prop · H003182 · 2013-07-03 00:00:00 — Visserligen finns det en europarådskonvention om delgivning i utlandet av handlingar rörande administrativa frågor men den har endast ratificerats av åtta stater (är inte en bland dessa). Nuvarande svenska regler om internationell delgivning möjliggör dock att i förvaltningsrättsliga mål och ärenden låta delge någon i eller att begära delgivning utomlands. Antingen kan de särskilda författningar som styr samarbetet i förvaltningsrättsliga mål och ärenden (se avsnitt 4.2.2) tillämpas eller så kan kungörelserna tillämpas. Den nya reglering som regeringen avser att införa kommer inte att ändra dessa förutsättningar eller förfaranden. Regeringen anser således att nuvarande regler och den nya reglering som avses att införas kommer att vara tillräckliga för delgivnings- samarbetet i förvaltningsrättsliga mål och ärenden. En begäran om delgivning utomlands kommer att kunna ske i dessa mål och ärendetyper. En annan sak är att den andra staten kan vägra delgivning på grund av att framställningen inte baserar sig på en internationell överenskommelse. Detta kan emellertid inte åtgärdas genom svensk reglering. vill även att det klargörs om de delgiv- ningar nämnden behöver få till stånd omfattas av de konventioner som tar sikte på privaträttsliga mål och ärenden. Detta mot bakgrund av att det i promemorian bedömdes att dessa fordringar närmast har en civilrättslig karaktär. Regeringen kan konstatera att flera konventioner avser delgivning i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Vad som närmare avses med mål och ärenden av civil eller kommersiell natur är i viss mån oklart. Det en stat anser vara ett förvaltningsrättsligt ärende kan i en annan stat ses som ett civilrättsligt mål (jfr dock artikel 1.1 i EG:s delgivningsförordning). Det är alltså upp till den mottagande staten att avgöra om konventionerna är tillämpliga i ett enskilt fall. 2012/13:182 6 Regeringens förslag: i utses till centralmyndighet för internationellt delgivningssamarbete och till mottagande organ vid delgivning i . Detta gäller om annat inte anges i lag eller annan författning eller om bistånd med delgivning begärs med stöd av det nordiska avtalet om rättslig hjälp eller bestämmelserna om samarbete med internationella domstolar Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian föreslog att i även skulle utses till mottagande myndighet för de nordiska delgivningsärendena. Remissinstanserna har tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot i län förordar dock att de internationella delgivningsärendena fördelas på de fyra länsstyrelser som hanterar i även görs till behörig mottagare i de fall enskild, oavsett hemvist, ansöker om bistånd med delgivning i utan samband med mål eller ärende. Skälen för regeringens förslag Det internationella delgivningssamarbetet är ett samarbete mellan staters behöriga myndigheter, även om stater, bl.a. , i viss utsträckning I delgivningssamarbetet anges de behöriga myndigheterna ofta som sändande och mottagande organ samt centrala organ (eller Sändande och mottagande organ är som benämningen åsyftar behöriga att sända respektive motta framställningar om bistånd med delgivning. En centralmyndighet är ofta, men inte alltid, behörig att också sända och motta sådana ansökningar. Centralmyndigheter har därutöver även ett övergripande ansvar för samarbetet och fungerar som ett rådgivande organ för domstolar och andra myndigheter, såväl inhemska som utländska. delgivning ska ske i ska i dessa fall en begäran om bistånd i de allra flesta fallen sändas till i egenskap av mottagande organ av delgivningsframställningar eller centralmyndighet för detta samarbete. Några undantag finns. Vid delgivning enligt det nordiska avtalet om rättslig hjälp är länsstyrelserna mottagande organ (se 8 § kungörelse). Enligt konvention om rättslig hjälp kan vid delgivning i brottmål framställningar om delgivning skickas direkt till domstolar eller åklagare i . är mottagande organ för delgivningar på skatte- Som sändande organ har oftast utsett domstolar och andra myndigheter som har att delge någon i ett mål eller ärende. på fungerar också som Prop. 2012/13:182 sändande organ, oftast när framställningar görs utan något stöd av en Den senaste förändringen vad avser utseende av centralmyndighet för