prop · H1031d4 · 2013-09-18 00:00:00 — Statsskuldens förändring redovisas närmare under anslag 1:1 Räntor på statsskulden utgiftsområde 26. Diagram 3.4 Okonsoliderad statsskuld enligt nuvarande redovisningsprincip, miljarder kronor och procent av BNP Vid slut uppgick den konsoliderade bruttoskulden, den s.k. Maastrichtskulden, i förhållande till BNP för del till . Motsvarande för EU-länderna som helhet var och för euroområdet . De svenska statsfinanserna är därmed att betrakta som starka ur ett såväl historiskt som internationellt perspektiv. Diagram 3.5 Den offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld i EU 2007 och 2012 Anm.: I minskade den offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld från av BNP 2012. Källa: (Europeiska kommissionen 2013). Statsskuldens kostnader påverkas i första hand av skuldens storlek och räntenivåerna när räntorna på skuldinstrumenten sätts. Kostnaden påverkas även av valutakursrörelser, eftersom en del av statsskulden är exponerad mot utländsk valuta. På motsvarande sätt påverkas realskuldens kostnader av hur KPI utvecklas. Givet dessa förutsättningar påverkar regeringens riktlinjer och av statsskulden också skuldens kostnader och risker. Vid styrning och uppföljning mäts kostnaden för statsskulden som genomsnittlig emissionsränta. Med emissionsränta avses den ränta (eller yield) som staten vid emissionstillfället lånade till. Vid utgången av uppgick den genomsnittliga räntan för den nominella kronskulden , vilket var lägre än . För den reala kronskulden uppgick den genomsnittliga emissionsräntan till vid slut. Detta motsvarade en minskning jämfört med föregående årsskifte. Den slutliga kostnaden är dock beroende av inflationens utveckling fram till dess 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 att de reala lånen förfaller. Den genomsnittliga emissionsräntan för valutaskulden uppgick vid slut till . Det motsvarar en minskning med en procentenhet jämfört med . Denna kostnad avspeglar inte heller den slutliga kostnaden, eftersom valutakursutvecklingen till dess att valutalånen förfaller har stor betydelse. Det bör också noteras att löptiden i de olika skuldslagen skiljer sig åt varför emissionsräntorna i de olika skuldslagen inte är jämförbara med varandra. Av diagram 3.6 framgår hur de genomsnittliga emissionsräntorna för de olika skuldslagen har utvecklats . Diagram 3.6 Genomsnittliga emissionsräntor De utgifts- och kostnadsmässiga statsskuldsräntorna redovisas närmare under anslag 1:1 Räntor på statsskulden utgiftsområde 26. Risken i statsskuldsförvaltningen definieras på övergripande nivå i termer av variationer i statsskuldens kostnader. De riskfaktorer som driver kostnaden är förändringar i räntor, inflation och valutakurser. Statsskuldens löptider och sammansättning styr hur statsskuldsportföljen är exponerad mot dessa risker. Vidare påverkar statsskuldens storlek variationerna i räntekostnaderna (uttryckt i kronor). Det finns inget enskilt mått som beskriver den sammantagna risken i statsskuldsförvaltningen. I stället används mått på olika typer av risker, varav de främsta är ränteomsättningsrisk och refinansieringsrisk. Med ränteomsättningsrisk menas att räntan på skulden snabbt stiger till följd av högre marknadsräntor. Denna risk ökar när en stor del av skulden består av rörliga och korta fastförräntade lån. Då räntan på korta lån i regel är 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 lägre än på längre lån måste en avvägning göras mellan kostnad och risk. Den genomsnittliga räntebindningstiden för hela statsskulden var både vid slutet av 2011 och 2012. varierade måttet mellan 5,0 och . Refinansieringsrisken avser risken att det visar sig svårt och/eller kostsamt att ersätta förfallande lån med nya. I regel framträder refinansieringsrisken som behovet av nyupplåning ökar kraftigt. Den bästa försäkringen mot refinansieringsrisker är således goda och hållbara statsfinanser. begränsar också refinansieringsrisken genom sina strategier för upplåning och marknadsvård. Upplåningen görs