prop · H00373 · 2013-02-27 00:00:00 — I rambeslutet regleras bl.a. överfö- ring till enskilda samt till tredjeland och internationella organ som sysslar med brottsbekämpning. I detta avsnitt redogörs för sådan lagstiftning som särskilt tar sikte på internationellt samarbete inom de verksam- hetsområden som berörs av rambeslutet och som innehåller särreglering när det gäller informationsutbyte och behandling av personuppgifter. För en mer allmän beskrivning av den lagstiftning som reglerar inter- nationellt samarbete, bl.a. avseende straffverkställighet, och det samar- bete som sker mellan medlemsstaterna och de viktigaste internationella organ som sysslar med brottsbekämpning hänvisas till avsnitt 4.9.1 och 5 i departementspromemorian Antagande av rambeslut om skydd av per- sonuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straff- rättsligt samarbete (Ds 2008:30). 4.10.2 Lagstiftning om samarbete i den brottsbekämpande verksamheten Lagen om internationellt polisiärt samarbete I lagen (2000:343) om internationellt polisiärt samarbete regleras sam- arbete mellan svenska brottsbekämpande myndigheter och motsvarande myndigheter i andra medlemsstater i EU samt och . reglerar bl.a. och Prümsamarbetet, men även annat polissamarbete som är konventionsbundet. I lagen anges vilka svenska tjänstemän som är behöriga att delta i samarbetet, nämligen svenska polismän samt tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän när de enligt lag eller annan författning har polisiära befogenheter. Den mest frekventa delen av informationsutbytet inom regleras dock i lagen om Schengens informationssystem. Den lagen reglerar informa- tionsutbyte som utnyttjar en särskild databas som alla stater som deltar i har tillgång till. I lagen om internationellt polisiärt samarbete, som är mera inriktad på samarbete i enskilda fall, finns en bestämmelse (3 §) om hur uppgifter som har erhållits från andra stater får användas. Har en svensk myndighet fått uppgifter eller bevismaterial från en annan stat för att användas i underrättelseverksamhet om brott, vid utredning av brott eller för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet, och gäller på grund av över- enskommelse med den andra staten villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna eller bevisningen, ska svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författ- ning. Vad som har sagts gäller även för överenskommelser med mel- lanfolkliga organisationer. På motsvarande sätt föreskriver lagen att svenska myndigheter får ställa upp villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifter eller bevisning som lämnas till en annan stat, om det krävs med hänsyn till enskilds rätt eller från allmän synpunkt. Sådana villkor får inte strida mot en internationell överenskommelse som är bindande för . Detta gäller också i fråga om uppgifter eller bevisning som lämnas till en mel- lanfolklig organisation. Lagen om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar Lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brotts- utredningar innehåller regler om gränsöverskridande samarbete i enskilda brottsutredningar. Syftet är att förbättra det polisiära och det straffrätts- liga samarbetet mellan medlemsstaterna inom EU i kampen mot den gränsöverskridande brottsligheten. Behöriga myndigheter i två eller flera medlemsstater får genom en överenskommelse inrätta en gemensam utredningsgrupp för brottsutredningar. När det finns en sådan överens- kommelse tillämpas lagen. De utredningsgrupper som inrättas med stöd av någon annan internationell överenskommelse omfattas inte av lagen. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om användningsbegränsningar. Har en svensk myndighet fått uppgifter genom en gemensam utrednings- grupp som inrättats med stöd av lagen och gäller villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna, ska en svensk myndighet enligt 5 § följa villkoren oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller författ- ning. Enligt 6 § får överlämnandet av uppgifter eller bevismaterial från en svensk myndighet till en sådan utredningsgrupp förenas med villkor som är nödvändiga av hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga från allmän synpunkt. Den svenska myndighet som har överlämnat material med villkor får enligt 7 § på begäran av en myndighet i en annan stat medge undantag från villkoret. Lagen innehåller också vissa bestämmelser om s.k. kontrollerade leve- ranser (1014 §§) och om brottsutredningar med användning av skydds- identitet (1517 §§). Med kontrollerad leverans avses att en viss förbju- den vara, oftast narkotika, tillåts passera gränsen utan att myndigheterna ingriper, i syfte att man ska kunna spåra upp de personer som ligger bakom brottet. Både vid kontrollerade leveranser och vid brottsutred- ningar med användning av skyddsidentitet ska reglerna om användnings- begränsning i 57 §§ tillämpas (13 respektive 16 §). Lagen om Schengens informationssystem I datasystemet Schengens informationssystem (SIS) kan varje medlems- stat föra in uppgifter om personer eller föremål som är efterlysta eller på annat sätt eftersöks med en begäran om att en viss åtgärd ska vidtas, om personen eller föremålet påträffas. I lagen (2000:344) om Schengens informationssystem regleras behandlingen av personuppgifter i den na- delen av SIS. Lagen, som gäller utöver personuppgiftslagen (prop. 1999/2000:64 s. 135), innehåller bl.a. regler om vilka uppgifter som får registreras och för vilka syften (3 och 4 §§), en särskild bestäm- melse om att känsliga personuppgifter inte får registreras (7 §) och be- stämmelser om gallring, rättelse och skadestånd (1113 §§). Lagen innehåller också en regel om användningsbegränsning (10 §) enligt vilken en svensk myndighet inte får utnyttja en uppgift i registret för något annat syfte än det som den registrerande staten har angett vid registreringen. Om den registrerande staten har lämnat sitt samtycke, får dock en svensk myndighet använda uppgiften för ett annat ändamål. tas en ny generation av SIS i bruk. Därmed kommer infor- mationsutbytet enligt lagen även att omfatta vissa uppgifter som inte registreras i SIS, s.k. tilläggsinformation. Lagen om internationellt tullsamarbete Syftet med det internationella tullsamarbetet, som regleras i lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete, är att förhindra, upptäcka, utreda och beivra överträdelser av tullbestämmelser. Denna lag träffar inte bara brottsbekämpande verksamhet utan även verkets fiskala verksamhet. eller annan behörig svensk myndighet ska enligt lagen bistå utländsk myndighet och mellanfolklig organisation. Behöriga myndigheter är, förutom , , polis- myndigheter, och (1 kap. 5 §). har ansvaret för samordningen av samarbetet. Vid internationellt tullsamarbete kan de svenska myndigheterna agera endast inom ramen för sina befogenheter enligt svensk lagstiftning (1 kap. 3 §). Samarbetet består bl.a. i att länderna självmant eller på be- gäran ska delge varandra uppgifter som behövs för tullsamarbetet. Bestämmelser om utbyte av uppgifter finns i 2 kap. 68 §§. När det är nödvändigt för att genomföra internationellt tullsamarbete, får en svensk behörig myndighet lämna ut uppgifter till behörig utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation, även om uppgiften är sekretessbelagd. Endast uppgifter som är tillgängliga för myndigheten inom dess verk- samhetsområde omfattas (2 kap. 6 §). Uppgifterna får förenas med vill- kor för användandet, om det krävs med hänsyn till enskilds rätt eller från allmän synpunkt (2 kap. 7 §). Har en uppgift översänts till en utländsk myndighet, är den svenska myndigheten i princip skyldig att på begäran av den som uppgiften avser underrätta denne om vart uppgiften har sänts och för vilket ändamål Prop. 2012/13:73 (2 kap. 8 §). Detta gäller dock inte om det är uppenbart obehövligt eller om det kan befaras att underrättelsen skulle försvåra den utländska utred- ningen eller beslutet. Gäller sekretess för