prop · H003125 · 2013-04-16 00:00:00 — när ett företag utför arbete på egendom som tillhandahållits av beställaren och arbetet utförs i enlighet med beställarens konstruktionsunderlag. Detta gäller även om produkterna levereras till ett företag som använder dem när det utför en entreprenad. Frågor om särskild avgift prövas av allmän domstol efter ansökan av åklagare, se nedan kommentaren till 13 §. Enligt andra stycket ska uppdragsgivare som vidtagit rimliga kontrollåtgärder inte betala någon särskild avgift. Vilka kontroller som en uppdragsgivare behöver göra för att undgå det aktuella ansvaret måste avgöras från fall till fall. Det kan ställas högre krav på kontroller när ett företag anlitar en underentreprenör än när företaget har haft en förbindelse med underentreprenören. Vidare kan en uppdragsgivare behöva göra grundligare kontroller om en underentreprenör erbjuder ett uppseendeväckande lågt pris. Kontrollernas omfattning kan också variera mellan olika branscher. I branscher där det kan förmodas att det är mer vanligt förekommande med anställda som saknar rätt att vistas och arbeta här kan det ställas högre krav på uppdragsgivarnas kontroller. De särskilda kontrollerna kan också variera beroende vilken kontakt som uppdragsgivaren har med underentreprenörens anställda. Om det i ett underentreprenadförhållande finns tecken på att det bland de personer som utför arbete hos underentreprenören finns en eller flera utlänningar som vistas här olovligt, måste uppdragsgivaren vidta ytterligare kontrollåtgärder för att undgå ansvar. Om kontrollen visar eller ger skälig anledning att anta att det finns en eller flera utlänningar som inte har rätt att vistas här ska uppdragsgivaren inte kunna anlita underentreprenören utan efterräkningar. Detsamma gäller förstås om uppdragsgivaren på annat sätt fått sådan kännedom. I sådana situationer ska uppdragsgivaren inte undgå att påföras särskild avgift. Av tredje stycket framgår att uppdragsgivare i tidigare led i en under- entreprenörskedja, dvs. uppdragsgivare i leden ovanför den under- entreprenör och uppdragsgivare som anlitat arbetsgivaren med utlänningar som vistas olagligt i och utför arbete, ska betala en särskild avgift endast om de inser eller har skälig anledning anta att underentreprenören utförde underentreprenaden med sådana utlänningar. En uppdragsgivare som känner till att en underentreprenör längre ner i en underentreprenörskedja använder sig av anställda som vistas här olagligt inom andra entreprenadarbeten eller har gjort det tidigare eller som er- bjuder uppseendeväckande låga priser kan ha skälig anledning att anta att underentreprenören använder sig av utlänningar som inte har rätt att vistas i även inom den underentreprenörskedja som upp- dragsgivaren ingår i. Uppdragsgivare i tidigare led som misstänker att det i underentreprenaden utförs arbete av utlänningar som inte har rätt att vistas här bör närmare undersöka om så är fallet. Om uppdragsgivaren i tidigare led efter genomförd undersökning inte inser eller har skälig anledning att anta att det i underentreprenader utförs arbete av utlänningar som inte har rätt att vistas här bör uppdragsgivaren inte kunna påföras särskild avgift. I fjärde stycket anges hur avgiften ska beräknas. I likhet med vad som gäller avseende arbetsgivares skyldighet att erlägga en särskild avgift enligt 20 kap. 12 § ska avgiften fördubblas om utlänningen har arbetat inom underentreprenaden än . För att undvika att påförandet av avgiften leder till ett uppenbart obilligt resultat i det enskilda fallet införs efter mönster av 12 § en möjlighet att sätta ned eller helt ta bort avgiften. Det kan exempelvis gälla i fall när en mindre uppdragsgivare påförs avgift för ett förhållandevis stort antal anställda utlänningar som inte har rätt att vistas i . I förarbetena anges att möjligheterna till nedsättning eller eftergift bör tillämpas restriktivt. Detta eftersom avgifterna riktar sig mot en avgränsad