prop · H00384 · 2013-03-12 00:00:00 — Om kommissionen har uppgifter om att stöd har lämnats i strid med genomförandeförbudet ska den även granska en sådan åtgärd. Om kommissionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, finner att stöd som lämnas av en stat eller med statliga medel inte är förenligt med den inre marknaden, eller att sådant stöd missbrukas, ska kommissionen enligt artikel 108.2 besluta att staten i fråga ska upphäva eller ändra dessa stödåtgärder inom den tidsfrist som kommissionen fastställer. Närmare föreskrifter om kommissionens granskning av stöd och stöd- Prop. 2012/13:84 ordningar finns i rådets förordning (EG) nr 659/199914, förkortad procedurförordningen. I förordningen regleras bland annat kom- missionens förfarande när medlemsstaterna anmäler stöd och stödord- ningar som de vill införa. Vidare finns i förordningen regler om kommissionens förfarande vid olagligt stöd, dvs. stöd som införts i strid med genomförandeförbudet i artikel 108.3 i EUF-fördraget. Det finns också bestämmelser om kommissionens granskning av befintliga stöd- ordningar och stöd. Med detta avses främst stödordningar och stöd som kommissionen har godkänt och stödordningar som fanns i en medlems- stat när den anslöt sig till EU. 4.2.2Förfaranden vid anmält stöd Nya stödordningar och nytt individuellt stöd ska alltså anmälas till kom- missionen. När nytt stöd anmälts ska kommissionen göra en preliminär granskning (artikel 4 i procedurförordningen). Denna granskning utmynnar i ett av tre möjliga beslut: ett beslut i vilket fastställs att åtgärden inte utgör stöd, ett beslut att åtgärden är förenlig med den inre marknaden eller, om kommissionen efter den preliminära granskningen anser att det är tveksamt om den anmälda åtgärden är förenlig med den inre marknaden, ett beslut om att inleda ett förfarande enligt artikel 108.2 i EUF-fördraget, ett så kallat formellt granskningsförfarande. Det formella granskningsförfarandet ska utmynna i att kommissionen fattar ett beslut avseende den anmälda åtgärden. Detta beslut kan vara att det fastställs att åtgärden inte utgör stöd, att det fastställs att det är fråga om stöd som är förenligt med den inre marknaden, med eller utan villkor, eller att det fastställs att åtgärden utgör stöd som inte får införas eftersom det inte är förenligt med den inre marknaden (artikel 7.17.5). Kom- missionen ska fatta beslut så snart det inte finns några tveksamheter kring stödet. Den ska sträva efter att anta ett beslut efter det att förfarandet inleddes. När denna tidsfrist löpt ut ska kommissionen, om medlemsstaten begär det, fatta beslut på grundval av de upplysningar som den har tillgång till (artikel 7.67.7). 4.2.3Förfarandet vid olagligt stöd Om kommissionen har upplysningar om olagligt stöd, dvs. stöd som införts i strid med genomförandeförbudet i EUF-fördragets artikel 108.3, ska den undersöka dessa upplysningar (artikel 10.1). Kommissionen får besluta att medlemsstaten ska avbryta utbetalningen av varje form av olagligt stöd till dess att kommissionen har fattat ett beslut om stödets förenlighet med den inre marknaden (artikel 11.1). Kommissionen får också besluta att medlemsstaten tillfälligt ska återkräva varje form av olagligt stöd till dess att kommissionen har fattat ett beslut om stödets förenlighet med den inre marknaden (artikel 11.2). 14 Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (artikel 93 i EG-fördraget är artikel 108 i EUF-fördraget), EGT L 83, 27.3.1999, s. 1 (Celex 31999R0659). 