prop · H003132 · 2013-03-26 00:00:00 — I ljuset av de möjligheter som finns för den misstänkte att få till stånd en prövning i domstol instämmer regeringen i utredningens slutsats att kravet på att det beslut som meddelas inom ramen för en summarisk processform ska kunna överklagas till domstol inte i sig utgör något hinder mot att förfaranden som kan resultera i ett föreläggande av ordningsbot eller ett strafföreläggande ryms inom undantaget. En ytterligare förutsättning för att undantaget ska vara tillämpligt är att lagföringen avser en mindre förseelse. Föreläggande av ordningsbot används vid t.ex. hastighetsöverträdelser och andra förseelser. De ut- färdas som regel på plats av en polisman och innefattar begränsade rätts- liga frågeställningar. Förfarandet innebär att den misstänkte till godkänn- ande , eller , föreläggs penningböter. Det är riksåklagaren, i samråd med , som väljer ut de brott som kan bli aktuella för ordningsbot och som bestämmer ordningsbotens belopp för de olika brotten. En ordningsbot får inte utfärdas om den misstänkte förnekar gärningen. Föreläggande av ordningsbot får därför, enligt regeringens uppfattning, anses utgöra ett förfarande som omfattas av direktivets undantagsregel. Strafförelägganden kan användas när påföljden bestäms till böter, men Prop. 2012/13:132 också när påföljden bestäms till villkorlig dom eller sådan påföljd i för- ening med böter. Strafföreläggande kan även omfatta särskild rättsverkan av brott, enskilt anspråk och företagsbot. ställer frågan om all bötesbrottslighet, som kan omfatta t.ex. olaga hot, sexuellt ofred- ande och vårdslöshet i trafik, kan anses vara mindre förseelser i direktivets mening. Tingsrätten pekar också på att även ett utfärdande av ett strafföreläggande kan rymma flera komplicerade rättsliga över- väganden, t.ex. i uppsåtsfrågan. Regeringen anser att lagföring genom strafförelägganden i många fall i och för sig skulle kunna omfattas av undantagsregeln i direktivet. En praktisk svårighet som är förenad med att tillämpa undantaget i direktivet är att det när en förundersökning inleds inte är klart om för- undersökningen kommer att avslutas genom ett strafföreläggande eller ett åtal eller på något annat sätt. Regeringen gör därför bedömningen att det vid genomförandet av detta direktiv inte är meningsfullt att vid utform- ningen av den nya regleringen undanta vissa förfaranden där förunder- sökning har inletts, och underrättelse om skälig misstanke enligt 23 kap. 18 § RB har skett, oavsett hur förfarandet sedermera avslutas. 6 Regeringens förslag och överväganden 6.1.1Direktivets regler om tolkning I artikel 2.1 i direktivet föreskrivs att misstänkta eller tilltalade som inte talar eller förstår förfarandespråket utan dröjsmål ska få tolkning under det straffrättsliga förfarandet inför utredande och rättsliga myndigheter, inbegripet under polisförhör, alla domstolsförhandlingar och eventuella nödvändiga interimistiska förfaranden. Artikel 2.2 i direktivet innehåller bestämmelser om tolkning av kommunikationen mellan den misstänkte eller tilltalade och hans eller hennes försvarare. Tolkning ska finnas tillgänglig för denna kommunika- tion i direkt samband med ett förhör eller förhandling under förfarandet eller i samband med ett överklagande eller annan framställning som görs under förfarandet när det är nödvändigt för att garantera att förfarandet går rättvist till. Rätten till tolkning enligt punkterna 1 och 2 i artikeln inbegriper lämpligt stöd till personer som lider av hörselnedsättning eller tal- svårigheter (artikel 2.3). 