prop · H003192 · 2013-09-16 00:00:00 — De ovan nämnda bestämmelserna om sekretess till följd av internationella förpliktelser har överförts till offentlighets- och sekretess- lagen och ytterligare bestämmelser har tillkommit därefter. Det finns således i denna lag ett flertal bestämmelser antagna som särskilt föreskriver sekretess för uppgifter om personliga och ekonomiska förhållanden som har fått eller förfogar över med anledning av ett av godkänt avtal. Innebörden av dessa bestäm- melser har vid införandet ansetts vara att absolut sekretess ska gälla (se t.ex. prop. 1987/88:41 s. 14 f., prop. 1990/91:42 s. 66 f. och prop. 1992/93:120 s. 13 f.). Efter inträde i EU har begreppet avtal tolkats på så sätt att det även omfattar rättsakter som gäller till följd av medlemskap i , dvs. anslutningsfördragen samt förordningar och direktiv som utfärdas av EU:s institutioner (RÅ 2007 ref. 45). Genom godkännande av anslutningsfördragen har nämligen godkänt att sekretessbestämmelser i såväl redan antagna som senare beslutade rättsakter ska gälla här i landet, i den omfattning och med den verkan som följer av fördragen (jfr 3 § lagen [1994:1500] med anledning av anslutning till Europeiska unionen). Det finns även bestämmelser om sekretess till följd av internationella avtal som inte uppställer något krav på att avtalet ska ha godkänts av . Enligt 30 kap. 7 § andra meningen OSL gäller sekretess hos för uppgifter som inspektionen har fått från en utländsk myndighet eller ett utländskt organ enligt något annat avtal, om regeringen meddelar föreskrifter om detta. Vidare anges i 30 kap. 11 § OSL att sekretess gäller hos en garantimyndighet, i den utsträckning regeringen meddelar föreskrifter om det, för vissa uppgifter som myndigheten har fått på grund av ett avtal med företrädare för ett utländskt garantisystem. Utformningen och innebörden av offentlighets- och sekretesslagens bestämmelser om sekretess till följd av internationella förpliktelser är inte heller i andra avseenden helt enhetliga. Vissa bestämmelser gäller endast uppgifter som en myndighet har fått enligt avtalet (30 kap. 7 och 11 §§ samt 37 kap. 2 § OSL). Flera av bestämmelserna anger i stället att sekretess gäller för en uppgift som en svensk myndighet förfogar över på grund av avtalet (27 kap. 5 §, 30 kap. 24 § och 34 kap. 4 § OSL). Begreppet förfogar över innebär enligt förarbetena att även sådana uppgifter som myndigheten har samlat in inom landet eller direkt från enskilda med anledning av avtalet omfattas av sekretessbestämmelsen (jfr prop. 1992/93:120 s. 17). Som framgår av avsnitt 4.1.1 gäller sekretess inte bara i förhållande till allmänheten utan även mellan myndigheter. Enligt 6 kap. 5 § OSL ska en myndighet på begäran av en annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Det förtjänar att i detta sammanhang nämnas att uttrycket förfogar över har en något annorlunda innebörd i 6 kap. 5 § OSL än i de ovan nämnda sekretessbestämmelserna. Om en myndighet på grund av ändamålsbegränsningar inte har rätt att utnyttja uppgifter som finns tillgängliga för myndigheten, anses nämligen myndigheten inte förfoga över uppgifterna enligt 6 kap. 5 § OSL (prop. 2011/12:157 s. 14, jfr prop. 1990/91:131 s. 24). 2012/13:192 Om en sekretessbrytande bestämmelse är tillämplig finns således en skyldighet att lämna ut uppgifter till andra myndigheter enligt 6 kap. 5 § OSL. Av detta skäl har det, i de ovan beskrivna bestämmelserna om sekretess till följd av internationellt avtal, särskilt angivits att de sekre- tessbrytande bestämmelserna i 10 kap. 1527 §§ och 28 § första stycket OSL inte får tillämpas i strid med avtalet. Det finns också två bestäm- melser som anger att internationella avtal begränsar tillämpningen av sekretessbrytande bestämmelser om sekretess gäller enligt andra bestäm- melser (30 kap. 17 § och 34 kap. 9 § OSL). En sekretessbestämmelse som gäller för en uppgift i mål eller ärende hos domstol upphör enligt huvudregeln i 43 kap. 5 och 