uppgiften behöver underrättelse inte heller lämnas (2 kap. 8 §). Om en svensk myndighet har tagit emot uppgifter eller bevisning från en annan stat enligt en internationell överenskommelse om samarbete i fråga om bekämpning av överträdelser av tullbestämmelser som inne- håller villkor som begränsar möjligheten att använda uppgifterna, ska svenska myndigheter följa villkoren oavsett vad som annars är föreskri- vet i lag eller annan författning (4 kap. 2 §). Lagen är dock inte tillämplig på sådant samarbete som avses i lagen (1969:200) om uttagande av ut- ländsk tull, annan skatt, avgift eller pålaga eller lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med annan stat (1 kap. 1 §). 4.10.3Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål regleras skyldigheten för svensk myndighet att på en utländsk myndighets begä- ran vidta åtgärder som exempelvis förhör under förundersökning, bevis- upptagning, kvarstad, husrannsakan och användning av hemliga tvångs- medel (1 kap. 2 §). Lagen innehåller även bestämmelser om i vilken utsträckning svenska myndigheter kan begära rättslig hjälp utomlands (3 kap.). Verkställighetsregler finns i förordningen (2000:704) om inter- nationell rättslig hjälp i brottmål. Lagen är generell, dvs. den gäller i förhållande till alla stater även om dessa inte har tillträtt samma konventioner om rättslig hjälp i brottmål som . Vissa regler gäller dock bara i förhållande till medlems- stater i Europeiska unionen samt , , och Liechten- stein. En utländsk stats begäran om rättslig hjälp i handläggs av åklagare och domstol, under förutsättning att åtgärden kan vidtas enligt svensk lag under en förundersökning eller rättegång. I vissa fall får rätts- lig hjälp beviljas även om den misstänkta gärningen inte utgör brott en- ligt svensk lagstiftning (2 kap. 2 §). I 2 kap. finns allmänna bestämmelser om förfarandet vid en ansökan om rättslig hjälp i . I princip används samma förfarande som vid motsvarande svensk åtgärd under förundersökning eller rättegång (2 kap. 10 §). Åklagaren får begära biträde av en polismyndighet, eller i samma utsträckning som för en motsvarande svensk förundersökningsåtgärd. Om en svensk myndighet i ett ärende om rättslig hjälp har fått uppgif- ter eller bevisning från en annan stat för att användas vid utredning av brott eller i ett rättsligt förfarande med anledning av brott, och gäller på grund av en internationell överenskommelse bindande villkor som be- gränsar möjligheterna att använda uppgifterna eller bevisningen, ska, enligt 5 kap. 1 §, svenska myndigheter följa villkoret oavsett vad som annars är föreskrivet i lag eller annan författning. Detsamma gäller be- träffande villkor som en stat har ställt upp när den på eget initiativ lämnat 2012/13:73 På motsvarande sätt får rättslig hjälp som lämnas av en svensk myn- dighet i enskilda fall förenas med villkor som är påkallade med hänsyn till enskilds rätt eller som är nödvändiga ur allmän synpunkt (5 kap. 2 §). Rådets rambeslut /977/RIF av om skydd av personuppgifter som behandlas inom ramen för polissamarbete och straffrättsligt samarbete, (EUT L 350, 30.12.2008, s. 60, dataskyddsram- beslutet) utgör ett komplement till olika instrument om utvidgat polisiärt samarbete och rättsligt samarbete inom Europeiska unionen med inrikt- ning på utökat gränsöverskridande informationsutbyte. I dataskyddsrambeslutets inledning framhålls att gemensamma insatser inom polissamarbete och straffrättsligt samarbete gör det nödvändigt att behandla information, men att det måste finnas regler om skydd för personuppgifter. Gemensamma normer för behandling och skydd av personuppgifter kan både bidra till ett effektivare samarbete och värna grundläggande rättigheter, som rätten till ett privatliv och rätten till skydd för personuppgifter. I dataskyddsrambeslutet uttalas vidare att befintliga instrument på europeisk nivå inte är tillräckliga. Bakom detta uttalande ligger att dataskyddsdirektivet (se avsnitt 4.3) inte är tillämpligt på