6.1.2 Nuvarande ordning för tolkning 2012/13:132 Enligt 5 kap. 6 § första stycket RB får en tolk anlitas att biträda rätten om part, vittne eller annan som ska höras inför rätten inte är mäktig svenska språket. Av tredje stycket samma paragraf följer att tolk också får anlitas att biträda rätten om den som ska höras är allvarligt hörsel- eller talskadad. Bestämmelserna om tolkning är tillämpliga i både tviste- mål och brottmål. De tillämpas genom en hänvisning i 48 § lagen (1996:242) om domstolsärenden även vid handläggningen av ärenden. Bestämmelserna är utformade som s.k. fakultativa regler, dvs. rätten får anlita en tolk. I praktiken anlitas dock regelmässigt en tolk om en person som ska höras inför rätten inte behärskar svenska eller är allvarligt hörsel- eller talskadad. Om en tolk inte har anlitats när det har behövts eller tolkningen har varit undermålig kan det utgöra rättegångsfel (jfr NJA 1974 s. 221). Det finns inte någon regel i som anger vad som gäller i fråga om tolkning under förundersökningen. Reglerna i 5 kap. om tolk- ning i domstol har dock ansetts vara analogt tillämpliga där (se m.fl., Rättegång I, 8 uppl. 2002, s. 174). I praktiken anlitas som regel en tolk när en misstänkt som inte behärskar svenska ska förhöras av polis eller åklagare. För att en försvarare ska kunna fullgöra sitt försvararuppdrag krävs att han eller hon kan överlägga med den misstänkte eller tilltalade för att för- bereda försvaret (21 kap. 7 § andra stycket RB). Av 21 kap. 10 § RB framgår att en offentlig försvarare bl.a. har rätt till skälig ersättning av allmänna medel för utlägg som uppdraget krävt. Eftersom tolkning är en förutsättning för att försvararen ska kunna fullgöra sitt uppdrag, är skäliga kostnader för utomprocessuell tolkning som en offentlig för- svarare haft i normalfallet ersättningsgilla (jfr NJA 1980 s. 468). En offentlig försvarare ges vidare ofta tillfälle att i samband med exempelvis ett polisförhör i enrum få tala med sin klient och då använda den tolk som polisen har anlitat för själva förhöret. Om en misstänkt eller en tilltalad har en s.k. privat försvarare finns inte någon ovillkorlig rätt till ersättning för tolkning av kommunikation med försvararen. En tilltalad kan i vissa situationer få ersättning av allmänna medel för sina kostnader för försvarare, för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) och för bevisning under förundersökningen eller i rättegången (31 kap. 2 § första stycket och 8 § RB). Det gäller vid bl.a. en frikännande dom eller en avvisning eller en avskrivning av ett åtal. Ersättningsrätten torde omfatta även kostnader för tolkning som be- hövts för att försvara sig i rättegången. Någon rätt att få ersättning för utlägg för tolkkostnader vid en fällande dom finns inte. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår att om part, vittne eller annan, som ska höras inför rätten, inte behärskar svenska eller har hörselnedsättning eller talsvårig- heter får tolk vid behov anlitas att biträda rätten. I brottmål ska den som är misstänkt eller tilltalad och som inte behärskar svenska eller har hör- selnedsättning eller talsvårigheter biträdas av tolk under rättegången. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker ut- redningens förslag eller invänder inte mot det. Till dem som ställer sig positiva till förslaget hör bl.a. , , och . ställer frågan om den valda lagtekniska lösningen kan medföra en risk för oönskade motsatsslut som begränsar möjligheterna till tolkning för andra än misstänkta och tilltalade. vid ifrågasätter utredningens förslag att ha olika regler om tolk- ning för misstänkta eller tilltalade och för andra förhörspersoner. anser vidare att reglerna för anlitande av tolk under förundersökningen ska gälla även den som kan misstänkas för brott och inte bara den som underrättats om skälig misstanke om brott. Nämnden invänder också att uttrycket inte behärskar svenska är svårtolkat och kan innebära att alltför höga krav ställs för förordnande av tolk. Tolk bör enligt fakultetsnämnden anlitas så snart modersmålet är bättre än svenska. Hovrätten över och och Rättstolkarna är kritiska till det behovskrav som föreslås gälla vid förhör med någon annan än en misstänkt eller en tilltalad. Flera remissinstanser har syn- punkter på den lagtekniska utformningen av förslagen. Hovrätten över och och