8 §§ OSL att vara tillämplig, om uppgifter läggs fram vid en offentlig förhandling eller tas in i en dom eller ett annat beslut i samma mål eller ärende. Det förekommer dock i vissa fall att internationella sekretessförpliktelser gäller även hos domstolar. Mot denna bakgrund anges i nämnda bestäm- melser att det i domar och andra beslut av domstol alltid ska meddelas ett sekretessförordnande för sådana uppgifter som omfattas av sekretess enligt 27 kap. 5 § andra och tredje styckena samt 34 kap. 4 § samma lag och som lagts fram vid en förhandling inom stängda dörrar respektive tagits in i en dom eller ett beslut, om det skulle strida mot avtal som anges där att uppgiften röjs. I 5 kap. 1 § finns en motsvarande bestämmelse, som anger att en förhandling alltid ska hållas bakom stängda dörrar om det kan antas att det vid en förhandling kommer att läggas fram uppgift, för vilken gäller sekretess enligt 27 kap. 5 § andra och tredje styckena eller 34 kap. 4 § OSL och det skulle strida mot avtal som avses där att uppgiften röjs vid förhandlingen. 4.3.2 Sekretess till skydd för allmänna intressen Enligt 15 kap. 1 § OSL gäller s.k. utrikessekretess för en uppgift som angår förbindelser med annan stat eller i övrigt rör annan stat, mellanfolklig organisation, myndighet, medborgare eller juridisk person i annan stat eller statslös, om det kan antas att det stör mellan- folkliga förbindelser eller på annat sätt skadar landet om uppgiften röjs. När sekretesslagen trädde i kraft gällde utrikessekretess enligt 2 kap. 1 § med olika skaderekvisit beroende på var en uppgift fanns. uppgifter hos regeringen och inom utrikesrepresentationen föreskrevs sekretess med ett omvänt skaderekvisit. Sekretess gällde således om det inte stod klart att en uppgift kunde röjas utan att det störde mellanfolkliga förbindelser eller på annat sätt skadade landet. svenska myndigheter gällde däremot sekretess med ett rakt skaderekvisit för samma uppgifter. För dessa myndigheter gällde alltså sekretess för en uppgift om det kunde antas att det störde mellanfolkliga förbin- delser eller på annat sätt skadade landet om uppgiften röjdes. arbetena (prop. 1979/80:2 Del A s. 131) konstaterades att skade- och störningsbegreppen i bestämmelsen om utrikessekretess inte bör ges en alltför vid innebörd. Det måste röra sig om någon olägenhet för landet för att en uppgift ska sekretessbeläggas. Att mindre och tillfälliga störningar eller irritationer inom ett lands ledning inte kan uteslutas ska med andra ord inte alltid leda till sekretess. I och med att blev medlem i EU ändrades bestämmelsen i 2 kap. 1 § sekretesslagen och fick den lydelse den nu har i offentlighets- och sekretesslagen, med ett enhetligt rakt skaderekvisit. Det råder således numera en presumtion för offentlighet hos alla svenska myndigheter. Regeringen framhöll i förarbetena (prop. 1994/95:112 s. 27 f.) att på de områden som omfattas av EU-samarbetet kommer sådant som har varit ren svensk inrikespolitik också att bli utrikespolitik. Från sekretess- synpunkt medförde det enligt regeringen att bestämmelsen om utrikes- sekretess skulle komma att vara tillämplig på betydligt fler uppgifter än tidigare och att utgångspunkten måste vara att en sådan utveckling inte begränsar offentlighetsprincipen mer än nödvändigt. I fråga om tillämpningen av ett enhetligt rakt skaderekvisit för utrikessekretessen anförde regeringen att det inte i sig bör medföra några risker för att inte ska ha möjlighet att tillgodose sådana berättigade krav på sekretess som gemenskapsrätten ställer. Vid bedömningen av om en upp- gift som erhållits från en annan stat eller från en mellanfolklig organi- sation kan lämnas ut eller inte ansågs avsändarens uppfattning i frågan i och för sig inte kunna avgöra om uppgiften ska hållas hemlig, men avsändarens intresse av sekretess kan ha betydelse för skadeprövningen i det enskilda fallet. Om den främmande staten eller den mellanfolkliga organisationen anser att en