledning att få saken prövad och det även i övrigt finns skäl för en sådan fördelning. Detta gäller dock endast om frågan om brott har prövats av en jury. förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén har dock föreslagit att det i lagtexten ska anges att hänsyn ska tas till parternas ekonomiska förhållanden. Remissinstanserna: ombudsmän () pekar på att Högsta domstolens beslut torde ha undanröjt det problem som kommitténs förslag utgår från. Flertalet övriga remissinstanser har avgett sina yttranden innan meddelade sitt beslut och har alltså inte kunnat kommentera beslutet. , Hovrätten för , och () tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Justitiekanslern och ställer sig positiva till en förändring av kvittningsregeln men har synpunkter på utformningen av bestämmelsen. Justitiekanslern ifrågasätter om bestämmelsen inte kan komma att tillämpas i strid med oskyldighetspresumtionen. anser att författningstexten bör ändras om den ska stämma överens med vad som beskrivs i författningskommentaren, eftersom kravet på särskild anledning är ett mycket högt krav medan exemplen i författningskommentaren tyder på en betydligt generösare tillämpning. , och avstyrker förslaget mot bakgrund av att det innebär avsteg från den grundläggande principen att den som frikänns i ett brottmål ska få ersättning för sina rättegångskostnader. Förslaget riskerar även att leda till omotiverad självcensur hos medierna och att kvittningsfrågan ändå blir en omprövning av skuldfrågan. Även , Tidningsutgivarna, , och avstyrker förslaget av dessa skäl och tillägger att förslaget innebär en risk för att massmedieföretag – av rädsla för att dra på sig höga rättegångskostnader – väljer att göra upp i godo också i de fall då man i och för sig är övertygad om att vinna processen. Skälen för regeringens förslag Kvittningsbestämmelsen i tillämpningslagen har enligt sin ordalydelse ett mycket vitt tillämpningsområde. Om frågan om brott har prövats av en jury kan rätten kvitta rättegångskostnaderna om det finns skäl till det. I praktiken begränsas dock tillämpningen genom bestämmelsens förarbetsuttalanden som anger att den är avsedd att tillämpas i sådana fall då rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn (SOU 1947:60 s. 297 f.). Det finns endast begränsad, refererad praxis på området. Enligt vad kommittén redovisar saknar dock regeln inte betydelse i rättstillämpningen och synes tillämpas framför allt i sådana fall då rätten har en annan uppfattning än juryn i frågan om målets utgång. har i rättsfallet NJA 2012 s. 940, som redogörs för i föregående avsnitt, konstaterat att en tillämpning av bestämmelsen i enlighet med förarbetsuttalandena står i strid med oskyldighetspresumtionen i artikel 6.2 i . Domstolen konstaterade dock att bestämmelsens ordalydelse ger utrymme för kvittning med hänsyn till andra omständigheter så länge skälen för kvittning inte innebär att den frikände pekas ut som skyldig till brott. angav att kvittning är möjlig i vissa situationer när den som har utsatts för negativ publicitet har haft befogad anledning att få sin sak prövad i domstol och omständigheterna är sådana att det finns skäl att kvitta rättegångskostnaderna Även kommittén konstaterar att en tillämpning av bestämmelsen i enlighet med förarbetsuttalandena ibland kan vara oförenlig med oskyldighetspresumtionen. gör kommittén, som lämnade sitt betänkande innan meddelade sitt beslut, bedömningen att möjligheterna till kvittning bör utökas i förhållande till den praxis som då förelåg. Kommittén föreslår därför att rättegångskostnaderna ska kunna kvittas när målsäganden haft särskild anledning att få sin sak prövad och det även i övrigt finns skäl för en sådan fördelning av kostnadsansvaret med hänsyn till parternas ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. Förslaget ligger i linje med Högsta domstolens beslut. ombudsmän påpekar att Högsta domstolens beslut synes ha undanröjt det problem som kommittén har haft att utgå ifrån. Det är i och för sig till viss del korrekt men enligt regeringens bedömning kan det ändå finnas skäl att ändra bestämmelsen så att det av ordalydelsen tydligt framgår hur den är avsedd att tillämpas. En del andra remissinstanser, bl.a. och , har avstyrkt förslaget med hänvisning bl.a. till att det innebär avsteg från den grundläggande principen att den som frikänns i ett brottmål ska få ersättning för sina rättegångskostnader och till att det riskerar att leda till omotiverad självcensur hos medierna. Regeringen kan för sin del konstatera följande. Som nämns i avsnitt 7.2 är en av de faktorer som kan avhålla en målsägande från att väcka talan för förtal risken att behöva betala sina egna och motpartens rättegångskostnader. Denna risk är särskilt påtaglig vid förtal i media eftersom motparten ofta är ett ekonomiskt starkt massmedieföretag och rättegångskostnaderna kan uppgå till ansenliga belopp. Allmän rättshjälp beviljas sällan i dessa processer och rättsskyddsförsäkringarna kan inte utnyttjas. Juryprövningen