invänder mot utredningens för- slag att tolk ska anlitas under rättegången, när avsikten med bestäm- melsen är att misstänkta och tilltalade ska ha tolkhjälp under rättens sammanträden. JO och föreslår att tolkning för personer med hörsel- eller talsvårigheter endast ska ske i sådana situationer när tekniska hjälpmedel inte kan användas för att överbrygga svårigheterna. Skälen för regeringens förslag I likhet med utredningen kan regeringen konstatera att den praktiska tillämpningen av den nuvarande regleringen i stort uppfyller direktivets krav. Misstänkta och tilltalade tillhandahålls alltså tolkning i tillräcklig utsträckning. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket RB är dock fakultativ till sin karaktär, dvs. den ger rätten en möjlighet, men ingen skyldighet, att anlita tolk när någon som ska höras inför rätten inte är mäktig svenska språket. Direktivet kräver emellertid att regleringen är obligatorisk. Den nuvarande generella bestämmelsen behöver därför kompletteras med en obligatorisk regel för misstänkta och tilltalade i brottmål. Ett tolkbehov bör anses föreligga när den misstänkte eller tilltalade inte behärskar svenska. Uttrycket behärskar svenska anger på ett tydligt sätt att den misstänkte eller tilltalade bör ha så pass god förmåga att tala och förstå svenska att han eller hon kan tillvarata sin rätt vid sammanträdet. I annat fall ska tolk förordnas. Regeringen instämmer alltså inte i den sättning i straffrättsliga förfaranden. Det ska vara genomfört i svensk rätt Prop. 2012/13:132 . Det kommer i det sammanhanget att bli aktuellt att överväga ytterligare ändringar av 5 kap. 6 § RB. Mot denna bakgrund anser regeringen att de andra förslag till ändring av bestäm- melsen som utredningen lämnar inte bör övervägas . Utredningen föreslår att det ska regleras i att tolk ska anlitas vid förhör under förundersökningen med den som har underrättats om skälig misstanke om brott. Regeringen delar utredningens uppfattning att en lagregel om rätt till tolkning under förundersökningen krävs enligt direktivet och därför bör införas. En fråga som har uppkommit under remissbehandlingen är vilka förhörspersoner som ska omfattas av lagregeln. Juridiska fakultets- nämnden vid anser att tolkkravet bör omfatta samtliga personer som hörs under förundersökningen och som inte behärskar svenska. Enligt regeringens uppfattning bör dock reglerna för tolkning under förundersökningen ha samma innebörd som reglerna för tolkning i domstol, dvs. med en obligatorisk reglering för den som är misstänkt och en fakultativ reglering för andra förhörspersoner. menar vidare att det obligatoriska tolkkravet bör tillämpas redan då någon kan misstänkas för brott, eftersom polisen kan hålla ett antal förhör i utredningen innan någon underrättas om skälig misstanke om brott. Det förslag som torde, enligt regeringens uppfattning, i praktiken tillämpas i stora drag . Det saknas dock underlag som beskriver konsekvenserna om en sådan ordning skulle regleras i lag. Den krävs inte av direktivet eftersom direktivet, enligt regeringens bedömning, börjar tillämpas först då någon har underrättats om skälig misstanke om brott (se avsnitt 5). Regeringen konstaterar vidare att kan misstänkas utgör en mycket låg misstankegrad, som i RB endast kan medföra en skyldighet att kvarstanna för förhör (23 kap. 9 §). Brottsmisstanken är på detta stadium oftast inte konkretiserad eller individualiserad och den som hörs underrättas inte om brottsmisstanken på det sätt som sker vid underrättelse om skälig misstanke om brott enligt 23 kap. 18 § RB. Det är först i samband med underrättelse av skälig misstanke om brott som det har ansetts föreligga ett sådant ingrepp i den enskildes intressesfär att det funnits skäl att ge den misstänkte en rätt till offentlig försvarare (jfr NJA 2001 s. 344). Mot den angivna bakgrunden gör regeringen bedömningen att det obligatoriska kravet på tolkning ska gälla vid förhör med en person som