överlämnad uppgift är hemlig, kan det givet- vis vara ett skäl för att anse att ett utlämnande skulle störa mellanfolkliga förbindelser. beslutade i enlighet med regeringens förslag efter att uttalat att möjligheterna till insyn i den nationella beredningsprocessen inom EU-samarbetet bör vara desamma som om det slutliga beslutet skulle fattas på nationell nivå. Enligt utskottet framstod det därmed som helt nödvändigt att låta en presumtion för offentlighet gälla för alla uppgifter inom utrikessekretessens tillämpningsområde (bet. 1994/95:KU18, rskr. 1994/95:128). Som nämns i avsnitt 4.1.2 gäller ingen begränsning av utrikes- sekretessbestämmelsens räckvidd. Tvärtom är bestämmelsen tillämplig i all offentlig verksamhet, oberoende av vilken myndighet eller vilket annat offentligt organ som förfogar över de aktuella uppgifterna. Bestämmelsen om utrikessekretess har enligt sin ordalydelse inte heller någon begränsning i fråga om uppgiftens innehåll. Högsta förvaltnings- domstolen har dock i ett par avgöranden (RÅ 1998 ref. 42 och RÅ 2000 ref. 22) anfört att det måste vara det konkreta informationsinnehållet i en uppgift eller i vissa fall uppgiftens art och anknytning till internationell verksamhet som medför att ett röjande av uppgiften kan skada landet eller förorsaka störningar i de mellanfolkliga förbindelserna för att bestämmelsen ska vara tillämplig. Det har visat sig vara osäkert i vilken mån utrikessekretess kan åbe- ropas avseende sådana uppgifter om enskildas personliga eller ekono- miska förhållanden som finns hos svenska myndigheter till följd av rättsakter antagna inom EU. I RÅ 2000 ref. 22 fann Högsta förvaltnings- domstolen att uppgifter i en bilaga till en ansökan om utsläppande på marknaden av en genetiskt modifierad foderbeta, som hade inlämnats till danska Miljö- och energiministeriet och skickats till via 2012/13:192 kommissionen, inte omfattades av utrikessekretess trots att det danska Miljö- och energiministeriet hade framfört åsikten att vissa uppgifter i bilagan borde hållas hemliga. Det direktiv som reglerade informations- utbytet avseende sådana ansökningar innehöll en sekretessbestämmelse. konstaterade att det vid genomförandet av direktivet i svensk rätt hade påtalats att de sekretessbestämmelser i sekre- tesslagen som främst kunde bli aktuella att tillämpa var bestämmelserna till skydd för enskildas ekonomiska förhållanden. Vidare ansåg att förarbetsuttalandena till införandet av ett rakt skaderekvisit i bestämmelsen om utrikessekretess speglar systematiken bakom sekretessregleringen. menade att denna bl.a. innebär att det i fråga om den gemensamma beslutsprocessen, t.ex. förhandlingspositioner och liknande, i första hand är utrikes- sekretessen som blir aktuell, medan det däremot, när det gäller enskilda intressen, är de sekretessbestämmelser som tar sikte på sekretesskyddet för enskilda som ska tillämpas. fann att bestämmelsen om utrikessekretess var tillämplig, men ansåg att skade- rekvisitet inte var uppfyllt. Målet återförvisades därför till kammarrätten för prövning av om sekretess gällde enligt någon annan sekretess- bestämmelse. Övriga sekretessbestämmelser till skydd för allmänna intressen I och rådets direktiv /42/EG av om rapportering av händelser inom civil luftfart finns bestämmelser som innebär att medlemsstaterna är skyldiga att garantera sekretess för uppgifter som utbyts inom ramen för samarbetet. Vid genomförandet av direktivet fann regeringen, mot bakgrund av Högsta förvaltningsdom- stolens uttalanden i RÅ 2000 ref. 22, att det var osäkert i vilken mån de uppgifter som utbyts inom ramen för direktivet skulle omfattas av sekre- tess enligt bestämmelsen om utrikessekretess i ett enskilt fall. Det infördes därför en särskild bestämmelse enligt vilken sekretess gäller i det internationella samarbetet avseende civil luftfart för vissa uppgifter, om det kan antas att myndighetens säkerhetsarbete motverkas om uppgiften röjs (17 kap. 6 § OSL). I förarbetena