till stor del i statsobligationer, vilka fördelas över flera lån med olika förfallotidpunkter. På så sätt är det endast en mindre del av den utestående skuldstocken som förfaller och måste refinansieras . Refinansieringsrisken begränsas också genom att upplåningen fördelas löpande i små och regelbundna auktioner, en ordning som är mindre vanlig i andra europeiska länder. har refinansieringsrisken även begränsats genom att den långa upplåningen ökat. Ett skäl till detta har varit den stora osäkerheten som råder till följd av statsfinansiella problem i vissa europeiska länder och de erfarenheter som gjorts när det gäller dessa länders finansiering av förfallande skulder. Den genomsnittliga tiden till förfall för hela statsskulden uppgick till både vid slutet av 2011 och 2012. varierade måttet mellan 5,3 och . Statsskulden är fördelad på flera skuldslag i syfte att minska risken i statsskuldsförvaltningen utan att öka kostnaderna. En skuldportfölj som är fördelad på flera skuldslag med olika riskegenskaper är mindre riskfylld än en portfölj som endast består av ett skuldslag. Den största delen av statsskulden består av nominella lån i kronor. I övrigt består statsskulden av real skuld i kronor och valutaskuld. Regeringen styr statsskuldens sammansättning genom att fastställa målandelar för valutaskulden och för den reala kronskulden. Andelen nominell kronskuld är en direkt konsekvens av målandelarna för de båda andra skuldslagen. I riktlinjebeslutet fastställdes mål- valutaskuld, 20– med att ett nytt andelsmått infördes justerades av beräkningstekniska skäl målandelen real kronskuld till . I riktlinjerna ändrades målformuleringen så att styrningen av den reala kronskuldens andel ska ske ur ett långsiktigt perspektiv. har målandelarna varit oförändrade. Det långsiktiga målet om 15 procents valutaskuld uppnåddes , med amorteringar på densamma. I samband med att målet uppnåddes infördes ett styrintervall på kring målandelen. uppgick andelen valutaskuld i genomsnitt till . låg andelen valutaskuld inom styrintervallet på . Upplåningen i utländsk valuta sker antingen genom att emitterar obligationer i utländsk valuta eller genom att byta kronupplåning till exponering i utländsk valuta. När lånebehovet är litet prioriterar upplåning i kronor som byts till exponering i utländsk valuta. uppgick upplåningen i utländsk valuta till och avsåg endast refinansieringen av lån till . Kronupplåningen som byttes till exponering i utländsk valuta uppgick till . Det låga ränteläget globalt, stor efterfrågan på obligationer med hög kreditvärdighet samt ett begränsat lånebehov för den svenska staten bidrog till låga upplåningskostnader i både utländsk valuta och i kronor. Diagram 3.7 Andelen real kronskuld och valutaskuld i förhållande till målandelarna (glidande medelvärde) Andelen real kronskuld uppgick i genomsnitt till . minskade andelen real kronskuld . Detta hände dels då en realobligation förföll, dels då den nominella kronskulden av säsongsmässiga skäl ökade. I diagram 3.7 redovisas de faktiska andelarna för den reala kronskulden och för valutaskulden i förhållande till målandelarna för respektive skuldslag. sjönk inflationstakten under den genomsnittliga break even-nivån i realskulden. Det kalkylmässiga resultatet för realupplåningen, mätt som kostnadsskillnaden mellan upplåning i reala och nominella obligationer, ökade med . Löptiden i statsskulden styr i stor utsträckning avvägningen mellan kostnad och risk i statsskuldsförvaltningen. Avvägningen bygger på att räntan på kortare löptider i regel är lägre än på långa löptider som variationen i räntekostnaden ökar när löptiden är kortare. En kortare upplåning innebär att en större del av skulden omsätts till på förhand okända villkor. Regeringen styr löptiden i statsskulden genom att lägga fast separata målvärden för räntebindningstiden i vart och ett av de tre skuldslagen. I riktlinjerna angav regeringen att räntebindningstiden för den nominella kronskulden med låneinstrument med upp till ska vara mellan 2,7 och . var räntebindningstiden för nämnda instrument , dvs. För låneinstrument i nominell kronskuld med till förfall var riktvärdet för den utestående volymen . uppgick motsvarande volym till . gav ut en 20-årig obligation som ökade den utestående volymen till , dvs. något lägre än riktvärdet på . I riktlinjebeslutet höjdes motsvarande riktvärde till . Syftet var att öka volymen skuld i de långa löptidssegmenten och därmed i viss utsträckning minska refinansieringsrisken i statsskulden. 