prop · H003170 · 2013-06-11 00:00:00 — Som framgår ovan medger visserligen svensk rätt direktkommunikation i stor utsträckning när är mottagande stat, bl.a. om ansökan gjorts av en EU-stat (2 kap. 6 § LIRB). Det förhållandet att svensk rätt tillåter att utländska ansökningar i vissa fall görs direkt till våra myndigheter kan dock inte anses stå i strid mot tilläggsprotokollets föreskrifter, som gäller konventionsstaterna i egenskap av ansökande stater. Sammantaget görs bedömningen att nuvarande bestämmelser inte behöver ändras. Vid genomförandet av EU-konven- tionen gjordes, beträffande motsvarande artikel, samma bedömning (prop. 2004/05:144 s. 57 och 58). Enligt artikel 13 i får konventionsstaterna begära ut uppgifter ur varandras straffregister i två olika fall. I det ena fallet för att användas i ett brottmål (punkt 1). Det andra fallet gäller övriga situationer när registerutdrag begärs utlämnade (punkt 2). I tilläggsprotokollets artikel 4.5 tillåts direktkommunikation mellan de rättsliga myndigheterna i det första fallet medan övriga förfrågningarna 2012/13:170 ska gå genom centralmyndigheterna. Som redovisas ovan tillåts direktkommunikation endast, bortsett från ansökningar till de nordiska länderna, om det har avtalats i en internationell överenskommelse (3 kap 2 § LIRB). Eftersom tilläggsprotokollet inte tillåter direktkommunikation i nu aktuella fall är det inte heller möjligt enligt svensk rätt. Det krävs därför ingen lagändring i denna del. Enligt artikel 22 i ska justitiedepartementen lämna varandra underrättelser om straffdomar beträffande varandras medborgare. Enligt artikel 4 i det första tilläggsprotokollet får centralmyndigheten även lämna uppföljande information, t.ex. kopior av fällande domar. I artikel 4.6 i det andra tilläggsprotokollets föreskrivs att en sådan ansökan kan göras direkt mellan de behöriga myndigheterna. Föreskriften har sin motsvarighet i (artikel 6 punkten 8 b). I svensk rätt uppställs inget hinder mot att en utländsk myndighet vänder sig direkt till den svenska domstol som utfärdade domen. Vid genomförandet av gjordes bedömningen att den typ av föreskrift som uppställs i artikel 4.6 inte kräver någon lagändring (prop. 2004/05:144 s. 58). Det finns inte anledning att nu göra någon annan bedömning. Andra mellan staterna gällande bilaterala avtal eller överenskommelser, där direktkommunikation föreskrivs, påverkas inte av de kommunikationsvägar som föreskrivs i artikeln (tilläggsprotokollets artikel 4.10). Enligt artikel 4.9 i tilläggsprotokollet tillåts elektronisk kommunikation mellan parterna om den ansökande staten på ansökan kan visa upp en kopia av ansökan samt originalet. Enligt får moderna kommunikationsmedel användas om det är det möjligt att få en skriftlig uppteckning som gör att den mottagande medlemsstaten kan fastställa ansökans äkthet (artikel 6.1). Enligt svensk rätt ska ansökan om rättslig hjälp i göras skriftligen genom post, bud eller telefax men, efter överenskommelse i det enskilda fallet, får den också översändas på annat sätt (2 kap. 4 § LIRB). Om en ansökan görs genom elektronisk post, ska den som tar emot ansökan begära att ansökan översänds skriftligen om det inte är onödigt med hänsyn till den åtgärd som begärts (2 § förordningen [2000:704] om internationell rättslig hjälp i brottmål). Vid genomförandet av gjordes bedömningen att svensk rätt möjliggör moderna kommunikationsformer, bl.a. elektronisk post (prop. 2004/05:144 s. 58). Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. anser att det lagstadgade kravet på överenskommelse i det enskilda fallet bör tas bort eftersom elektronisk kommunikation bör godtas om det inte är olämpligt. När det gäller kravet på överenskommelse i det enskilda fallet motiverades detta med behovet av att kunna fastställa ansökans äkthet (a. prop. s. 58). Regeringen delar därför den bedömning som görs i promemorian och anser inte att det finns skäl att ta bort kravet på överenskommelse i det enskilda fallet. Särskilt om behovet av att lämna förklaringar Enligt artikel 4 i tilläggsprotokollet får konventionsstaterna genom en förklaring till generalsekretariat uppställa villkor be- träffande kommunikationssättet, t.ex. att det ska skickas en kopia av an- sökan till centralmyndigheten (punkt 8). lämna en förklaring som uppställer villkor för att godta elektroniska kommunikationsmedel (punkt 9). bör sträva efter att tillåta direktkommunikation mellan be- Någon förklaring i enlighet med punkt 8 behövs där- När det gäller elektroniska kommunikationsmedel bör lämna en förklaring genom vilken det tydliggörs att detta kommuni- kationssätt är tillåtet efter överenskommelse i det enskilda fallet. behandlas vidare i avsnitt 6. 5.4.2 Återkrav av kostnader Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om återkrav av kostnader kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets artikel 5 ersätter artikel 20 om återkrav av kostnader. Huvudregeln är alltjämt att staterna inte ska begära ersättning för kostnader på grund av tillämpningen av eller dess tilläggsprotokoll. Möjligheterna för en stat att återkräva kostnader utsträcks dock till att gälla om kostnaderna dels uppstått vid ett tillfälligt överförande av en frihetsberövad person (punkt 1 b), dels varit betydande eller extraordinära (punkt 1 c). Beträffande återkrav i de sistnämnda fallen ska dock staterna först rådgöra med varandra (punkt 3). När det gäller kostnader som uppkommit i samband med upprättande av video- och telefonkonferens är huvudregeln tvärtom att den anmodade staten ska ersättas för sådana kostnader, om inte staterna kommer överens om annat (punkt 2). Föreskrifterna rörande återkrav av kostnader för tillfälligt överförande av frihetsberövade personer respektive video- och telefonkonferens har sina motsvarigheter i (artiklarna 9.5, 10.7 och 11.5). Enligt svensk rätt är huvudregeln att står för kostnaderna som uppstår till följd av verkställande av rättslig hjälp i (prop. 1999/2000:61 s. 153 och 6 § förordningen [2000:704] om internationell rättslig hjälp i brottmål). I förordningen listas ett antal situationer där kostnaderna ska återkrävas, bl.a. vid förhör genom videokonferens (7 §). Vidare föreskrivs att extraordinära kostnader får återkrävas, dock inte om ansökan gjorts av en stat som tillträtt (8 §). Även om det är ytterst sällsynt att svenska myndigheter vänder sig till Justitiedepartement med kostnadskrav mot utländska myndigheter bör det alltjämt finnas möjligheter att återkräva kostnader i den utsträckning som det har avtalats i en internationell överenskommelse. 2012/13:170 ovan nämnda förordning bör anpassas till tilläggsprotokollets artikel 5. Det finns dock inget behov av lagändringar. Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om vittnesskydd kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Med tilläggsprotokollets artikel 23 införs föreskrifter om vittnesskydd. Artikeln är tillämplig när en ansökan om rättslig hjälp avser ett vittne som riskerar att hotas eller är i behov av skydd. I sådana fall ska de behöriga myndigheterna hos den ansökande och den anmodade staten försöka komma överens om åtgärder för att skydda vittnet i enlighet med deras nationella lagstiftning. Enligt förklaranderapporten ankommer det främst på den ansökande parten och inte förhörspersonen själv att bedöma om det finns en hotbild och behov av åtgärder för att skydda vittnet. Med vittne ska förstås varje person, oavsett vilket begrepp som används i den nationella straffprocessen, som har information som är relevant i brottmålsförfarandet. Enligt svensk rätt kan således vittnen, sakkunniga och målsäganden omfattas av artikeln. Inom ramen för ett svenskt brottmålsförfarande kan en rad åtgärder vidtas för att skydda förhörspersoner mot hot eller repressalier, bl.a. säkerhetskontroll i domstol och polisens särskilda personsäkerhetsarbete (prop. 2009/10:152 s. 50 och 51). Sådana åtgärder som avses i den aktuella artikeln får hanteras av behörig myndighet, vilket för svenskt vidkommande innebär i första hand polis och åklagare. Artikeln kräver således inte några lagändringar. 