anfördes att inte fick tillgång till alla uppgifter som var avsedda att utbytas inom det internationella samarbetet avseende tillsyn av civil luftfart eftersom upp- gifterna i regel omfattades av en stark sekretess hos andra stater och då de i regel blev offentliga i . Om svenska myndigheter inte får tillgång till sådana uppgifter som avses utbytas inom det internationella samarbetet försvåras det svenska flygsäkerhetsarbetet och säkerhets- arbetet riskerar att uppnå lägre kvalitet än det annars skulle ha gjort. Vid tillämpning av den nya bestämmelsens skaderekvisit bör enligt för- arbetena därför hänsyn tas till bl.a. vilket sekretesskydd uppgifterna har hos den stat som har lämnat uppgifterna och vilken effekt ett offentlig- görande av uppgifterna kan antas ha på det framtida informationsutbytet (prop. 2006/07:110 s. 53). Regeringen har därefter i flera lagstiftningsärenden avseende genom- förande av olika EU-direktiv upprepat sin tveksamhet om, och i så fall i vilken utsträckning, uppgifter som utbyts med anledning av direktivet skulle anses omfattas av utrikessekretess vid en bedömning i ett enskilt fall (prop. 2009/10:231 s. 29, prop. 2010/11:116 s. 87, prop. 2012/13:4 Prop. 2012/13:192 s. 63, prop. 2012/13:7 s. 12). Det har därför införts särskilda sekretess- bestämmelser till skydd för allmänna intressen (17 kap. 4 a, 6, 7, 7 a och 7b §§ OSL). Det finns till skydd för allmänna intressen också bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen enligt vilka sekretess gäller för en uppgift i verksamhet som avser rättslig hjälp eller samarbete på begäran från annan stat eller mellanfolklig domstol, om det kan antas att uppgiften har lämnats under förutsättning att uppgiften inte röjs (17 kap. 5 § och 18 kap. 17 § OSL). Dessa bestämmelser är dock inte tillämpliga i de situationer då det är den svenska myndigheten som har framställt begäran om rättslig hjälp eller samarbete. I sådana fall tillämpas i stället de sekretessbestämmelser som gäller i den verksamhet i vilken den rättsliga hjälpen har begärts. I 15 kap. 1 a § OSL finns en bestämmelse om absolut sekretess till skydd för allmänna intressen för sådana uppgifter i en utländsk databas som genom direktåtkomst är elektroniskt tillgängliga för en svensk myndighet, men som myndigheten på grund av en bindande EU-rättsakt eller ett internationellt avtal inte får behandla (se prop. 2011/12:157). Bestämmelsen är föranledd av att uppgifter i utländska databaser som en svensk myndighet har direktåtkomst till utgör allmänna handlingar hos myndigheten, om uppgifterna ingår i en s.k. färdig elektronisk handling eller om de kan sammanställas med rutinbetonade åtgärder och utan användning av förbjudna sökbegrepp. I förarbetena anges att syftet med bestämmelsen är att en myndighet inte i strid med ändamålsbegräns- ningar eller villkorade sökbegränsningar ska behöva söka fram uppgifter som inte omfattas av överenskommelsen om informationsutbyte endast för att kunna avgöra sekretessfrågan om uppgifterna begärs ut. För sådana uppgifter som myndigheten får behandla enligt överenskom- melsen om informationsutbyte är bestämmelsen inte tillämplig och innebär således inte någon begränsning av rätten att ta del av allmänna handlingar. 4.3.3 Särskilt om vetorätt för ursprungsinnehavaren i förhållande till svensk rätt Som framgår av avsnitt 4.2.2 används ofta bestämmelser som bygger på principen om vetorätt för ursprungsinnehavaren vid internationella överenskommelser som omfattar informationsutbyte, trots att denna princip inte har någon generell motsvarighet i svensk rätt. Den konflikt som kan uppstå mellan en sådan förpliktelse och den svenska lagstiftningen har i regel lösts genom att särskilda sekretessbestämmelser införts i offentlighets- och sekretess- lagen för uppgifterna i fråga (se avsnitt 4.3.1). ofta konstruerats så att sekretess gäller i den utsträckning har godkänt ett avtal om detta. Som ett led i arbetet för ökad öppenhet verkar regelmässigt, i förhandlingar om internationella avtal eller EU-rättsakter, för att formu- leringar som innebär att utlämnande inte får ske utan ett uttryckligt samtycke från den ursprungliga myndigheten ska tas bort eller justeras. 