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 Diagram 3.8 Skuldslagens räntebindningstid (glidande medelvärde) Nominell < 12 år För löptidsstyrningen av den reala kronskulden fastställdes att räntebindningstiden skulle vara . ökade den genomsnittliga räntebindningstiden i den reala kronskulden från 8,4 till , dvs. Orsaken till att räntebindningstiden blev något längre var att ett reallån löpte till förfall. styrdes räntebindningstiden för valutaskulden, , mot (ett halvt kvartal). Räntebindningstiden för valutaskulden låg kring detta riktvärde. har möjlighet att styra räntebindningstiden för valutaskulden genom att använda derivatinstrument, vilket underlättar upprätthållandet av en jämn räntebindningstid för detta skuldslag. Uppdrag till att analysera statsskuldens andelar och löptider vid en betydligt högre respektive lägre statsskuld De nuvarande målandelarna för statsskuldens sammansättning bygger i första hand på en analys som genomförde 2004. gav regeringen i uppdrag att med utgångspunkt från en betydligt högre respektive lägre statsskuld analysera hur stora andelarna bör vara samt analysera hur löptiden bör hanteras i dessa fall. I förslag till riktlinjer presenterades en kvalitativ analys av frågeställningen och i förslaget till riktlinjer presenterades en förnyad analys av framför allt valutaskuldens andel. I regeringens riktlinjebeslut framgick att innan den nuvarande andelen för valutaskulden på omprövas bör kostnadsaspekterna analyseras djupare. 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 redovisa en sådan analys i riktlinjeförslaget . Ytterligare skäl till att avvakta en förändring av riktlinjerna för valutaskulden är att det pågått en utredning om finansiella oberoende och balansräkning (Fi 2011:12). Utredningen behandlar frågor som kan komma att påverka valutaexponering samt dess roll i finansieringen av valutareserven. Utredningen lämnade sitt betänkande (SOU 2013:9). Regeringen har också beslutat att ge en särskild utredare i uppdrag att utreda frågor som rör statsskuldspolitiken samt statspappersmarknadens funktion och betydelse för den finansiella stabiliteten (dir. 2013:17). Uppdraget ska redovisas . I syfte att sänka kostnaden för statsskulden har , vid sidan om den ordinarie finansieringen av statsskulden, möjlighet att ta ränte- och valutapositioner. Regeringen delegerar mandat för risktagandet. Positioner får inte tas på den svenska räntemarknaden. innebar mandatet att positioner i utländsk valuta var begränsat till mätt som daglig Value-at-Risk vid 95 procents sannolikhet. Mandatet omfattar såväl styrelsens strategiska positioner som de löpande positionerna för och dess externa förvaltare. Utöver nämnda mandat har möjlighet att ta positioner i kronans valutakurs. sänktes detta mandat . Sänkningen innebar att mandatet återfördes till den nivå som gällde före finanskrisens utbrott . Under finanskrisen utnyttjade det tillfälligt höjda mandatet då kronan bedömdes vara kortsiktigt undervärderad. inleddes en gradvis avveckling och var positionen helt avvecklad. Positionen resulterade i ett positivt resultat på . togs inga strategiska positioner i kronans valutakurs. visade den löpande positionstagningen negativt resultat för både (-) och för de anlitade externa förvaltarna (-). I båda fall motsvarar detta -0,av nominellt kapital. Som framgår av tabell 3.7 uppvisar resultatet för positionstagningen en relativt stor variation mellan åren. Positionsverksamheten utvärderas därför över en femårs- För perioden 20082012 uppgick i genomsnitt det totala resultatet till . Huvuddelen av resultatet hänför sig till strategiska positioner (), medan löpande förvaltning i genomsnitt har visat ett underskott på . Den externa förvaltningen har i genomsnitt visat ett överskott på . Tabell 3.7 Resultat av positioner (strategiska och löpande) I riktlinjerna för statsskuldens förvaltning anges att genom marknads- och skuldvård ska bidra till att statspappersmarknaderna fungerar väl i syfte att uppnå det långsiktiga målet om kostnadsminimering med beaktande av risk. Av riktlinjerna framgår även att ska besluta om principer för marknads- och skuldvård. Principerna för den operativa verksamheten utgörs bl.a. av upplåningsstrategi, vilken är att koncentrera skulden på ett begränsat antal löptider och att upprätthålla effektiva försäljningskanaler. Som en del av marknads- och skuldvården ger ut rapporten – prognos och analys, . I rapporten beskrivs samverkan mellan prognoser över lånebehovet, regeringens riktlinjer för statsskuldens förvaltning och upplåningens fördelning på olika skuldslag och instrument. Syftet med rapporten är att underlätta för marknadens aktörer att bilda sig en uppfattning om statsskuldspolitiken och om kommande upplåningsbehov. har även ett antal marknadsvårdande åtaganden gentemot sina återförsäljare för att underhålla likviditeten i statspapper. Syftet med dessa åtaganden är att minska osäkerheten vid bristsituationer, eliminera risker vid transaktionsproblem samt att kompensera för att den svenska statspappersmarknaden är relativt liten. har låtit TSN Prospera genomföra en utvärdering av hur svenska och utländska investerare samt återförsäljare uppfattar upplåningsverksamhet. Utvärderingen visar att förtroendet för upplåningsverksamhet är fortsatt högt. Helhetsintrycket är något mer positivt jämfört med föregående år. Ökningen har skett hos internationella investerare och hos återförsäljare, medan förtroendet hos svenska investerare i stort är oförändrat. Lån för att tillgodose behovet av statslån har möjlighet att ta upp lån för att tillgodose behovet av statslån (statsskuldväxlar eller obligationer). Möjligheten får bara utnyttjas om det är påkallat på grund av hot mot den finansiella marknadens funktion. har möjligheten inte utnyttjats. I riktlinjerna för statsskuldens förvaltning 2012 preciserades målet för upplåning på privatmarknaden. Den nya målformuleringen innebär att genom privatmarknadsupplåning ska bidra till att minska kostnaderna för statsskulden i förhållande till motsvarande upplåning på institutionsmarknaden. I målformuleringen angavs tidigare endast att privatmarknadsupplåningen ska bidra till att sänka kostnaderna för statsskulden. De kostnader som tillkommer för att distribuera och hantera privatmarknadsupplåningen ska liksom tidigare belasta resultatet. uppgick den sammanlagda privatmarknadsupplåningen till , vilket motsvarade av statsskulden. minskade privatmarknadsupplåningen kostnaden för statsskulden med . För perioden 20082012 uppgick den samlade kostnadsbesparingen till eller . Liksom tidigare är det framför allt försäljningen av premieobligationer som bidrar till kostnadsbesparingen. 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 Tabell 3.8 Besparing privatmarknadsupplåning utfärdar garantier och lån med kreditrisk till företag och annan verksamhet efter beslut av och regeringen. En garanti eller ett lån sker antingen genom särskilda beslut eller genom lagar och förordningar om garanti- eller utlåningsprogram. Målet för garanti- och utlåningsområdet är bl.a. att ska bidra till att statens risk begränsas och dess rätt tryggas. Grundprincipen för garanti- och utlåningsmodellen är att avgiften som tas ut ska motsvara statens förväntade kostnad (inklusive administrativa kostnader), såvida inte beslutat annat. Efter täckning av administrativa kostnader sätts avgifterna in på konto hos , för finansiering av eventuella förluster som uppstår i verksamheten. Riskanalys av statens garantier och utlåning lämnade , i enlighet med uppdrag i regleringsbrevet, en riskanalys av statens samlade garantier