grupp, arbetsgivarna, som förutsätts känna till de regler som gäller vid anställning, se prop. 1981/82:146 s. 54 och 74. Motsvarande restriktiva tillämpning av möjligheten till nedsättning eller eftergift avseende särskild avgift är tänkt att gälla för denna nu föreslagna bestämmelse. Paragrafen innehåller bestämmelser om utdömande och indrivning av särskild avgift enligt 12 och 12 a §§. Övervägandena finns i avsnitt 10.2. Paragrafen har utformats enligt Lagrådets synpunkter. I paragrafen har lagts till en hänvisning till den nya bestämmelsen om särskild avgift som påförs uppdragsgivare enligt 12 a §. I övrigt har paragrafen justerats redaktionellt. I paragrafen, som är ny, anges förutsättningarna att påföra arbetsgivare annan särskild rättsverkan till följd av brott enligt 20 kap. 5 § första stycket 1 UtlL. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Aktuell bestämmelse i direktivet är artikel 7.1 a. Paragrafen behandlar förutsättningarna för att frånta någon offentliga stöd, bidrag och förmåner som han eller hon har beviljats, men som ännu inte har betalats ut. Den grundläggande förutsättningen är att brott har begåtts enligt 20 kap. 5 § första stycket 1. I fall då kontant stöd eller bidrag har betalts ut kan stödet eller bidraget inte stoppas enligt denna bestämmelse, utan åklagaren är istället hänvisad till att yrka återbetalning enligt 16 §. Detta gäller även i situationer då stödet eller bidraget ännu inte har kommit mottagaren till del. Förmåner i annan form än betalningsmedel, t.ex. naturaprestationer, kan däremot stoppas ända till dess förmånen har kommit mottagaren till del. Frågor om särskild rättsverkan prövas av allmän domstol på yrkande av åklagare. För att domstolen ska kunna besluta om särskild rättsverkan krävs att omständigheterna vid den brottsliga gärningen är försvårande (första stycket 1). Det innebär att det ska vara fråga om ett brott enligt 20 kap. 5 § första stycket 1 som kan föranleda fängelse, oavsett vilken påföljd som döms ut i det enskilda fallet. Om omständigheterna vid prövningen enligt 20 kap. 5 § av gärningen bedöms vara försvårande är de försvårande även enligt denna paragraf. Åtgärden ska dessutom vara motiverad utifrån brottets straffvärde (första stycket 2). Det innebär dock inte att det är nödvändigt att påföljden bestäms till fängelse i det enskilda fallet. Straffvärdet ska bedömas på vanligt sätt utifrån bestämmelserna i 29 kap. 13 §§ . Samtliga omständigheter som föreligger i målet ska beaktas, t.ex. brottets svårhetsgrad, vilken brottet medfört eller kunnat medföra, liksom om brottet har begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Även brottslighetens omfattning är av intresse. Det finns naturligtvis anledning att se mer allvarligt på sådan brottslighet som har bedrivits på ett systematiskt sätt och i stor omfattning än på enstaka överträdelser. Beslut om särskild rättsverkan enligt paragrafen får som tidigare nämnts beslutas endast efter yrkande av åklagaren. Det är alltså inte möjligt för rätten att fatta beslut om sådan rättsverkan ex officio, dvs. I samband med förundersökning med anledning av brott enligt 5 § 1 ska åklagaren utreda om några offentliga stöd, bidrag eller andra förmåner har beviljats men ännu inte betalats ut. Utredningen kan exempelvis ske genom kontroll hos en central myndighet i den bransch som arbetsgivaren är verksam inom. I de fall det är befogat bör dessutom kontaktas. Så bör regelmässigt ske när det är fråga om arbetsgivare som verkar i ett län där regionalstöd kan beviljas. I första stycket 3 anges att åtgärder inte får beslutas, om en åtgärd med beaktande av övriga åtgärder och sanktioner som brottet kommer att medföra för arbetsgivaren skulle bli oproportionerligt sträng. Eftersom flera andra sanktioner och åtgärder kan komma att tillämpas mot den arbetsgivare som överträder förbudet i 20 kap. 5 § UtlL anges i lagtexten att de sanktioner som framgår av denna paragraf inte får beslutas om den samlade reaktionen