5.4.4Sekretess och skydd av personuppgifter Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om sekretess och skydd av personuppgifter kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning Med tilläggsprotokollets artikel 25 införs föreskrifter om sekretess. Den ansökande staten får begära att den anmodade staten sekretessbelägger en ansökan om rättslig hjälp och dess innehåll, förutom i den mån som krävs för att verkställa den. Den anmodade staten ska skyndsamt meddela den ansökande staten om den inte kan tillgodose sekretesskraven. Enligt offentlighetsprincipen får uppgifter i ett ärende om rättslig hjälp lämnas ut med de begränsningar som följer av OSL. Sekretess gäller för uppgift i verksamhet som avser rättsligt samarbete på ansökan av en annan stat eller en mellanfolklig domstol, för uppgift som hänför sig till en utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål eller en angelägenhet som angår tvångsmedel, om det kan antas att det varit en förutsättning för den andra statens eller den mellanfolkliga domstolens begäran att uppgiften inte skulle röjas (18 kap. 17 § OSL). Mot bakgrund av att det inom det internationella straffrättsliga samarbetet är en självklar utgångspunkt att känsliga uppgifter i den utländska brottsutredningen kan skyddas i den anmodade staten råder en stark presumtion för sekretess (prop. 1999/2000:61 s. 209). Nuvarande bestämmelser möjliggör således att svenska myndigheter tillmötesgår sekretesskrav i enlighet med artikel 25. Det finns ingen uttrycklig bestämmelse om att svenska myndigheter, vid avslag på en ansökan om sekretess, skyndsamt ska lämna besked om detta. En sådan upplysningsskyldighet får dock anses följa av allmänna bestämmelser (jfr 2 kap. 8 och 9 §§ LIRB och vad som redovisas i avsnitt 5.4.5 om uppskjutet verkställande). Sammanfattningsvis krävs inga lagändringar i denna del. Med tilläggsprotokollets artikel 26 införs föreskrifter om användningsbegränsningar av personuppgifter som överförs mellan staterna till följd av en ansökan om rättslig hjälp. Artikeln har sin motsvarighet i EU- konventionen (artikel 23). De grundläggande föreskrifterna är likadana i tilläggsprotokollet och i . Personuppgifter får användas utan den överförande statens samtycke i tre fall. För det första för förfaranden på vilka konventionerna är tillämpliga. För det andra för andra rättsliga och administrativa förfaranden som har direkt samband med förfaranden enligt konventionerna. För det tredje för att avvärja ett överhängande och allvarligt hot mot allmän säkerhet. I andra fall krävs den överförande statens eller den registrerade personens samtycke. Den mottagande staten är skyldig att på ansökan av den överförande staten ge upplysningar om hur personuppgifterna har använts. Det finns dock vissa olikheter mellan föreskrifterna i respektive tilläggsprotokollet. I finns en föreskrift om att användningsbegränsningar gäller både överförda personuppgifter och sådana som erhållits på annat sätt enligt konventionen (artikel 23.2). Vidare finns vissa särskilda föreskrifter om användningsbegränsningar i ärenden om bl.a. gemensamma utredningsgrupper (artikel 23, punkterna 4 och 5). I tilläggsprotokollets artikel 26 finns en föreskrift som ger konventionsstaterna möjlighet att vägra att överföra personuppgifter, om uppgifterna skyddas enligt dess nationella lagstiftning eller om den mottagande staten inte är bunden av Europarådskonvention om skydd för enskilda vid automatisk databehandling eller förbinder sig att följa den konventionen (punkt 3). I tilläggsprotokollet ges också konventionsstaterna möjlighet att lämna en förklaring till generalsekretariatet om 2012/13:170 att överföring av personuppgifter överhuvudtaget inte får ske utan föregående samtycke (punkt 5). Svenska myndigheter får lämna ut personuppgifter till en utländsk myndighet om det sker inom ramen för ett samarbete som är reglerat i en överenskommelse som är bindande för (bl.a. 18 § förordningen [2006:937] om behandling av personuppgifter inom åklagarväsendet). Som redovisas i avsnitt 5.2.4 innehåller svensk rätt regler om användningsbegränsningar som svenska myndigheter är skyldiga att följa respektive kan ställa i ärenden om rättslig hjälp (5 kap. 13 §§ LIRB). Bestämmelser om användningsbegränsningar finns även i bl.a. lagen (2013:329) med vissa bestämmelser om skydd för personuppgifter vid polissamarbete och straffrättsligt samarbete inom Europeiska unionen, som träder i kraft . Svenska myndigheter ska således följa, och har möjlighet att själva ställa upp, sådana användningsbegränsningar rörande personuppgifter som följer av tilläggsprotokollet. Vid genomförandet av EU-konven- tionen gjordes bedömningen att svensk rätt med vissa undantag som inte är relevanta i detta sammanhang uppfyllde motsvarighet till krav om användningsbegränsningar (prop. 2004/05:144 s. 109111). Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. Vårt inhemska regelverk är utformat så att svenska myndigheter får lämna ut personuppgifter till en utländsk myndighet i vissa situationer. Det behövs därför inget särskilt författningsstöd för att vägra att lämna ut personuppgifter i de fall som föreskrivs i artikel 26.3 i tilläggsprotokollet. Konventionsstaternas möjlighet att använda sig av personuppgifter som överförts från en annan stat är klart begränsade. Som nämnts ovan finns också vissa möjligheter att vägra att överföra personuppgifter. Det bedöms därför inte nödvändigt att lämna en förklaring som innebär att varje överföring av personuppgifter ska föregås av samtycke. 5.4.5Övriga frågor om förfarandet Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om krav på skyndsamhet, uppskjutet verkställande, ansökan om ett visst förfarande, närvaro av utländska tjänstemän och interimistiska åtgärder kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning I tilläggsprotokollets artikel 1.1 föreskrivs att alla former av rättslig hjälp ska lämnas skyndsamt (punkt 1). En liknande föreskrift finns i EU- konventionen (artikel 4.2). Enligt svensk rätt ska ansökningar om rättslig hjälp behandlas skyndsamt (2 kap. 10 § LIRB). gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyller den typ av föreskrift som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 1.1 (prop. 2004/05:144 s. 53). Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. Uppskjutet verkställande av ansökan Enligt artikel 7 i tilläggsprotokollet får den anmodade staten skjuta upp verkställandet av en ansökan, om de begärda åtgärderna skulle påverka de egna myndigheternas utredningar, åtal eller liknande förfaranden (punkt 1). Innan en ansökan om rättslig hjälp vägras eller skjuts upp ska den anmodade staten, när det är möjligt och efter att ha rådgjort med den ansökande staten, göra en bedömning av om ansökan kan beviljas i vissa delar eller under vissa villkor (punkt 2). Om verkställandet av ansökan skjuts upp ska skälen för detta redovisas. Den anmodade staten ska också informera om det föreligger omständigheter som hindrar, eller riskerar att allvarligt försena, verkställandet av ansökan (punkt 3). Enligt förklaranderapporten är avsikten att artikel 7 ska komplettera artikel 19 i , enligt vilken den anmodade staten vid avslag på en ansökan ska ange skälen för detta. I föreskrivs att den ansökande staten ska underrättas om verkställighetsproblem och om hur dessa skulle kunna undanröjas (artikel 4.3). I svensk rätt finns det ingen uttrycklig möjlighet att skjuta upp verkställandet av en ansökan om rättslig hjälp. Vid införandet av lagen om rättslig hjälp i brottmål behandlades frågan om goda rutiner vid ömsesidig rättslig hjälp (prop. 1999/2000:61 s. 57 och 58). Frågan togs upp med anledning av att rådet antagit en gemensam åtgärd om sådana rutiner (RGT L 191, 7.7. 