och utlåning (dnr Fi2013/1116). Rapportens slutsatser var bl.a. att risken för större samlade kreditförluster på grund av stora exponeringar i statens portfölj med garantier och lån till företag och privatpersoner är förhållandevis låg och att de likviditetsrisker som förknippas med stora och snabba utbetalningar med anledning av utfärdade garantier och lån till företag är mycket små. För en fullständig riskbedömning av större samlade kreditförluster behöver fortsätta arbetet med att utveckla fördjupade analyser. beviljades både och lån med statliga garantier enligt den ram för statliga kreditgarantier till fordonsföretag som söker lån från Europeiska investeringsbanken (EIB) (prop. 2009/10:1 utg. omr. 24, bet. 2009/10:NU1, rskr. 2009/10:146). 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 I samband med försäljningen av , till det nederländska bolaget , ställde en kreditgaranti för lån hos EIB. När bolaget lämnade in en konkursansökan fick infria den utställda garantin på och fick därigenom en fordran på motsvarande belopp på konkursbo. hade säkerhet framför allt i form av aktierna i två bolag, och (i konkurs). Konkursförvaltarna slutförde försäljningen av merparten av tillgångarna i konkursbolagen , och till (Nevs). Aktierna i ingick inte i försäljningen. tog över ägandet i , varpå regeringen beslutade att förvaltningen av aktierna i bolaget skulle föras över till . En eventuell framtida köpeskilling av bolaget ska tillfalla och föras till garantireserven. En omvärdering av säkerheterna gjordes i samband med övertagandet av aktierna vilket medförde en nedskrivning av det bokförda värdet från till . Minskningen förklaras primärt av att effekterna på Parts verksamhet av konkurs blev större än förväntat. Värdet av minskade även till följd av bolagets begränsade möjlighet att använda tillhörande verktyg och maskiner avseende den senaste bilmodellen. ingick och avtal om en statlig kreditgaranti avseende ett projektlån på högst från EIB. Bolaget betalade tillbaka de totalt som då var utestående. Lånet skulle vara återbetalt . Villkorat lånelöfte till SAS fick i uppdrag av regeringen (dnr Fi2012/271) att handlägga svenska statens del av ett villkorat lånelöfte till SAS, efter beslut (prop. 2012/13:46, bet. 2012/13:NU10, rskr. 2012/13:102). Svenska statens andel av den sammanlagda lånefaciliteten på 3,5 miljarder skiftet 2013 har lånefaciliteten Övriga garanti- och utlåningsuppdrag har i uppdrag att handlägga de krediter till och som be- 2008/09:106, 2008/09:FiU34, 2008/09:177, 2010/11:132, 2010/11:FiU36, 2010/11:310, 2011/12:119, 2011/12:FiU41, 2011/12:209). Åren 2009–2011 euro (motsvarande ) från svenska staten. gjorde två återbetalningar på de nordiska bilaterala lånen samt på lån från IMF. För svensk del innebär det att (motsvarande ) fortfarande var utestående . Lånet ska vara slutbetalt . fick ett uppdrag av regeringen att handlägga ett lån till om högst . Lånet avses betalas ut i fyra delar, där de två första utbetalningarna genomfördes på totalt (motsvarande ) och det tredje genomfördes om (motsvarande ). Lånet ska i sin helhet vara återbetalt 2022. I syfte att stödja svensk exportfinansiering har () en låneram hos . Låneramen uppgår till och har inte utnyttjats. Det är fortfarande centralt för exportföretagen att få stöd med finansiering för att inte få sämre förutsättningar än sina konkurrenter och de facto gå miste om affärer eller få minskad konkurrenskraft internationellt. Eftersom den ekonomiska och finansiella situationen har stabiliserats sedan finanskrisen, föreslår regeringen att den nuvarande låneramen sänks till för systemet med statsstödda exportkrediter. (se vidare utg. omr. 24, avsnitt 4.4–4.6). De utställda garantierna uppgick sammanlagt till vid utgången av 2012, vilket är en minskning med jämfört med . huvudsak av återbetalning av sitt lån till EIB. 1 Tillgångar i garantiverksamheten består av behållning på räntekonto i , regressfordringar samt värdet av framtida avgifter. Infrastrukturprojekt stod för av garantiåtagandena. Övriga