av överträdelsen skulle bli oproportionerligt sträng. Betalningsskyldighet för innestående ersättning till utlänningen, se avsnitt 9.1-2, ska dock inte beaktas vid denna bedömning. Sådan betalningsskyldighet grundar sig nämligen på att arbetsgivaren inte har betalat avtalsenlig lön. I första stycket 4 undantas sådana fall då anställningen har avsett arbete för arbetsgivarens privata syften. Det motsvarar det undantag som finns i artikel 7.2 i direktivet. Enligt andra stycket får sådan särskild rättsverkan som avses i första stycket inte omfatta stöd, bidrag eller annan förmån som har beviljats en fysisk person för hans eller hennes privata behov. Med detta avses t.ex. sjukpenning, arbetslöshetsersättning, bostadsbidrag eller andra ersättningar. Detsamma gäller ersättning som mottagits för att vårda en annan familjemedlem eller nära anhörig. I paragrafen, som är ny, anges förutsättningarna för att påföra arbetsgivare annan särskild rättsverkan till följd av brott enligt 20 kap. 5 § första stycket 1 UtlL. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Aktuell bestämmelse i direktivet är artikel 7.1 c. Av första stycket framgår under vilka förutsättningar beslut om återbetalningsskyldighet för redan utbetalade offentliga stöd, bidrag och förmåner får meddelas. Den grundläggande förutsättningen är att brott har begåtts enligt 20 kap. 5 § första stycket 1. Frågor om särskild rättsverkan prövas av allmän domstol på yrkande av åklagare. För att domstolen ska kunna besluta om särskild rättsverkan krävs att omständigheterna vid den brottsliga gärningen är försvårande (första stycket 1), vilket innebär att det ska vara fråga om ett brott som kan föranleda fängelse, oavsett vilken påföljd som döms ut i det enskilda fallet. Åtgärden ska dessutom vara motiverad utifrån brottets straffvärde (första stycket 2). Straffvärdet ska bedömas på vanligt sätt utifrån bestämmelserna i 29 kap. 13 §§ . Samtliga omständigheter som föreligger i målet ska beaktas, t.ex. brottets svårhetsgrad, vilken brottet medfört eller kunnat medföra, liksom om brottet har begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Även brottslighetens omfattning är av intresse. Det finns naturligtvis anledning att se mer allvarligt på sådan brottslighet som har bedrivits på ett systematiskt sätt och i stor omfattning än på enstaka överträdelser. Vid bestämmande av om stöd ska återtas eller om återbetalningsskyldighet ska åläggas en arbetsgivare bör hänsyn tas till om en sådan särskild rättsverkan kan medföra negativa konsekvenser för tredje man. Som exempel kan nämnas stöd som Arbetsförmedlingen beviljat en näringsidkare för att anställa en långtidsarbetslös. Om exempelvis den som anställts med hjälp av stödet inte är den som vistas här olagligt bör det kunna medföra att ett sådant stöd inte ska dras in eller återbetalas. Det kan dock finnas andra situationer då det inte är lika klart att beslut om fråntagande eller återbetalning av stödet inte bör ske. Om tredje man skulle drabbas oskäligt hårt av den särskilda rättsverkan bör återtagande respektive återbetalning inte beslutas. Beslut om särskild rättsverkan enligt paragrafen får som tidigare nämnts beslutas endast efter yrkande av åklagaren. Det är alltså inte möjligt för rätten att fatta beslut om sådan rättsverkan ex officio, dvs. I samband med förundersökning med anledning av brott enligt 5 § 1 ska åklagaren utreda om några offentliga stöd, bidrag eller andra förmåner har betalats ut under det år som passerat närmast före tidpunkten när brottet kom till polisens kännedom. Utredningen kan t.ex. ske genom kontroll hos en central myndighet i den bransch som arbetsgivaren är verksam inom. Om exempelvis en arbetsgivare som har erhållit stöd i enlighet med bestämmelserna om nystartsjobb är misstänkt för överträdelse av anställningsförbudet bör kontroll göras med Arbetsförmedlingen för att ta reda på om förmedlingen före det att brottet kom till polisens kännedom har betalat ut något