1998, s. 1), vilka bl.a. innebar att den anmodade staten skulle prioritera brådskande ansökningar och informera den ansökande staten om den rättsliga hjälpen inte kunde lämnas eller endast delvis inom en begärd tidsfrist. Även om rutinerna ansågs stämma väl överens med svenska rätts- och förvaltningstraditioner genomfördes vissa regeländringar (a. prop. s. 95 och 103). Således infördes regler om att den tingsrätt eller åklagare som handlägger en ansökan om rättslig hjälp utan dröjsmål ska informera om en begärd åtgärd inte kan vidtas inom en i ansökan angiven tidsfrist (2 kap. 8 § LIRB). Svensk rätt innehåller också regler om att den ansökande staten ska underrättas om det finns hinder som gör att en ansökan om rättslig hjälp endast kan bifallas delvis eller under vissa villkor. Den ansökande staten ska i sådana fall få tillfälle att yttra sig eller komplettera eller ändra ansökan (2 kap. 9 § LIRB). Vid genomförandet av motsvarande föreskrift gjordes bedömningen att svensk rätt inte behövde ändras (prop. 2004/05:144 s. 53). Trots att det finns vissa skillnader i lydelsen mellan tilläggsprotokollets föreskrifter och motsvarighet görs bedömningen att det inte finns någon innehållsmässig skillnad. Det krävs därför inga lagändringar på denna punkt. Enligt får de stater som tillträder konventionen lämna en förklaring angående vilka myndigheter som staten anser vara rättsliga myndigheter vid konventionens tillämpning (artikel 24). Genom tilläggsprotokollets artikel 6, som ersätter artikel 24, blir konventionsstaterna skyldiga att avge en sådan förklaring, vilken dock senare kan har avgett en förklaring av detta slag, vilken senare ändrades i samband med införandet av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål (prop. 1999/2000:61 s. 183). Rättsliga myndigheter i är domstol och åklagare. Föreskriften i artikel 6 föranleder därför ingen åtgärd. Ansökan om visst förfarande Utgångspunkten enligt är att ansökningar om rättslig hjälp ska verkställas på det sätt som föreskrivs i den anmodade staten (artikel 3). Denna utgångspunkt har modifierats genom införandet av artikel 8 i tilläggsprotokollet. Enligt artikeln ska den anmodade staten efterkomma krav på förfarandet om detta begärs av den ansökande staten på grund av dess lagstiftning, dock under förutsättning att den begärda åtgärden inte strider mot grundläggande rättsprinciper hos den anmodade staten. Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 4.1). Enligt svensk rätt ska ett krav på ett visst förfarande tillämpas om det begärda förfarandet inte strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen (2 kap. 11 § LIRB). Vid genomförandet av gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyller den typ av föreskrift som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 8 (prop. 2004/05:144 s. 53). Det saknas skäl att nu göra någon annan bedömning. Närvaro av utländska tjänstemän Enligt har tjänstemän och parter i målet från den ansökande staten rätt att närvara vid en bevisupptagning hos den anmodade staten under förutsättning att den anmodade staten samtycker till detta (artikel 4). Tilläggsprotokollets artikel 2 kompletterar konventionens artikel 4 med en föreskrift om att en ansökan om närvaro inte ska avslås om en sådan närvaro sannolikt kan medföra att den åtgärd som ska vidtas blir mer anpassad till den ansökande statens behov och leder till att ytterligare ansökningar om rättslig hjälp kan undvikas. Svensk rätt tillåter i vissa fall att utländska myndighetsföreträdare