enligt 23 kap. 18 § RB har underrättats om skälig misstanke om brott. För andra personer som hörs under förundersökningen ska den fakul- tativa tolkregeln gälla. Tolkning av överläggning mellan den misstänkte eller tilltalade och försvararen Möjligheten att tillförsäkra tolkning vid kommunikation mellan den misstänkte eller tilltalade och hans eller hennes försvarare är i praktiken framför allt en fråga om försvararens möjlighet att få ersättning för ut- 2012/13:132 lägg för tolkkostnader. Enligt nuvarande ordning ersätts en offentlig för- svarare i normalfallet av staten för skäliga kostnader för utomprocessuell tolkning. Utredningen anser att denna ordning uppfyller direktivets krav och fungerar väl. Några invändningar har inte heller framförts av remiss- instanserna. Regeringen delar utredningens bedömning. Något behov av lagändring finns därför inte. Ersättning för kostnader för tolkning när den tilltalade har haft en privat försvarare behandlas i avsnitt 6.4. 6.2.1Direktivets regler om översättning I artikel 3 finns bestämmelser om översättning av handlingar. Enligt artikel 3.1 ska misstänkta eller tilltalade som inte förstår eller talar förfarandespråket inom rimlig tid få en skriftlig översättning av alla handlingar som är väsentliga för att garantera att de kan utöva sin rätt till försvar och för att garantera att förfarandena går rättvist till. Över- sättningen bör ske till den misstänktes eller tilltalades modersmål eller något annat språk som han eller hon talar eller förstår och som möjliggör att han eller hon fullt ut kan utöva sin rätt till försvar och garanterar att förfarandena går rättvist till (skäl 22 i ingressen till direktivet). Av artikel 3.2 framgår att till väsentliga handlingar hör beslut om frihetsberövande, anklagelser eller åtal samt domar. De behöriga myndigheterna ska be- sluta om någon annan handling är väsentlig i ett visst ärende. Misstänkta eller tilltalade eller deras försvarare får ge in en motiverad ansökan om översättning (artikel 3.3). Det ska inte finnas någon skyldighet att översätta avsnitt i väsentliga handlingar som inte är relevanta för att de misstänkta eller tilltalade ska förstå vad de anklagas för (artikel 3.4). Vid förfaranden som gäller verkställighet av en europeisk arresteringsorder ska den verkställande medlemsstaten se till att dess behöriga myndig- heter tillhandahåller en skriftlig översättning av denna handling till den person som omfattas av sådana förfaranden och som inte förstår det språk på vilket den europeiska arresteringsordern är upprättad, eller till vilket den har översatts av den utfärdande medlemsstaten (artikel 3.6). En översättning behöver enligt direktivet inte alltid vara skriftlig. Som ett undantag från de allmänna reglerna i artikel 3.13.3 och 3.6 får en muntlig översättning eller sammanfattning av väsentliga handlingar till- handahållas i stället för en skriftlig översättning. En förutsättning är dock att en sådan muntlig översättning eller sammanfattning inte förhindrar att förfarandet går rättvist till (artikel 3.7). Varje avsägelse av rätten till översättning av handlingar som avses i artikel 3 ska omfattas av kravet att misstänkta eller tilltalade har fått juridisk rådgivning eller på annat sätt har fått full insikt om kon- sekvenserna av denna avsägelse, samt att avsägelsen är entydig och har lämnats frivilligt (artikel 3.8). I 33 kap. 9 § RB finns bestämmelser om översättning av handlingar. Bestämmelserna reglerar översättning vid domstol. De tillämpas genom en hänvisning i 48 § lagen om domstolsärenden även vid handläggningen av ärenden. Några lagregler om översättning under förundersökningen finns inte. Enligt 33 kap. 9 § första stycket RB får rätten vid behov låta översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. Regeln tillämpas i både tvistemål och brottmål. När det gäller utgående hand- lingar bör bestämmelsen av kostnadsskäl tillämpas restriktivt (se prop. 1986/87:89 s. 170). Vid