2012/13:84 Precis som vid anmälningar om nytt stöd ska kommissionen göra en preliminär granskning som leder till ett beslut att åtgärden inte utgör stöd, ett beslut att åtgärden är stöd som är förenligt med den inre mark- naden eller ett beslut att inleda ett formellt granskningsförfarande (artikel 13.1). När ett formellt granskningsförfarande har inletts avslutas detta med ett beslut om att den anmälda åtgärden inte utgör stöd, om att det är fråga om stöd som är förenligt med den inre marknaden eller om att åtgärden utgör stöd som inte är förenligt med den inre marknaden. Om kommissionen i ett ärende om olagligt stöd kommer fram till att ett lämnat stöd inte är förenligt med den inre marknaden, ska kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten ska vidta alla nödvändiga åtgärder för att återkräva stödet från mottagaren (artikel 14.1). Kommissionen ska dock inte besluta om återkrav av stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i unionsrätten. Det stöd som ska återkrävas enligt ett beslut om återkrav ska innefatta ränta med en lämplig räntesats som fastställs av kommissionen (artikel 14.2). Medlemsstaten ska verkställa återkravet utan dröjsmål och enligt den berörda medlemsstatens för- faranden enligt nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden gör det möjligt att och effektivt verkställa kommissionens beslut (artikel 14.3). I det syftet ska de berörda medlemsstaterna vid förfaranden inför nationella domstolar vidta alla nödvändiga åtgärder som är till- gängliga i deras respektive rättssystem, inbegripet interimistiska åtgärder, utan att unionsrätten påverkas. För kommissionens befogenheter att återkräva stöd gäller en preskriptionstid (artikel 15.1). Varje stöd för vilket preskrip- tionstiden har löpt ut ska betraktas som befintligt stöd (artikel 15.3). För befintliga stöd gäller att kommissionen kan besluta att stödet kan ändras för framtiden, men att återkrav inte kan ske för förfluten tid. När kommissionen fattar beslut om återkrav som avser stöd i form av en stödordning, kan den i regel inte i beslutet namnge alla företag som fått olagligt och oförenligt stöd. När kommissionen meddelar beslut med föreskrift om återkrav är den inte heller skyldig att fastställa det exakta belopp som ska återkrävas. Det är tillräckligt att kommissionens beslut innehåller uppgifter som gör det möjligt för den berörda medlemsstaten att fastställa beloppet utan alltför stora svårigheter. Kommissionen har antagit ett tillkännagivande om verkställighet av kommissionsbeslut om återkrav.16 I detta har kommissionen förklarat att den i sina återkravsbeslut ska ange två olika tidsfrister; en första tidsfrist efter ikraftträdandet av beslutet, inom vilken medlems- staten ska informera kommissionen om de åtgärder som den planerar att vidta eller har vidtagit, och en andra tidsfrist efter ikraftträdandet av beslutet, inom vilken kommissionens beslut ska verk- ställas. Om en medlemsstat ställs inför stora svårigheter som hindrar den från att iaktta någon av dessa tidsfrister, ska den informera kom- 15EU-domstolens dom i mål C-480/98, mot kommissionen, 2000, s. I-8717, punkt 25. 16Tillkännagivande från kommissionen Effektivare verkställande av kommissionsbeslut som ålägger medlemsstater att återkräva olagligt och oförenligt statligt stöd (EUT C 272, 15.11.2007, s. 4). missionen om dessa svårigheter och lämna en tillfredsställande motive- Prop. 2012/13:84 ring. Kommissionen kan då förlänga tidsfristen. 4.2.4Förfaranden rörande befintliga stödordningar Som framgått ovan ska kommissionen enligt artikel 108.1 i EUF- fördraget i samarbete med medlemsstaterna fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer i dessa stater. Procedurförordningen inne- håller även föreskrifter om denna granskning. Om kommissionen anser att en befintlig stödordning inte är eller är förenlig med den inre marknaden, ska den underrätta den berörda medlemsstaten om sin preliminära uppfattning och ge den berörda medlemsstaten tillfälle att inkomma med sina synpunkter (artikel 17.2). Om kommissionen mot bakgrund av de upplysningar som medlemsstaten har gett in finner att den befintliga stödordningen inte är eller är förenlig med den inre marknaden, ska den utfärda en rekommendation för den berörda medlemsstaten med förslag till lämp- liga åtgärder (artikel 18). Om den berörda medlemsstaten godtar de före- slagna åtgärderna, är den bunden att genomföra dessa (artikel 