behandling av personuppgifter inom det nu aktuella området. Syftet med dataskyddsrambeslutet, vilket framgår av artikel 1, är att säkerställa en hög skyddsnivå för fysiska personers fri- och rättigheter när det gäller behandling av personuppgifter inom ramen för polissamar- bete och straffrättsligt samarbete. Dataskyddsrambeslutet är endast till- lämpligt på uppgifter som överförs eller har överförts eller görs eller har gjorts tillgängliga mellan medlemsstater eller mellan medlemsstater och EU-organ samt informationssystem som har inrättats i enlighet med avdelning VI i om polissamarbete och straffrättsligt samar- Det framgår av skäl 8 att det är medlemsstaternas avsikt att den nivå på dataskydd som fastställs för nationell behandling ska motsvara vad som föreskrivs i dataskyddsrambeslutet. inte medlemsstaterna från att ha ett starkare skydd för behandling av personuppgifter än vad som anges i rambeslutet. medlemsstaternas lagstiftningar bör inte leda till ett svagare skydd för personuppgifter än det som medlemsstaternas nuvarande lagstiftning ger utan tvärtom syfta till att garantera en hög skyddsnivå inom hela unionen (skäl 10). På samma sätt som när det gäller EU:s reglering av behandling av per- sonuppgifter inom ramen för den inre marknaden (dvs. tivet) hindrar rambeslutet inte att principen om allmänhetens tillgång till offentliga handlingar kan tillgodoses vid tillämpningen av principerna i det (skäl 31). Dataskyddsrambeslutet ska endast tillämpas på behandling av person- uppgifter som utförs helt eller delvis automatiskt samt annan behandling av personuppgifter som ingår i eller kommer att ingå i ett register. Från tillämpningsområdet undantas viktiga nationella säkerhetsintressen och särskild underrättelseverksamhet inom området nationell säkerhet. Artikel 2 anger vilka definitioner som tillämpas i rambeslutet. Med per- sonuppgift avses varje upplysning som rör en identifierbar fysisk person. I artikel 3 läggs vissa grundläggande principer för personuppgiftsbe- handlingen fast, bl.a. huvudregeln att uppgifter inte får behandlas för något annat ändamål än det ursprungliga, dvs. det ändamål för vilket de samlades in. Personuppgifter får dock alltid vidarebehandlas av behöriga myndigheter för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål under förutsättning att medlemsstaterna föreskriver lämpliga säkerhetsåtgärder, t.ex. avidentifiering av uppgifterna. Vidarebehandling för något annat ändamål än det som uppgifterna överfördes för är bara tillåten om det nya ändamålet inte är oförenligt med det ursprungliga och kräver som huvud- regel enligt artikel 11 den registrerades samtycke eller den överförande statens medgivande. Vidarebehandling får dock enligt den artikeln alltid ske om kraven i artikel 3 är uppfyllda för att förebygga, utreda, av- slöja eller lagföra andra brott eller verkställa andra straffrättsliga påfölj- der än de för vilka uppgifterna överfördes. Likaså får vidarebehandling ske för vissa administrativa uppgifter eller för att avvärja en omedelbar och allvarlig fara för den allmänna säkerheten. Artiklarna 4 och 5 innehåller bestämmelser om rättelse, radering och blockering av personuppgifter och om regelbunden kontroll av om lag- ringen av uppgifterna är nödvändig. Personuppgifter ska rättas om de är felaktiga och raderas när de inte längre behövs för de ändamål de lagli- gen samlades in eller bearbetades för. Om en radering skulle påverka den registrerades intressen ska uppgifterna blockeras i stället för att raderas. Artikel 4 är kopplad till artikel 8, som ålägger de behöriga myndighe- terna att vidta alla rimliga åtgärder för att se till att de personuppgifter som överförs är korrekta. Om uppgifter har överförts olovligen eller varit felaktiga ska mottagaren underrättas. Artikel 6 reglerar rätten att behandla s.k. känsliga personuppgifter, dvs. uppgifter om bl.a. etniskt ursprung, politiska åsikter och religiös eller filosofisk övertygelse. Sådana uppgifter får endast behandlas när det