och juryns tillämpning av den s.k. instruktionen i tryckfrihetsförordningen, som innebär att juryn särskilt har att iaktta yttrandefrihetsintresset och i tveksamma fall hellre ska fria än fälla, medför också att medierna har ett försteg jämfört med den enskilde. Juryns frikännande beslut går inte heller att överklaga. Detta innebär sammanfattningsvis att det för den enskilde ofta innebär en stor ekonomisk risk att väcka åtal. En utökad möjlighet till kvittning av rättegångskostnaderna i linje med kommitténs förslag minskar denna risk och kan bidra till att enskilda i större utsträckning vågar väcka enskilt åtal. Detta skulle innebära en förstärkning av skyddet för den personliga integriteten. Flera remissinstanser pekar på att förslaget är ett avsteg från den grundläggande principen om att den som frikänns i brottmål ska få ersättning för sina rättegångskostnader. Regeringen konstaterar dock att förslaget inte innebär något nytt avsteg från denna princip eftersom kvittningsregeln har funnits . En i praktiken utökad kvittningsmöjlighet kan i och för sig, som vissa remissinstanser påpekar, ha en handlingsdirigerande effekt på så sätt att medierna låter bli att publicera material som annars borde ha publicerats. Regeringen bedömer dock denna risk som liten under förutsättning att förändringen inte är alltför genomgripande. Lagrådet har påtalat att den befintliga kvittningsregeln ger utrymme för att kvitta rättegångskostnaderna även när en målsägande har vunnit målet. Enligt Lagrådet är det inte givet att denna möjlighet bör tas bort, vilket skulle bli fallet enligt det förslag som remitterats till Lagrådet. Regeringen kan i likhet med Lagrådet konstatera att bestämmelsens nuvarande ordalydelse inte utesluter kvittning till målsägandens nackdel. Före Högsta domstolens beslut har dock sådan kvittning trots det varit utesluten, eftersom en förutsättning enligt förarbetena har varit att rätten har en annan uppfattning i brottslighetsfrågan än juryn och att det för en fällande dom krävs att både juryn och rätten anser att gärningen är brottslig. En fällande dom har således inneburit att kvittning inte har varit möjlig till målsägandens nackdel. har i sitt beslut inte berört möjligheten att kvitta när målsäganden vunnit målet. Detta innebär enligt Lagrådet att kvittning numera – efter att funnit att kvittning av de skäl som anvisas i förarbetena står i strid med oskyldighetspresumtionen – kan ske även till målsägandens nackdel. Han eller hon riskerar alltså att inte få sina rättegångskostnader ersatta trots att motparten har dömts för brott eller ålagts skadeståndsskyldighet. En sådan ordning minskar sannolikt incitamentet för enskilda att vända sig till domstol, vilket inte är önskvärt. I likhet med kommittén och i enlighet med den praxis som rådde före Högsta domstolens beslut anser därför regeringen att kvittning endast ska kunna ske till målsägandens fördel. Sammanfattningsvis anser regeringen att kvittningsregeln i 10 kap. 4 § tillämpningslagen bör ändras i linje med förslag. Under vilka närmare förutsättningar kvittning bör kunna ske behandlas nedan. Särskild anledning att få saken prövad Enligt kommitténs förslag är en av förutsättningarna för att kvittning ska kunna ske att målsäganden har haft särskild anledning att få sin sak prövad. Syftet med att välja uttrycket särskild anledning är att markera att bestämmelsen ska tillämpas undantagsvis. framför att exemplen i författningskommentaren ger intryck av en generösare tillämpning än vad som brukar läsas in i särskild anledning. I Högsta domstolens ovan angivna beslut kvittades rättegångskostnaderna mot bakgrund bl.a. av att domstolen ansåg att målsäganden haft befogad anledning att få sin sak prövad. Enligt regeringens mening är innebörden av de båda uttrycken i det närmaste identisk och innebär en kvalificering jämfört med att endast ställa krav på att målsäganden har haft anledning att få sin sak prövad. I båda fallen markeras att kvittning av rättegångskostnader inte ska vara regel utan undantag och att det objektivt sett ska framstå som berättigat att kvitta kostnaderna. Det kan konstateras att uttrycket särskild anledning är frekvent använt i lagstiftningssammanhang och t.ex. förekommer i processrättslig lagstiftning (se t.ex. 13 kap. 1 § och 28 kap. 2 a och 3 §§ ). Sammanfattningsvis anser regeringen att uttrycket bör användas även i detta sammanhang. Övriga omständigheter som ska beaktas Kommittén föreslår även att det, utöver att målsäganden ska ha särskild anledning att få sin sak prövad, ska krävas att det i övrigt finns skäl för kvittning med hänsyn till parternas ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt. Regeringen instämmer i att det av lagtexten bör framgå att det är en helhetsbedömning som ska göras. Till skillnad från kommittén anser regeringen dock inte att det finns skäl att ta upp de ekonomiska förhållandena som en särskild omständighet i lagtexten, utan att parternas ekonomi kan beaktas inom ramen för begreppet omständigheterna i övrigt.