stöd till arbetsgivaren eller om myndigheten har beslutat om att bevilja ett stöd som ännu inte har betalats ut eller på annat sätt realiserats. Nämnda stöd behöver inte avse anställning av utlänning som inte har haft rätt att vistas här. I de fall det är befogat bör kontaktas. Så bör regelmässigt ske när det är fråga om arbetsgivare som verkar i ett län där regionalstöd kan beviljas. Brott enligt 5 § 1 kan komma till polisens kännedom genom en anmälan från allmänheten eller någon annan myndighet, men också genom polisens eget arbete. Ett exempel på det senare är sådana inspektioner som avses i direktivets artikel 14, se avsnitt 11. Liksom i den motsvarande punkten i 20 kap. 15 § anges i första stycket 3 att åtgärder inte får beslutas, om det med beaktande av övriga åtgärder och sanktioner som brottet kommer att medföra för arbetsgivaren skulle bli oproportionerligt ingripande, se vidare kommentaren till 15 §. I första stycket 4 undantas sådana fall då anställningen har avsett arbete för arbetsgivarens privata syften. Det motsvarar det undantag som anges i artikel 7.2 i direktivet. Enligt andra stycket får sådan särskild rättsverkan som avses i första stycket inte omfatta stöd, bidrag eller annan förmån som har betalats ut till en fysisk person för hans eller hennes privata behov. Med detta avses t.ex. sjukpenning, arbetslöshetsersättning, bostadsbidrag eller andra ersättningar. Detsamma gäller ersättning som mottagits för att vårda en annan familjemedlem eller nära anhörig. Paragrafen, som är ny, innebär att, i de fall ett brott som avses i 20 kap. 5 § första stycket 1 UtlL har begåtts inom ramen för verksamheten i en juridisk person, ska den juridiska personen kunna bli föremål för sådana åtgärder som avses i 15 och 16 §§. I 17 § anges närmare under vilka förutsättningar detta får ske. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Aktuella bestämmelser i direktivet är artiklarna 7.1 a och 7.1 c. För att en juridisk person ska kunna åläggas sådan särskild rättsverkan som anges i 15 och 16 §§ krävs att ledningen för den juridiska personen inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten (punkten 1) eller att brottet har begåtts av en person i ledande ställning grundad på befogenhet att företräda den juridiska personen eller att fatta beslut på den juridiska personens vägnar eller av en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten (punkten 2). Punkten 1 tar sikte på de fall där den juridiska personen som sådan kan anses ansvarig för brottsligheten, t.ex. på grund av bristande rutiner och/eller kontroller till förebyggande av brott. Punkten 2 tar sikte på sådana fall där den juridiska personen kan ha haft fullt godtagbara rutiner för att förebygga brottsligheten, men där sådana personer som har ett särskilt ansvar inom företaget har begått brottet. Punkten kan således sägas innebära att den juridiska personen har ett utökat ansvar för en viss krets av fysiska personer. Det utökade ansvaret bör ha sin största betydelse i större företag, i vilka arbets- uppgifterna naturligen fördelas och delegeras i större omfattning. I mindre företag med endast ett fåtal anställda torde de utpekade person- kategorierna ofta överlappa varandra. Med begreppet person i ledande ställning avses framförallt en person som, på grund av att han eller hon ingår i företagets ledning eller under 2012/13:125 självständigt ansvar rapporterar direkt till ledningen, kan sägas ha ett särskilt ansvar för att verksamheten bedrivs på ett lagenligt sätt. Uttryck- et person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll tar sikte på personer som har ansvar för att kontrollera och utöva tillsyn över att regler (såväl allmänna som den juridiska personens egna), rutiner och säkerhetsföreskrifter upprätthålls och följs i verksamheten. Genom att uppställa krav på att ansvaret ska vara av ett visst kvalificerat särskilt slag har markerats att personer med ansvar för i verksamheten löpande arbetsuppgifter, t.ex. en person med löpande ansvar för en viss maskins underhåll och drift, inte omfattas av regleringen. Däremot kan t.ex. en förman eller arbetsledare typiskt sett ha ett sådant särskilt ansvar som avses med bestämmelsen. En bedömning av om ansvaret är av ett sådant kvalificerat slag måste emellertid göras i varje enskilt fall. Det bör krävas att den person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten ska ha haft åtminstone visst inflytande vid anställning av personal för att en särskild avgift ska kunna påföras enligt paragrafen. Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen att meddela föreskrifter inom vissa delar av utlänningsrätten. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Aktuell bestämmelse i direktivet är artikel 4.1 a. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Paragrafen har tillförts en tredje punkt som innebär att regeringen ges föreskriftsrätt avseende skyldighet att kontrollera utlänningars rätt att vistas och arbeta i . Bakgrunden till att bemyndigandet utvidgas är den i sanktionsdirektivet uppställda skyldigheten för arbetsgivare att kontrollera handlingar som visar att utlänningen har rätt att vistas i här i landet under anställningen. Lagen gäller, om inte annat anges, i stället för personuppgiftslagen (1998:204). Ändringarna i punkten 8 och att nuvarande punkten 9 blir nya punkten 10 är följdändringar av uteslutande redaktionell karaktär. Paragrafen anger vilken personkrets som det får finnas uppgifter om i databasen. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. Aktuell bestämmelse i direktivet är artikel 4.1 c. Paragrafens tillämpningsområde har utvidgats till att avse även hantering av underrättelser från arbetsgivare om anställning av vissa utlänningar. Paragrafen anger vilka uppgifter som får behandlas i databasen. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. Aktuell bestämmelse i direktivet är artikel 4.1 c. Paragrafen har utformats enligt Lagrådets synpunkter. Bestämmelsen om beskattningsdatabasens innehåll har kompletterats så att det framgår att uppgifter får behandlas i databasen om de behövs vid hantering av underrättelser från arbetsgivare om anställning av vissa utlänningar. 14.4Förslag till lag om ändring i lagen (2008:344) om hälso- och sjukvård åt asylsökande m.fl. I paragrafen regleras vilka utlänningar som omfattas av lagen. Övervägandena finns i avsnitt 9.9. Aktuella bestämmelser i direktivet är artiklarna 6.5 och 13.4. I första stycket har lagts till en hänvisning till 5 kap. 15 d § UtlL. Utlänningar som har beviljats ett tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt denna bestämmelse får därmed rätt till vård i samma omfattning som när de hade ett tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL. OCH RÅDETS DIREKTIV 2009/52/EG av om minimistandarder för sanktioner och åtgärder mot arbetsgivare för tredjelandsmedborgare som vistas olagligt OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 63.3 b, (4)Eftersom det i detta direktiv föreskrivs minimistandarder bör medlemsstaterna ha rätt att anta eller behålla sträng are sanktioner och åtgärder och införa strängare skyldig heter för arbetsgivarna. med beaktande av kommissionens förslag, med beaktande av Europeiska ekonomiska och sociala kommit téns yttrande (1), med beaktande av yttrande (2), i enlighet med förfarandet i artikel 251 i fördraget (3), och av följande skäl: samarbete bör stärkas i fråga om bekämpning av olaglig invandring och särskilt att åtgärderna mot olaglig anställ ning bör intensifieras på medlemsstats- och EU-nivå. (2)En central drivkraft för olaglig invandring till EU är möj ligheten att få ett arbete i EU utan att ha den rättsliga status som krävs för detta. Insatserna för att motverka olaglig invandring och olaglig vistelse bör därför omfatta åtgärder för att motverka denna drivkraft. (3)Grundpelaren i sådana åtgärder bör vara ett allmänt för bud mot anställning av tredjelandsmedborgare som inte har