är absolut nödvändigt och om det i den nationella lagstiftningen tillhan- dahålls tillräckliga skyddsåtgärder. I artikel 7 anges att ett automatiserat beslutsförfarande som innefattar behandling av uppgifter som omfattas av dataskyddsrambeslutet är tillåtet endast om det föreskrivs i en lag där det även finns bestämmelser till skydd för den registrerades legitima intressen. Även artiklarna 9 och 12 innehåller bestämmelser om be- gränsningar av rätten att behandla uppgifter. Enligt artikel 9 får den över- förande myndigheten meddela tidsfrister inom vilka den mottagande staten ska radera eller blockera uppgifterna eller kontrollera om de fortfa- rande behövs. Artikel 12 anger att den överförande myndigheten ska informera mottagaren om det enligt den överförande medlemsstatens nationella lagstiftning gäller särskilda begränsningar i fråga om utbyte av 2012/13:73 uppgifter mellan behöriga myndigheter inom medlemsstaten. Mottagaren ska i sådana fall se till att begränsningarna följs. I artiklarna 13 och 14 regleras under vilka förutsättningar uppgifter får överföras till tredjeland och internationella organ respektive till privata subjekt i eller utanför medlemsstaterna. Överföring till tredjeland och internationella organ kräver som huvudregel samtycke av den behöriga myndigheten i den stat varifrån uppgifterna härrör och får ske bl.a. om det är nödvändigt för utredning eller lagföring av brott och förutsätter enligt artikel 13 som huvudregel dels att det finns en adekvat skyddsnivå för behandlingen av uppgifter i den mottagande staten, dels att den medlemsstat från vilken uppgifterna härrör har gett sitt samtycke till överföringen. Också överföring till privata subjekt enligt artikel 14 kräver att den behöriga myndigheten i den medlemsstat från vilken uppgifterna har erhållits samtycker till överföring i enlighet med sin nationella lagstiftning. Vidare krävs att överföringen är absolut nödvändig för att förebygga, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verk- ställa straffrättsliga påföljder, avvärja en omedelbar och allvarlig fara för den allmänna säkerheten eller förhindra att enskildas rättigheter lider allvarlig skada. Det sagda gäller dock enligt skäl 18 inte vid utlämnande till privata parter i samband med brottmål. Enligt artikel 15 ska mottagaren på begäran informera den behöriga myndighet som har överfört uppgifterna om hur dessa behandlas. Artiklarna reglerar den registrerades rättigheter i olika avseen- den, bl.a. rätten till information om behandlingen, rättelse av uppgifter, skadestånd till följd av otillåten personuppgiftsbehandling och tillgång till domstolsprövning vid kränkning. Artiklarna 21 och 22 reglerar tystnadsplikt för den som får tillgång till personuppgifter enligt rambeslutet samt föreskriver krav på säkerhet i samband med behandlingen av uppgifter. Enligt artikel 25 ska varje medlemsstat utse en eller flera nationella tillsynsmyndigheter som ska ansvara för rådgivning och kontroll av be- handlingen av uppgifter som omfattas av beslutet. Den nationella till- synsmyndigheten ska enligt artikel 23 rådfrågas före behandling av per- sonuppgifter när nya personuppgiftsbehandlingssystem införs som an- tingen innefattar nya kategorier av känsliga uppgifter eller innebär sär- skilda risker för den registrerades grundläggande fri- och rättigheter. För att säkerställa genomförandet av dataskyddsrambeslutet ska med- lemsstaterna enligt artikel 24 föreskriva effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner mot den som bryter mot bestämmelser som har antagits med anledning av rambeslutet. Artikel 26 behandlar förhållandet mellan dataskyddsrambeslutet och andra avtal och överenskommelser med tredjeland och artikel 28 reglerar förhållandet mellan rambeslutet och befintliga EU-rättsakter. Slutligen finns bestämmelser om genomförande av rambeslutet i artikel 27, om ut- värdering i artikel 29 och om ikraftträdande i artikel 30. Genomförande av dataskyddsrambeslutet Prop. 6.1Förbättrat