närvarar och med svenska myndighetens samtycke ställer frågor vid verkställandet av olika former av rättslig hjälp i (4 kap. 1, 4, 17 och 35 §§ LIRB). För vissa former av rättslig hjälp, t.ex. förhör genom videokonferens och hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, finns ingen uttrycklig rätt för utländska myndighetsföreträdare att närvara vid verkställandet. Det finns inte heller några föreskrifter som uttryckligen medger att parter i det utländska brottmålet får närvara. En ansökan om att myndighetsföreträdare eller parter i brottmålet får närvara vid verkställandet skulle dock kunna beviljas om inte förfarandet strider mot grundläggande principer i den svenska rättsordningen (2 kap. 11 § LIRB). Den svenska regleringen får därmed anses uppfylla åtagandena enligt tilläggsprotokollets artikel 2. Genom artikel 24 i tilläggsprotokollet införs en möjlighet för den anmodade staten att vidta vissa interimistiska åtgärder för den ansökande statens räkning. Artikeln kan inte anses innebära ett krav på att konventionsstaterna ska Prop. 2012/13:170 införa lagstiftning som medger att sådana interimistiska åtgärder kan Enligt svensk rätt är utgångspunkten att rättslig hjälp ska lämnas under samma förutsättningar som gäller i svenska förfaranden (2 kap. 1 § LIRB). Svenska myndigheter kan således inom ramen för en ansökan om rättslig hjälp vidta intermistiska åtgärder, t.ex. i fråga om kvarstad eller beslag. Svensk rätt uppfyller därmed föreskrifterna enligt ifrågavarande artikel. 5.4.6Samband med andra internationella instrument m.m. Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om samband med andra internationella instrument och uppgörelse i godo samt protokollets slutbestämmelser kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Av följer att den inte hindrar staterna från att ingå bilaterala eller multilaterala överenskommelser om rättslig hjälp som går utöver konventionens bestämmelser eller underlättar tillämpningen av dessa (artikel 26.3). Enligt tilläggsprotokollet artikel 28 utgör inte heller föreskrifter i tilläggsprotokollet något hinder mot mera långtgående överenskommelser. I tilläggsprotokollets artikel 29 finns en föreskrift om uppgörelse i godo. Enligt artikeln ska information om tolkningen och tillämpningen av protokollet lämnas till straffrättsliga styrkommitté (CDPC), som ska verka för att lösa problem som kan uppstå i tillämpningen. I tilläggsprotokollets artiklar 3032, 34 och 35 finns slutbestämmelser om bl.a. undertecknande. Inte någon av dessa ovanstående artiklar föranleder några lagstiftningsåtgärder. 6Sveriges tillträde till det andra tilläggsprotokollet Regeringens förslag: godkänner det andra tilläggsprotokollet till om ömsesidig rättslig hjälp i brottmål. en förklaring enligt artikel 33.2 om att inte godtar artikel 17 om gränsöverskridande övervakning, en förklaring enligt artiklarna 18 och 19 om vilka myndigheter som är behöriga vid tillämpningen av dessa artiklar rörande kontrollerade leveranser och hemliga utredningar, och en förklaring enligt artikel 4.9 med innebörd att godtar elektroniskt översändande av ansökningar om rättslig hjälp efter överenskommelse i det enskilda fallet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget i Skälen för regeringens förslag lämnar rättslig hjälp i brottmål och har tillträtt ett flertal internationella konventioner på området. arbetar också aktivt med frågor om rättslig hjälp inom EU. Det andra tilläggsprotokollet syftar till att utveckla och stärka det internationella samarbetet rörande rättslig hjälp. Som redovisas i tidigare avsnitt finns det stora likheter mellan föreskrifterna i tilläggsprotokollet och EU- konvention, som har tillträtt och vars innehåll har genomförts i svensk rätt. Med ett tillträde till tilläggsprotokollet skulle svenska myndigheter lättare kunna få rättslig hjälp beträffande fler åtgärder.