rätt till vistelse i EU samt sanktioner mot arbetsgivare som överträder detta förbud. (1) EUT C 204, , s. 70. (2) EUT C 257, 9.10.2008, s. 20. (3) yttrande av (ännu ej of fentliggjort i EUT) och rådets beslut av . (5)Detta direktiv bör inte tillämpas på tredjelandsmedbor gare som vistas lagligt i en medlemsstat oavsett om de har tillåtelse att arbeta på dess territorium. Det bör inte heller tillämpas på personer som åtnjuter gemenskaps rättigheten fri rörlighet enligt definitionen i artikel 2.5 i och rådets förordning (EG) nr 562/2006 av om en gemenskaps kodex om gränspassage för personer (kodex om Schen gengränserna) (4). Direktivet bör dessutom inte tillämpas på tredjelandsmedborgare som befinner sig i en situation som omfattas av gemenskapsrätten, t.ex. tredjelandsmed borgare som är lagligen anställda i en annan medlemsstat och som av en tjänsteleverantör utstationerats till en annan medlemsstat i samband med tillhandahållande av tjänster. Detta direktiv bör tillämpas utan att det påverkar nationell lagstiftning som förbjuder anställning av tredje landsmedborgare som vistas lagligt i landet men som arbetar i strid med sin vistelsestatus. (6)I detta direktiv bör vissa termer definieras och dessa definitioner bör endast gälla detta direktiv. (7)Definitionen av anställning bör omfatta dess huvud beståndsdelar, dvs. verksamhet som avlönas eller borde avlönas, och som utförs för eller under ledning och/eller kontroll av en arbetsgivare, oberoende av det rättsliga förhållandet. (8)Definitionen av arbetsgivare kan omfatta en sammanslut ning av personer med erkänd kapacitet att utföra rättsliga handlingar utan ställning som juridisk person. (4) EUT, L 105, , s. 1. (9)För att förhindra anställning av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt bör arbetsgivare vara skyldiga att in nan de anställer tredjelandsmedborgare, även om tredje landsmedborgarna rekryteras för att utstationeras till en annan medlemsstat i samband med tillhandahållande av tjänster, kontrollera att tredjelandsmedborgaren har ett giltigt uppehållstillstånd eller en annan handling som ger dem rätt till vistelse och som visar att tredjelands medborgaren vistas lagligt på anställningsmedlemsstatens territorium. (10)För att medlemsstaterna i synnerhet ska kunna kontrol lera om handlingar är förfalskade bör arbetsgivarna också vara skyldiga att underrätta de behöriga myndigheterna om att de anställer en tredjelandsmedborgare. För att göra den administrativa bördan så liten som möjligt bör medlemsstaterna få tillåta att en sådan underrättelse sker inom ramen för andra system för anmälan. Med lemsstaterna bör kunna besluta att tillämpa ett förenklat förfarande för anmälan från arbetsgivare som är fysiska personer, då anställningen avser arbete för deras privata syften. (11)Arbetsgivare som har fullgjort skyldigheterna enligt detta direktiv bör inte hållas ansvariga för att ha anställt tredje landsmedborgare som vistas olagligt om den behöriga myndigheten senare upptäcker att handlingen som en anställd uppvisat i själva verket varit förfalskad eller miss brukats, såvida inte arbetsgivaren kände till att hand lingen var en förfalskning. (12)För att underlätta för arbetsgivare att fullgöra sina skyl digheter bör medlemsstaterna anstränga sig på alla sätt för att skyndsamt handlägga ansökningar om förnyelse av uppehållstillstånd. (13)För att det allmänna förbudet ska efterlevas och för att motverka överträdelser bör medlemsstaterna införa lämp liga sanktioner. Sanktionerna bör omfatta finansiella sanktionsavgifter samt bidrag till kostnaderna för att åter sända tredjelandsmedborgaren, tillsammans med möjlig heten att sätta ner sanktionsavgiften för arbetsgivare som är fysiska personer, då anställningen avser arbete för de ras privata syften. (14)Arbetsgivaren bör i samtliga fall vara skyldig att till tred jelandsmedborgaren betala eventuell innestående ersätt ning för utfört arbete samt innestående skatter och so ciala avgifter.