integritetsskydd vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete När dataskyddsdirektivet genomfördes i svensk rätt gjordes det i princip tillämpligt även på polisen och andra brottsbekäm- pande myndigheter, domstolarna och de myndigheter som verkställer straffrättsliga påföljder. Den generella regleringen i personuppgiftslagen kompletterades med särskilda registerförfattningar antingen för olika sektorer eller för enskilda register. Som exempel kan nämnas att den tidigare gällande polisdatalagen härrör från det lagstiftningsarbete som var ett led i genomförandet av en generell reglering av skyddet för personuppgifter. Detsamma gäller den lagstiftning om personupp- giftsbehandling som alltjämt gäller för domstolarna och kriminalvården. Eftersom dataskyddsdirektivet formellt inte gäller för bl.a. statens verksamhet på straffrättens område, så varierar skyddet för sådana upp- gifter som överförs över gränserna. Vissa stater införde, i likhet med Sve- rige, även på straffrättens område i större eller mindre utsträckning data- skyddsregler som motsvarar direktivets förpliktelser. När informationsutbytet inom EU inom ramen för polisiärt och straff- rättsligt samarbete intensifierades , identifie- rade man ett ökat behov av dataskydd inom dessa båda områden, efter- som de faller utanför dataskyddsdirektivets tillämpningsområde. Data- skyddsrambeslutet innebär en generell förstärkning av integritetsskyddet för uppgifter som överförs över gränserna inom ramen för sådant samar- bete. Rambeslutet är dessutom tillämpligt på uppgifter som härrör från eller tillförs EU-datasystem och EU-organ. De gemensamma strävandena att förbättra dataskyddet inom EU innebär att svenska uppgifter som överlämnas inom ramen för EU-samarbete hänförligt till polisiärt och straffrättsligt samarbete generellt sett har ett starkare skydd . Ett stärkt integritetsskydd är ett viktigt svenskt intresse. Som framgår av avsnitt 4.3 pågår förhandlingar inom EU i syfte att stärka skyddet ytterligare. 6.2I vilken utsträckning kräver genomförandet av dataskyddsrambeslutet författningsreglering? Regeringens bedömning: Artikel 1.24 om tillämpningsområdet, artikel 9.1 om tidsfrister för gallring, artiklarna om bl.a. överfö- ring till tredjeland och till enskilda, artikel 16.2 om information, arti- kel 19.2 om jämkning av skadestånd och artikel 28 om förhållandet till tidigare rättsakter kräver författningsreglering. Utredningens bedömning överensstämmer i huvudsak med regering- ens. Utredningen anser inte att delar av artikel 1.2 samt artiklarna 13.3, 19.2 och 28 kräver någon författningsreglering. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna invänder mot utred- ningens bedömning av vilka artiklar i dataskyddsrambeslutet som kräver Utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna yttrar sig inte över utkastet till lagrådsremiss i denna del, utom som ställer sig bakom utred- ningens bedömning i fråga om artikel 13.3. Skälen för regeringens bedömning: Vid tillkomsten av dataskydds- rambeslutet utgjorde dataskyddsdirektivet en viktig inspirationskälla. Som tidigare nämnts innehåller regleringen för de myndigheter som berörs av rambeslutet i stor utsträckning redan bestämmelser som mot- svarar flertalet av artiklarna i dataskyddsrambeslutet. genomförde dataskyddsdirektivet i väsentliga delar även inom de sek- torer som dataskyddsrambeslutet reglerar, trots att de inte omfattades av direktivets tillämpningsområde, finns det redan ett välutvecklat data- skydd inom dessa sektorer. Reglerna behöver dock i några delar justeras eller kompletteras med anledning av dataskyddsrambeslutet. tionen 2008/09:16 om godkännande av dataskyddsrambeslutet görs en översiktlig bedömning av vilka artiklar i rambeslutet som kan kräva ny Där uttalas att artikel 6 om behandling av känsliga personuppgifter, artikel 9 om iakttagande av överförande stats tidsfrister och artikel 20 om rättsmedel (i fråga om behandling av personuppgifter) kan komma att kräva lagändring.