19.1). Om den däremot inte godtar de föreslagna åtgärderna och kommissionen, efter att ha beaktat den berörda medlemsstatens synpunkter, fortfarande anser att dessa åtgärder är nödvändiga, ska den inleda ett formellt granskningsförfarande som kan utmynna i beslut motsvarande dem i de ovan redovisade granskningsförfarandena. När kommissionen antar riktlinjer för statligt stöd på olika områden brukar den i dessa lämna förslag på lämpliga åtgärder för medlems- staterna när det gäller befintliga stödordningar och uppmana medlems- staterna att samtycka till dessa åtgärder . Om medlemsstaten samtycker är den bunden att ändra befintliga stödordningar i enlighet med kommissionens förslag. Med stöd av artikel 109 i EUF-fördraget har kommissionen bemyndigats att anta förordningar om undantag från anmälningsskyldigheten i artikel 108.3. Kommissionen har antagit flera sådana förordningar som innebär att stödåtgärder är undantagna från anmälningsskyldighet och därmed från genomförandeförbudet. Dessa förordningar består bl.a. av kom- missionens förordning om stöd av mindre betydelse17 och kom- missionens allmänna gruppundantagsförordning18. Av förordningen om stöd av mindre betydelse framgår att stöd som inte överstiger per stödmottagare om tre beskattningsår under vissa 17Kommissionens förordning (EG) nr 1998/2006 av om tillämpningen av artiklarna 87 och 88 i fördraget på stöd av mindre betydelse (EUT L 379, 28.12.2006, s. 5, Celex 32006R1998). 18Kommissionens förordning (EG) nr 800/2008 av genom vilken vissa kategorier av stöd förklaras förenliga med den gemensamma marknaden enligt artiklarna 87 och 88 i fördraget (allmän gruppundantagsförordning) (EUT L 214, , s. 3, Celex 32008R0800). 2012/13:84 i förordningen närmare angivna förutsättningar inte omfattas av anmälningsskyldigheten enligt artikel 108.3. Kommissionens allmänna gruppundantagsförordning är tillämplig på bland annat regionalstöd, investeringsstöd och sysselsättningsstöd till små och medelstora företag samt stöd till forskning, utveckling och innovation. Vidare finns det undantag på vissa särreglerade områden. På transport- området har och rådet antagit en förordning om kollektivtrafik på väg och järnväg19. Kommissionen har också antagit gruppundantagsförordningar som är tillämpliga inom jordbruks- och fiskeriområdena. 4.3EU-rättens innehåll vid stöd som lämnats i strid med fördraget Medlemsstaterna är genom bestämmelsen i artikel 108.3 sista meningen i EUF-fördraget skyldiga i förhållande till Europeiska unionen att inte genomföra planer på att vidta eller ändra stödåtgärder förrän kommis- sionen har tagit ställning till om åtgärden är förenlig med den inre marknaden. Förbudet är direkt tillämpligt. Förbudet innebär alltså inte endast en skyldighet för medlemsstaterna gentemot EU att inte lämna olagligt stöd utan är en regel som ingår i de nationella rättsordningarna. Förbudet, som gäller för alla myndigheter och andra vars åtgärder kan utgöra statligt stöd, ska tillämpas av nationella domstolar och myndig- heter. Om stöd trots allt lämnas i strid med genomförandeförbudet gäller enligt procedurförordningen att, om kommissionen i ett förfarande för gransk- ning av olagligt stöd kommer fram till att stödet inte är förenligt med den inre marknaden, kommissionen ska besluta att medlemsstaten ska åter- kräva stödet (artikel 14.1). förefaller inte ha uttalat att medlemsstaterna är skyldiga att återkräva stöd som lämnats i strid med genomförandeförbudet även utan ett kommissionsbeslut. Domstolen har emellertid upprepade gånger förklarat att ett stöd som har beviljats i strid med genomförandeförbudet i princip ska återbetalas i enlighet med interna processrättsliga bestämmel- ser.20 Mot denna bakgrund får det anses att medlemsstaterna är skyldiga att återkräva olagligt stöd även utan ett kommissionsbeslut om detta. 19Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1370/2007 av om kollektivtrafik på järnväg och väg och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 1191/69 och (EEG) nr 1107/70 (EUT L 315, 3.12.2007, s. 1, Celex 32007R1370). 