2012/13:192 Detta kan ske t.ex. genom att kravet på samtycke ändras till en skyldighet för den mottagande myndigheten att konsultera den ursprungliga myndigheten innan beslut om utlämnande av en handling fattas. En sådan justering får till följd att den svenska myndigheten behåller sin rätt att fatta ett självständigt beslut i utlämnandefrågan. I vissa fall kan bestäm- melsen om vetorätt för ursprungsinnehavaren ersättas av en bestämmelse som motsvarar skaderekvisitet i bestämmelsen om utrikessekretess. Ett annat alternativ kan vara att bestämmelsen om vetorätt för ursprungs- innehavaren görs underordnad nationell rätt. I andra fall anges i stället att myndigheten ska vidta alla lagliga åtgärder för att undvika ett röjande av uppgifter, om den ursprungliga myndigheten inte har lämnat sitt uttryck- liga samtycke till detta. , då inte har lyckats få gehör för sina förslag om justeringar av avtalstexten, har avgett en ensidig s.k. tolkningsförklaring i samband med att avtal som innehåller bestämmelser om vetorätt för ursprungsinnehavaren ingåtts. Så skedde exempelvis i samband med ingående av säkerhetsskyddsavtalet med unionen (SÖ 2004:59) och avtalet mellan de stater som är parter i kon- ventionen om upprättandet av ett europeiskt rymdorgan och europeiska (SÖ 2004:60). I förklaringarna anges att bestämmelsen om vetorätt för ursprungsinnehavaren, för att överensstämma med svensk rätt, ska tolkas som att en svensk myndighet alltid ska samråda med den utländska eller mellanstatliga myndighet från vilken uppgifterna härrör innan den fattar beslut om utlämnande av uppgifter. Vidare anges att är medvetet om att om motparten vid ett sådant obligatoriskt samråd har förklarat att den inte samtycker till att uppgifterna röjs och en svensk myndighet ändå röjer dem, så skulle handlande störa förbindelserna parterna Det finns dock även avtal som ingått och antagna EU-rätts- akter som innehåller otvetydiga, bindande bestämmelser om vetorätt för ursprungsinnehavaren, vilka saknar motsvarighet i offentlighets- och sekretesslagen och där någon ensidig förklaring inte har gjorts. Som exempel kan nämnas det avtal om offentlig upphandling som underteck- nades 1994 inom ramen för WTO (se prop. 1994/95:35 Bilaga 7 s. 26 f.) och säkerhetsskyddsavtal mellan och NATO. Det kan konstateras att dessa båda avtal ingicks innan bestämmelsen om utrikessekretess försågs med ett enhetligt rakt skaderekvisit. Allmänhetens tillgång till handlingar hos EU:s Arbetet i de gemensamma institutionerna bedrevs med traditionell diplomatisk förtrolighet enligt folkrättslig kutym. /94 beslutade rådet och kommissionen att anta regler för allmänhetens tillgång till de handlingar som förvaras hos dessa båda Reglerna gällde dock i princip endast handlingar som upp- rättats hos institutionerna. Bindande normgivningsbeslut fattades inte Prop. 2012/13:192 genom en öppen omröstning efter en öppen debatt, utan efter överlägg- ningar i rådet bakom stängda dörrar. Rådet kunde också avstå från att offentliggöra omröstningsresultatet. Inför medlemskap i konstaterades att det än så länge framstod som uteslutet att rådet skulle komma att offentliggöra de protokoll som förts vid rådets överläggningar (prop. 1994/95:112 s. 10 f). Genom Amsterdamfördraget, som trädde i kraft , fast- lades en skyldighet för rådet och att fastställa regler om handlingsoffentlighet för , rådet och kommis- sionen. Under det svenska ordförandeskapet 2001 antogs Europaparla- mentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till , rådets och kommissionens handlingar (öppenhetsförordningen)3. Precis som den svenska offentlighetsprincipen bygger öppenhetsförordningen på idén om att allmänheten som huvudregel ska ha rätt att ta del av handlingar som förvaras hos