internationella delgivningsärenden skedde i samband med införandet av en ny lag om internationell rättslig hjälp i brottmål. I samband med antagandet av den nya lagen föreslog regeringen för att skulle vara centralmyndighet för bl.a. ärenden om delgivning (se prop. 1999/2000:61 s. 90). Rollen som mottagande organ och centralmyndighet I promemorian föreslås att i utses till såväl mottagande organ som centralmyndighet för det internationella delgivningssamarbetet, med undantag för den särskilda ordning som gäller internationell delgivning i mål och ärenden om skatt och in- drivning. I dessa fall föreslås att och kvarstår som mottagande organ. I stort sett samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. i län anser dock att de internationella delgivningsärendena bör delas upp på de fyra länsstyrelser som hanterar delgivningsföretagen. Promemorian hade som utgångspunkt att rollen som mottagande organ bör delas mellan så få myndigheter som möjligt. Regeringen delar denna bedömning framför allt mot bakgrund av att delgivningssamarbetet torde bli mest effektivt med så få aktörer som möjligt. När det sedan gäller rollen som centralmyndighet, som delvis har samma funktion som mottagande organ, bör en sådan central funktion endast tilldelas en myndighet. Tanken med en centralmyndighetsfunktion i det internationella samarbetet är att stater ska veta till eller från vilken myndighet en ansökan om bistånd med en viss åtgärd lämnas eller kommer ifrån. Vidare åligger det en centralmyndighet att ha ett över- gripande ansvar för samarbetet. Denna funktion bör därför ligga på en myndighet och inte spridas på flera. Eftersom centralmyndigheten ofta fungerar som mottagande organ är regeringens utgångspunkt därför att samma myndighet bör vara såväl mottagande organ som centralmyn- dighet för det internationella delgivningssamarbetet. Den lösning som i län har föreslagit, riskerar enligt regeringens mening att komplicera samarbetet för svenska och utländska myndig- heter. Genom att koncentrera uppgifterna till en och samma myndighet upprätthålls också kompetens och kontinuitet i det internationella delgivningssamarbetet. När det sedan gäller frågan om vilken myndighet som ska utses till mottagande organ och centralmyndighet för internationell delgivning an- sluter sig regeringen även här till de bedömningar och överväganden som görs i promemorian. Länsstyrelserna handlägger ett stort antal ärenden om delgivning, såväl nationella ärenden som ärenden på begäran av utländska domstolar och myndigheter. De utländska ärendena kommer huvudsakligen från de nordiska länderna. Av inhämtade uppgifter framgår att länsstyrelsernas hantering av delgivningsärenden Enligt regeringens mening är vidare delgivningsärenden inte av den karaktären att de behöver hanteras inom utan kan med fördel skötas av en förvaltningsmyndighet, t.ex. en länsstyrelse. ligger också i linje med regeringens strävan att förvaltningsärenden i så stor utsträckning som möjligt ska flyttas ut från till domstolar och förvaltningsmyndigheter. Sammanfattningsvis anser därför regeringen att de internationella delgivningsärendena bör hanteras av en länsstyrelse. länsstyrelse bör utses. I promemorian föreslås att i utses för uppgiften. Majoriteten av remissinstanserna har inte invänt mot detta förslag. i är en av de länsstyrelser som handhar flest ärenden om delgivning. bedömningen att i är ett lämpligt val och därför bör utses till mottagande organ och centralmyndighet för detta samarbete, med två undantag förutom den ordning som gäller på skatte- och indrivningsområdet, som regeringen återkommer till. Visserligen innebär detta att centralmyndighetsfunktionen för det internationella rättsliga samarbetet, som i övriga delar ligger kvar på , splittras upp. Regeringen ser inte några problem Delgivningsärenden skiljer sig mycket från andra ärenden om rättsligt samarbete som hanteras på . delgivning är mer rutinartade och kräver aldrig att några beslut fattas. Dessutom är det inget som hindrar att de olika funktionerna samråder med varandra när skäl uppstår. I promemorian föreslås att all internationell delgivning koncentreras till en och samma länsstyrelse, såväl ansökningar från nordiska länder som nu är fördelade på samtliga länsstyrelser i , som tillkommande ärenden om delgivning