avgörande av om ett behov av översättning finns bör domstolen ta reda på vilka andra möjligheter parten har att få hand- lingen översatt. Först om parten inte på annat sätt kan ordna översättning bör rätten låta översätta handlingen (se prop. 1986/87:89 s. 143). I regel finns behov av att översätta handlingar när en domstol ska sända hand- lingar till en person i utlandet och det finns anledning att tro att mottagaren inte talar svenska (se prop. 1999/2000:61 s. 158). I rättspraxis har ansetts att en domstol i ett mål om erkännande av en utländsk dom angående fastställelse av faderskap borde ha översatt ett slutligt beslut som skickades till en inte svensktalande part bosatt på . Underlåtenheten har ansetts innebära att parten haft laga förfall för att inte överklaga beslutet i rätt tid (se NJA 1996 s. 342). En motsatt bedömning gjordes i fråga om ett slutligt beslut som inte översatts i en förmögenhetsrättslig tvist mellan ett svenskt och ett utländskt kommersiellt bolag (se NJA 2001 s. 54). Parten hade därmed inte laga förfall för att inte överklaga beslutet i rätt tid. Behovet av att rätten översätter handlingar är större i brottmål och indispositiva tvistemål än i förmögenhetsrättsliga tvister (se prop. 1973:30 s. 72). I 33 kap. 9 § andra stycket RB finns en bestämmelse som bara gäller i brottmål. Rätten är skyldig att översätta en handling i brottmål eller de viktigaste delarna av den, om handlingen ska sändas till någon som vistas i en annan stat inom EES eller i och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen ska översättas till språket i den andra staten eller om myndigheten känner till att personen inte förstår detta språk, till ett annat språk som personen förstår. Bestämmelsen infördes som en följd av åtaganden enligt och var en del i en större reform som gällde internationell rättslig hjälp i brottmål (se prop. 1999/2000:61). Av 33 kap. 9 § tredje stycket RB följer att rätten vid behov får låta översätta från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt. 6.2.3Nya regler om översättning i brottmål Regeringens förslag: Rätten ska vara skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. En översättning ska få göras muntligen om det inte är olämpligt med hänsyn till vad handlingen eller målet rör eller någon annan omständighet. Reglerna om översättning tillämpas även under förundersökning. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Enligt utredningens förslag ska rätten eller en brottsutredande myndighet i ett brottmål om en misstänkt eller tilltalad inte behärskar svenska, på hans eller hennes begäran eller om det annars behövs, helt eller delvis låta översätta en handling som är väsentlig för att den misstänkte eller tilltalade ska kunna försvara sig. I stället för en skriftlig översättning får rätten eller den brottsutredande myndigheten tillhandahålla en muntlig översättning eller en muntlig sammanfattning av handlingen om det inte på grund av målets eller handlingens beskaffenhet eller någon annan omständighet är olämpligt. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har ingen invändning mot utredningens förslag. Några remissinstanser framför, men med olika utgångspunkter, kritik mot förslaget. Ett par av dessa remissinstanser, och , anser att det av effektivitets- och kostnadsskäl bör anges i lagtexten att muntlig översättning bör komma i fråga i första hand. Ett par andra remiss- instanser, och , invänder att utredningens förslag i flera avseenden inte lever upp till direktivets krav. Tingsrätten och , men också , menar att möjligheten att få en handling översatt inte får göras beroende av att den misstänkte eller tilltalade har begärt det. Tingsrätten anser att det krävs ytterligare analys av vilka krav som ställs på rätten när det gäller att undersöka om översättning bör ske. Samfundet tycker att utred- ningens förslag ger myndigheterna större möjligheter att besluta om muntlig översättning än vad direktivet medger. Skälen