20EU-domstolens dom i mål C-71/04, Xunta de , 2005, s. I- 7419, punkt 49. Vem ska återkräva stödet? En fråga som uppkommer är om det är endast medlemsstaten på central nivå som är skyldig att återkräva stödet eller om skyldigheten ligger även på stödgivaren. Kommissionens beslut är riktat till medlemsstaten som sådan, inte till det rättssubjekt som lämnat stödet eller det organ inom detta rättssubjekt som har fattat beslutet som innebär stöd. Om en statlig myndighet har fattat ett beslut eller på annat sätt vidtagit någon åtgärd som innebär statligt stöd är det svårt att se någon anledning till att unionsrätten skulle ställa krav på att det är just denna myndighet som ser till att återbetalning sker. har inte heller slagit fast att det finns en sådan skyldighet. Den har inte heller uttalat sig om att unionsrätten innebär en skyldighet för just det rättssubjekt som lämnat stödet, vilket skulle kunna vara en kommun eller ett offentligt ägt bolag, att kräva tillbaka stödet. I sitt tillkännagivande om verkställighet av kommissionsbeslut om återkrav, har kommissionen förklarat att det i unionslagstiftningen inte anges vilket organ i medlemsstaterna som bör ha ansvaret för det prak- tiska genomförandet av beslut om återkrav. Den förklarar också att det ankommer på den interna rättsordningen i varje medlemsstat att utse de organ som ska ansvara för genomförandet av beslut om återkrav (punkt 46). Mot denna bakgrund får det anses att det står medlemsstaterna fritt att bestämma dels vilket rättssubjekt och vilket organ inom detta som ska återkräva stöd som lämnats i strid med genomförandeförbudet, dels till vilket rättssubjekt återbetalning ska ske. Återkravsskyldigheten innebär att medlemsstaten måste se till att faktiskt återfå det olagliga stödet.21 Medlemsstaterna ska vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att stödet ska återbetalas. Dessa åtgärder ska vidtas utan dröjsmål. Medlemsstaterna ska exempelvis vid nationella domstolar vidta alla nödvändiga åtgärder som är tillgängliga i deras respektive rättssystem, inklusive interimistiska åtgärder.22 Skyldigheten innebär även att medlemsstaterna ska begära verkställighet av en dom som en nationell domstol meddelat med anledning av medlemsstatens talan om återbetalning mot stödmottagaren och om nödvändigt ansöka om stöd- mottagarens försättande i konkurs. Återkravsskyldigheten kan dock vara begränsad i vissa fall. Om kommissionen har fattat beslut om återkrav är den enda godtagbara grunden för medlemsstaten att inte återkräva stödet att det finns ett absolut hinder för en korrekt verkställighet av beslutet.23 I andra fall kan återkrav underlåtas om återbetalningen är olämplig med hänsyn till exceptionella omständigheter.24 Återkravsskyldigheten är således något 21EU-domstolens dom i mål C-232/05, kommissionen mot , 2006, s. I-10071, punkt 42. 22Se artikel 14.1 och 14.3 i procedurförordningen samt kommissionen mot , C- 232/05, punkt 49. 23Se t.ex. dom i mål C-261/99, kommissionen mot , 2001, s. I-2537, punkt 23. 24EU-domstolens dom i mål C-275/10, Residex Capital IV CV mot Gemeente , punkt 35. 2012/13:84 mindre omfattande när kommissionen inte har fattat beslut om återkrav. Anledningen till att medlemsstaterna inte får ta hänsyn till exceptionella omständigheter som gör återkrav olämpligt när kommissionen fattat beslut om återkrav är sannolikt att kommissionen ska beakta sådana omständigheter när den tar ställning till frågan om återkravsskyldighet. I artikel 14.1 i procedurförordningen föreskrivs nämligen att kommissio- nen inte ska återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i unionsrätten. När det gäller frågan om det finns en direkt på unionsrätten grundad skyldighet för den som tagit emot statligt stöd i strid med genomförande- förbudet att betala tillbaka stödet, så förefaller och tribunalen inte ha behandlat