från andra länder. linje med de utgångspunkter utredaren haft för sitt uppdrag. menar emellertid att det nordiska delgivningssamarbetet har en lång tradition, är inarbetat och fungerar mycket väl. länsstyrelserna själva vittnar om. Vidare har centralmyndigheten ingen roll i detta samarbete. Regeringen anser därför att det inte finns tillräckligt starka skäl för att ändra nuvarande ordning som baserar sig på det nordiska avtalet om rättslig hjälp. Rör det sig om delgivning utanför det avtalets tillämpningsområde ska en sådan ansökan däremot i framtiden ges in till i i dess här föreslagna funktion som centralmyndighet. har fört fram att det bör övervägas om inte i också bör vara behörig mottagare i de fall enskild, oavsett hemvist och om delgivning ska ske i , enligt 9 § delgivningslagen, ansöker om bistånd med delgivning utan samband med mål eller ärende. Regeringen kan i och för sig ha förståelse för myndighetens synpunkt mot bakgrund av promemorians förslag att koncentrera i princip all internationell delgivning till en länsstyrelse. Eftersom dessa ärenden inte rör det internationella delgivningssamarbetet anser regeringen att det saknas skäl för att ändra den nuvarande Samtliga länsstyrelser bör därför alltjämt vara behöriga mottagare när enskilda ansöker om bistånd med delgivning i . I förhållande till de s.k. tribunallagarna, se avsnitt 4.2.2, föreslår promemorian att bör överväga att lämna underrättelser till de internationella domstolar och tribunaler som samarbetar med om Prop. 2012/13:182 att i är svensk centralmyndighet för mottagande av delgivningsframställningar. Några lagändringar föreslås emellertid inte i promemorian. Av 2 § lagen (1994:569) om samarbete med de internationella tribunalerna för brott mot internationell humanitär rätt framgår att ansökningar förmedlas via . Även i lagen (2002:329) om samarbete med och lagen (2006:615) om samarbete med Specialdomstolen för utpekas som mottagande organ av samtliga ansökningar. Sedan samarbetet inleddes med de internationella domstolarna har endast ett fåtal delgivningsärenden handlagts på departementet. Mot bakgrund av att samarbetet med några av de ovanstående domstolarna kommer att upphöra i och med att domstolarna avslutar sina uppdrag ser regeringen det inte som meningsfullt att nu ändra de kommunikationskanaler som redan är etablerade. Detta skulle enbart komplicera samarbetet. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att i utses till centralmyndighet för internationell delgivning och till mottagande organ för delgivning i om inte annat anges i lag eller annan författning. Samtliga länsstyrelser kvarstår dock som mottagande organ beträffande bistånd med delgivning enligt det nordiska avtalet om rättslig hjälp. I förhållande till samarbetet med internationella domstolar och tribunaler föreslås ingen ändring vad gäller kommunikationskanaler. Som angetts i avsnitt 5.2 bör det heller inte göras några ändringar vad gäller delgivningssamarbetet i förvaltningsmål och där Kronofogde- myndigheten och uttryckligen utsetts till behöriga myndigheter. 6.2.1Förutsättningar för delgivning i utlandet Regeringens förslag: En bestämmelse införs som klargör att delgivning med en person som vistas i utlandet får ske om den stat där delgivning ska ske tillåter det. En följdändring och ett förtydligande görs i . Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna har i stort sett inte haft några invändningar mot och har haft vissa Förvaltningsrätten i anser inte frågan tillräckligt utredd. Skälen för regeringens förslag: Delgivningslagen är tillämplig vid delgivning utomlands (se avsnitt 4.2.2). I lagen finns några bestämmelser som rör utlandsdelgivning (se 3, 9, 10 och 40 §§). någon uttrycklig begränsning av i vilka fall delgivning får ske i utlandet. Det innebär emellertid inte att svenska domstolar eller myndigheter utan några begränsningar kan delge personer utomlands. 