för regeringens förslag Nya regler om översättning i brottmål Direktivet innebär en skyldighet för domstol och de myndigheter som bedriver förundersökning att i vissa fall översätta väsentliga handlingar i brottmål. Enligt den nuvarande ordningen är det obligatoriskt för rätten att översätta en handling i brottmål eller de viktigaste delarna av den, om handlingen ska skickas till någon som befinner i en annan stat inom EES eller i och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. I andra fall är det inte obligatoriskt för rätten att översätta handlingar utan rätten får låta översätta handlingar vid behov. Någon lagregel om översättning under förundersökningen finns över huvud taget inte. Det krävs därför nya kompletterande regler om över- sättning i brottmål för att uppfylla direktivets krav. En översättning krävs enligt direktivet av handlingar som är väsentliga för att garantera att misstänkta eller tilltalade kan utöva sin rätt till för- svar och för att garantera att förfarandet går rättvist till. I direktivet anges dock att det inte ska föreligga någon skyldighet att översätta avsnitt i väsentliga handlingar som inte är relevanta för att de misstänkta eller tilltalade ska förstå vad de anklagas för. Direktivets bestämmelser om översättning syftar, i likhet med be- stämmelserna om tolkning, till att undanröja eventuella språkliga hinder mot att en misstänkt eller tilltalad får en rättvis rättegång. Utgångs- punkten vid utformningen av den svenska regleringen bör därför vara att det ska finnas en skyldighet att översätta en handling om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte eller tilltalade ska kunna ta tillvara sin rätt i målet. En fråga som diskuteras av utredningen och vissa av remissinstanserna, framför allt , Migrations- verket och , är om det ska krävas en begäran från den misstänkte eller tilltalade för att en översättning ska göras. Ut- redningen anser att det av framför allt praktiska skäl krävs en mekanism för att avgöra när översättning kan behövas eftersom handlingar i annat fall kan komma att översättas i onödan, vilket inte bara är kostsamt utan också kan förlänga det straffrättsliga förfarandet på ett oacceptabelt sätt. I utredningens lagförslag anges det därför att det kan beaktas om den miss- tänkte har begärt att en översättning ska göras. En majoritet av remiss- instanserna invänder inte mot förslaget. , och är dock kritiska till utred- ningens slutsatser och menar att det inte är förenligt med direktivet att en översättning görs beroende av en begäran från den misstänkte eller tilltalade. Tingsrätten och anser att direktivet kräver att en översättning ska göras om inte den misstänkte eller tilltalade uttryckligen avstått från det. Tingsrätten delar dock utredningens uppfattning att översättning inte ska ske per automatik så snart det finns en misstanke om att den misstänkte eller tilltalade har ett behov av det. Regeringen förutser att frågeställningen om huruvida en handling behöver översättas kommer att bli relativt vanlig i rättstillämpningen. En översättning kan vara resurskrävande och medföra en fördröjning av handläggningen. Regleringen bör därför utformas på ett sådant sätt att översättning kommer till stånd när det är motiverat men kan undvikas när den inte skulle medföra några beaktansvärda rättssäkerhetsvinster för den misstänkte eller tilltalade. Ett sådant synsätt stämmer väl överens med direktivets syfte. Att göra översättningsskyldigheten beroende av en begäran från den misstänkte eller tilltalade, vilket utredningen för övrigt inte föreslår, vore emellertid att gå för långt. Det är dock inte heller motiverat, och kan inte anses följa av direktivet, att utforma reglerna så att översättning ska ske så snart den misstänkte eller tilltalade inte uttryckligen avstått ifrån det. I praktiken lär det ofta vara så att frågan om översättning aktualiseras av den misstänkte eller tilltalade, i före- kommande fall genom försvararen.