garantiåtaganden rör främst pensioner till tidigare anställda i statliga (22,), (16,) (1,). hade de utställda garantierna minskat med till . Minskningen beror främst på förändringar i den upplåning som staten garanterar hos Öresundsbrokonsortiet. Tillgångarna i garantiverksamheten, som utgörs av avgifter för utställda garantier för att täcka framtida förluster, regressfordringar och värdet av framtida avgifter, uppgick till . Reserveringen för förväntade förluster uppgick till . Vid sidan av detta finns garantier utställda av affärsverk och andra myndigheter på . Utöver åtaganden finns särskilt garantikapital till internationella finansieringsinstitutioner på som hanteras av och . Dessa åtaganden är undantagna garantimodellen och hanteras i särskild ordning. 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 utlåning med kreditrisk minskade med till (utlåningen till och är medräknad). Minskningen berodde på att lånet till togs över av i samband med avveckling av bolaget (lånet finns kvar hos men utlåningen sker numera till en myndighet och det finns därmed ingen kreditrisk i utlåningen). Med en nedskrivning till följd av en förväntad kreditförlust på är lånestocken värderad till . De största låntagarna var Svensk-Danska broförbindelsen AB (), , och . I tabell 3.10 redovisas samlade utlåning per med kreditrisk inklusive lånen till och . Tabell 3.10 Lån med kreditrisk hos Miljoner kronor, per är garantimyndighet enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti och lagen (1999:158) om investerarskydd. Syftet med insättningsgarantin och investerarskyddet är att bidra till ett stärkt konsumentskydd för allmänhetens insättningar respektive för finansiella instrument. Detta bidrar i sin tur till stabiliteten i det finansiella systemet. Regeringen har sedan finanskrisen vidtagit en rad åtgärder som förbättrat insättningsgarantin. Den maximala ersättningen har höjts från , först till eller och sedan till . Garantin träder i kraft om ett institut går i konkurs eller när beslutar 2013/14:1 UTGIFTSOMRÅDE 2 att insättningsgarantin ska träda in i fall medlen inte är tillgängliga för konsumenten. slutförde den initiala prövningen av de omkring 2 500 kontoslag som används för att ta emot insättningar för att avgöra vilka som omfattas av insättningsgarantin. Nya kontoslag prövas löpande. inleddes även arbetet med att kontrollera att de institut som är anslutna till garantin kan leverera nödvändiga uppgifter för att ersättningen ska kunna betalas ut inom lagstadgad tid. uppkom inga ersättningsfall inom insättningsgarantin. Insättningsgarantin finansieras genom årliga avgifter från de drygt 140 institut som omfattas av garantin. Den årliga avgift som instituten betalar för garantin ska uppgå till ett belopp som motsvarar av insättningarna. uppgick avgiften till , då de garanterade insättningarnas värde vid slutet av 2011 var . Avgifterna placeras i en fond som förvaltas av Kammarkollegiet på uppdrag av . Placeringarna görs i statsobligationer och på ett räntebärande konto i . Insättningsgarantifondens samlade värde vid slutet av 2012 var . Avkastningen blev , vilket är minskning års avkastning på . Minskningen förklaras i huvudsak av marknadsräntans utveckling. Investerarskyddet uppgår till per kund och institut. Skyddet träder in när ett institut har gått i konkurs och kunden inte kan få ut sina värdepapper eller pengar. En årlig avgift för administrationen av skyddet betalas av de institut som är anslutna till investerarskyddet. Kostnader vid ett eventuellt ersättningsfall betalas däremot i efterhand av de institut som var anslutna för ersättningsfallet. aktiverades inte investerarskyddet. fakturerade de institut som vid tiden för CTA Scandinavia AB:s (CTA) konkurs var anslutna till skyddet avseende ersättningsfallet med anledning av det som inträffade . av dessa institut överklagade avgiftsbeslutet. En av sex processer är avslutad till fördel. Resterande fem är ännu inte avgjorda. är stödmyndighet enligt lagen (2008:814) om statligt stöd till kreditinstitut (stödlagen).