några sådana fall som gäller förhållandet mellan en stödmottagare och en stödgivare. Den har däremot uttalat sig i vissa avseenden om vad som ankommer på nationella domstolar som har att bedöma följderna av att genomförandeförbudet i artikel 108.3 sista meningen överträtts. De nationella domstolarna ska vidta samtliga åtgärder som överträdelsen medför enligt nationell rätt, dels i fråga om giltigheten av de åtgärder som genomför stödet, dels i fråga om återbetalning av det ekonomiska stöd som beviljats i strid med förbudet. Domstolen har upprepade gånger förklarat att ett stöd som har beviljats i strid med genomförandeförbudet i princip ska återbetalas i enlighet med interna processrättsliga bestämmelser.25 Enligt EU- domstolens praxis ska en nationell domstol, som ska ta ställning till ett yrkande om återbetalning av stöd, bifalla detta om den konstaterar att kommissionen inte har underrättats om detta stöd, såvida inte en åter- betalning med hänsyn till exceptionella omständigheter vore olämplig.26 Mot bakgrund av det ovan anförda får det anses finnas en direkt på unionsrätten grundad skyldighet för stödmottagare att återbetala stöd som lämnats i strid med EUF-fördragets genomförandeförbud. Denna unions- rättliga princip om återbetalningsskyldighet är direkt tillämplig i medlemsstaterna. har slagit fast att det finns en skyldighet att betala ränta för den period som ett stöd varit rättsstridigt.27 När det gäller ränta vid återbetalning kan det konstateras att när kommissionen i ett förfarande beträffande olagligt stöd beslutar att en medlemsstat ska återkräva stöd, gäller enligt artikel 14.2 i procedur- förordningen att det stöd som ska återkrävas ska innefatta ränta med lämplig räntesats som bestäms av kommissionen. Räntan ska betalas från det datum då det olagliga stödet stod till stödmottagarens förfogande till 25EU-domstolens dom i mål C-71/04, Xunta de , 2005, s. I- 7419, punkt 49. 26EU-domstolens dom i mål C-39/94, SFEI m.fl., 1996, s. I-3547, punkt 71. 27EU-domstolens dom i mål C-199/06, CELF och Ministre de la Cul- ture et de la Communication, 2008, s. I-469, punkt 55. det datum då det har återbetalats. Om stödet godkänns av kommissionen Prop. 2012/13:84 innan det återbetalats, ska ränta betalas för den tid stödet varit rätts- stridigt.28 Bestämmelser om ränta finns i kommissionens förordning (EG) nr 794/2004 av om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-för- draget (nu artikel 108 i EUF-fördraget), förkortad tillämpningsförord- ningen.29 Kommissionen har i sitt tillkännagivande om nationella domstolars tillämpning av reglerna om statligt stöd förklarat vilka principer som den anser gälla i tvister vid nationella domstolar beträffande den ränta som ska betalas.30 Kommissionen uttalar där att enligt dess uppfattning får den nationella ränteberäkningsmetoden inte vara mindre sträng än vad som anges i tillämpningsförordningen för att garantera förenlighet med artikel 14 i procedurförordningen och för att uppfylla kravet på effekti- vitet. Enligt kommissionens uppfattning medför vidare principen om likvärdighet att om den nationella ränteberäkningsmetoden är strängare än den metod som anges i tillämpningsförordningen, så måste de strängare nationella bestämmelserna tillämpas även på krav som grundas på artikel 108.3 i EUF-fördraget. En stödåtgärd som genomförs utan att de skyldigheter som avses i artikel 108.3 i EUF-fördraget har fullgjorts är olaglig. har vid upprepade tillfällen slagit fast att det ankommer på de nationella domstolarna att vidta samtliga de åtgärder som ett åsidosättande av artikel 108.3 föranleder enligt nationell rätt i fråga om såväl giltigheten av de rättsakter genom vilka stödet genomförts som återbetalning av det ekonomiska stöd som beviljats i strid med denna bestämmelse.31 Den omständigheten att kommissionen i ett beslut förklarar att stödåtgärden är förenlig med den inre marknaden innebär dock inte att åtgärden, som var ogiltig pga. att genomförandeförbudet åsidosatts, blir giltig i efterhand.32 En fråga som uppkommer är vad som avses med rättsakt i detta sammanhang. Av EUF-fördraget framgår att unionens rättsakter är förordningar, direktiv, beslut, rekommendationer och yttranden.33 När det gäller nationella åtgärder för att genomföra statligt stöd torde emellertid uttrycket rättsakt avse den åtgärd som medlemsstaten eller dess myndig- heter vidtar för att lämna statligt stöd i det enskilda fallet. En sådan åtgärd kan utgöras av ett myndighetsbeslut. 