det allmänna och att sekretess endast ska gälla undantagsvis och endast om rekvisiten i en uttömmande lista över sekretessundantag är uppfyllda. Förordningen innebär bl.a. att de olika ståndpunkter som förts fram vid rådets överläggningar rörande lagstiftningsärenden numera som regel är offentliga. Sedan inträdet i EU har konsekvent och framgångsrikt värnat om den svenska offentlighetsprincipen. Parallellt med detta har arbetat för ökad öppenhet inom EU:s institutioner. Ett viktigt skäl för detta arbete har varit att en ökad öppenhet i institutionerna leder till ett sådant närmande av offentlighetssystemen i institutionerna och i som är nödvändigt också för den svenska offentlighetsprincipen (skr. 2001/02:110 s. 5). har alltsedan öppenhetsförordningen antogs arbetat aktivt, bl.a. som intervenient eller klagande i EU:s domstolar, för att förordningens bestämmelser ska tolkas och tillämpas på ett så öppenhetsvänligt sätt som möjligt. En av de viktigaste framgångarna för i detta avseende vanns i det s.k. Turcomålet, ett mål där var klagande (C-39/05 P och C-52/05 P, och Turco mot rådet). I målet, som rörde utlämnande av ett yttrande av rådets rättstjänst rörande ett på- gående lagstiftningsärende, uttalade bl.a. att öppenhet gör det möjligt att öppet diskutera skillnaden mellan olika ståndpunkter och bidrar till att öka de europeiska medborgarnas förtroende för EU:s institutioner. förkastade rådets invändningar om att ett utlämnande av yttranden från rådets rättstjänst skulle kunna leda till tvivel om den aktuella lagstiftningsaktens lagenlighet, äventyra rätts- tjänstens oberoende ställning och ge utrymme för otillbörliga påtryck- ningar på rättstjänstens personal. I stället konstaterade bl.a. att det snarare är avsaknaden av information och debatt som kan ge upphov till tvivel hos medborgarna inte endast om lagligheten av en viss rättsakt, utan även om legitimiteten hos beslutsprocessen i dess helhet. Mot denna bakgrund fann att öppenhetsförordningen i 3 EGT L 145, 31.5.2001, s. 43. 2012/13:192 princip innebär en skyldighet att lämna ut yttranden från rådets rättstjänst rörande ett lagstiftningsärende. har senare fört ett i stora stycken likartat resonemang i andra mål, bland annat i det s.k. MyTravelmålet, som rörde tillgång till handlingar i ett avslutat företagskoncentrationsärende (C 506/08 P, och MyTravel mot kommissionen). Av resone- mang i två andra mål rörande tillgång till handlingar i företagskoncent- rationsärenden (C 404/10 P, kommissionen mot Éditions , samt C-477/10 P, kommissionen mot a.s.) följer dock att de bestämmelser i företagskoncentrationsförordning4 som begränsar rätten att använda vissa uppgifter påverkar den rätt till tillgång till handlingar som säkerställs genom öppenhetsförordningen. Genom Lissabonfördraget, som trädde i kraft , infördes på svenskt initiativ en ny rättslig grund för att utsträcka öppen- hetsförordningens tillämpning till att gälla EU:s samtliga institutioner, organ och byråer (artikel 15.3 i fördraget om Europeiska unionens funk- tionssätt). Ett förslag till en sådan anpassning av öppenhetsförordningen har lagts fram av kommissionen , som komplement till ett ändringsförslag avseende andra delar av förordningen som lämnades . Genom Lissabonfördraget fastlades även att rådets samman- träden ska vara öppna, när de överlägger och röstar om utkast till lagstift- ningsförslag (artikel 15.2 i fördraget om Europeiska unionens funktions- sätt). De fördragsändringar som trätt i kraft sedan blev medlem i EU, öppenhetsförordningens ikraftträdande och uttalan- den i Turcomålet har haft stor betydelse för öppenheten inom EU när det gäller rätten att få ta del av handlingar i pågående lagstiftningsärenden. Det kan alltså konstateras att allmänheten numera, till skillnad från vad som var fallet då anslöt sig till EES respektive EU, har en om- fattande och reglerad rätt till insyn i EU:s lagstiftningsarbete. 4.4.2Informationsutbyte mellan medlemsstaternas myndigheter