28Se föregående not. 29Kommissionens förordning (EG) nr 794/2004 av om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG- fördraget (Celex 32004R0794). 30EUT C 85, , s. 1, punkt 41. 31EU-domstolens dom i mål C-275/10, Residex Capital IV CV mot Gemeente , punkt 2829. 32EU-domstolens dom i mål C-199/06, CELF och Ministre de la Cul- ture et de la Communication, 2008, s. I-469, punkt 40. 33Se artikel 288 första stycket. 2012/13:84 En åtgärd som utgör statligt stöd kan även vara följden av avtal och andra rättshandlingar av civilrättslig karaktär. Den unionsrättsliga ogiltighetsregeln träffar också stödåtgärder av det slaget. har uttalat att den nationella domstolen även i detta fall är behörig att säkerställa att stödet återkrävs. För detta ändamål kan domstolen, i avsaknad av mindre ingripande processuella åtgärder, ogiltigförklara avtalet när en sådan ogiltigförklaring underlättar att konkurrenssitua- tionen återställs.34 Sammantaget följer av praxis att det ankommer på de nationella domstolarna att i enligt med nationell rätt pröva giltigheten av en åtgärd som utgör olagligt stöd. Det som är avgörande för prövningen är att den konkurrenssituation som förelåg innan stödet utbetalades ska återställas. 4.3.4Möjlighet att göra gällande rätt till stöd i strid med genomförandeförbudet? En annan fråga som uppkommer är om en rätt till stöd kan göras gällande i strid med genomförandeförbudet. förefaller inte ha uttalat sig i den frågan. Ovan har den slutsatsen dragits att förbudet för en medlemsstat att lämna stöd i strid med artikel 108.3 sista meningen i EUF-fördraget är direkt tillämpligt i medlemsstaterna. Om ett stöd väl genomförs är stödåtgärden ogiltig direkt enligt unionsrätten, och en åter- betalningsskyldighet följer direkt av unionsrätten. Dessa förhållanden talar för att bestämmelsen i artikel 108.3 i EUF-fördraget innebär inte endast ett förbud för medlemsstaten att lämna stöd utan även ett förbud för en stödmottagare att göra gällande en rätt till stöd i strid med förbudet. Under alla förhållanden är medlemsstaterna fria att i sina nationella rättsordningar föreskriva att en rätt till stöd inte kan göras gällande i strid med genomförandeförbudet. Av praxis framgår att en nationell domstol kan ha att pröva en talan om skadestånd om käranden gör gällande en skada som orsakats av en olaglig stödåtgärd. Detta ska enligt ske i enlighet med de möjligheter och rättsmedel som föreskrivs i nationell rätt och beroende på de föreliggande omständigheterna.35 Det får mot denna bakgrund anses vara principiellt möjligt för företag att med stöd av kräva skadestånd av staten på grund av att det förekommit olagligt statligt stöd. Denna slutsats har också dragits av kommissionen meddelande (punkt 43). 34EU-domstolens dom i mål C-275/10, Residex Capital IV CV mot Gemeente , punkt 48. 35Se t.ex. dom i mål C-368/04, Transalpine Ölleitung in Österreich, 2006, s. I-9957, punkt 56. De nationella domstolarnas och kommissionens I sina domar avseende förhandsavgöranden om olagligt statligt stöd brukar redogöra för kommissionens och de nationella domstolarnas olika roller. Av denna rättspraxis framgår följande. Uppgiften att bedöma om stödåtgärder är förenliga med den inre mark- naden omfattas av den exklusiva behörighet som tillkommer kom- missionen, vars beslut kan prövas av tribunalen och . De nationella domstolarna är alltså inte behöriga att bedöma om ett stöd är förenligt med den inre marknaden.