2012/13:182 betraktar delgivning på det egna territoriet som utförs av andra staters myndigheter som en otillåten myndighets- eller maktutövning. Frågan behandlas i ett antal internationella överenskommelser om Några innehåller uttryckliga bestämmelser om att stater utan undantag ska tillåta varandras myndigheter att direkt delge personer som befinner sig i ett annat avtalsslutande land, t.ex. EG:s öppnar upp en möjlighet för sådan delgivning, t.ex. . Enligt får emellertid de anslutna länderna reservera sig mot den möjligheten; något som ca hälften av de anslutna länderna En svensk domstol eller förvaltningsmyndighet får således inte själv delge en mottagare i ett land som gjort en sådan reservation utan får begära bistånd med delgivningen från det andra landets behöriga I flera avtal som är bundet av regleras inte möjligheterna för en stat att själv delge någon i en annan stat utan endast bistånd med I relation till dessa avtalsstater måste utgångspunkten vara att det inte är tillåtet att postdelge någon i en annan stat. utgångspunkt får också anses gälla när delgivning behöver ske i en stat som inte har ett avtal om samarbete med. Även här torde det enda alternativet vara att begära bistånd med delgivning av den andra En annan sak är att information bör inhämtas från dessa stater om vilka möjligheter som finns för svenska myndigheter att delge en person med post i den staten, dvs. om den staten ger ett generellt tillstånd till att så kan ske, vilket regeringen uppfattar att synpunkterna från Förvaltningsrätten i syftar till. Detta är dock en fråga som får utredas i det enskilda fallet och som centralmyndigheten då har att bistå med. När det gäller eller andra internationella avtal som föreskriver begränsningar i rätten att använda postdelgivning får svenska domstolar och förvaltningsmyndigheter, enligt principen om fördragskonform tolkning av traktater, förväntas respektera sådana Beaktandet av denna internationella förpliktelse har också kommit till uttryck i ett av Justitiekanslern fattat beslut (dnr 4276-05-40). Justitiekanslern uttalade bl.a. att det åligger att som part till acceptera de begränsningar gällande möjligheterna att delge enskilda i ett annat land som det landet i enlighet med konventionen uttryckligen har uppställt. Enligt regeringen är det en given utgångspunkt att svenska domstolar och myndigheter inte kan agera på en annan stats territorium utan att veta att det är tillåtet. För att tydliggöra detta när det gäller delgivning anser regeringen att en bestämmelse ska införas i delgivningslagen som anger att delgivning får ske i annan stat om den staten tillåter det. Bestämmelsen bör inte begränsas till postdelgivning. av delgivning bör omfattas. Av 33 kap. 6 § första stycket framgår bl.a. att 3 § delgivningslagen inte ska gälla vid delgivning av stämning i brottmål. Hänvisningen avser att utesluta möjligheten att tillämpa utländsk rätt vid sådan delgivning (se prop. 2009/10:237 s. 231). fortsatt gälla, vilket föranleder en följdändring och ett förtydligande i den aktuella bestämmelsen i . Bistånd med delgivning i utlandet Regeringens förslag: Enskild sökande som behöver bistånd med delgivning utomlands utan samband med ett mål eller ärende får vända sig till i för sådant bistånd. Regeringen ska få meddela föreskrifter om under vilka förutsättningar en enskild sökande kan få bistånd med delgivning utomlands. Regeringens bedömning: Motsvarande ska gälla när domstolar och förvaltningsmyndigheter behöver bistånd med delgivning utomlands, vilket kan regleras i förordning. Promemorians förslag: I promemorian föreslogs att domstolar och förvaltningsmyndigheter skulle få vända sig till utlandsmyndigheterna för att erhålla bistånd med delgivning utomlands och att enskilda sökanden inte längre skulle få bistånd med delgivning i utlandet. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har tillstyrkt förslagen eller lämnat dem utan erinran. När det gäller domstolars och förvaltningsmyn- digheters möjligheter att erhålla bistånd med delgivning utomlands ställer sig Förvaltningsrätten i och tvek- samma till förslaget och menar i stort att delgivningssamarbetet torde vara mer effektivt om alla ärenden gick via ett centralt organ. enskilda sökandes möjligheter att erhålla bistånd med delgivning utomlands avstyrker och förslaget. anser att det bör övervägas om inte i bör ha en skyldighet att i vart fall vägleda enskilda i del- samfund ställer sig tveksamma till promemorians förslag i denna del. vill att det förtydligas vilka kommunikationsvägar som ska användas när delgivning sker med stöd av FN:s konventioner om straffrättsligt samarbete. Skälen för regeringens förslag och bedömning Bistånd till domstolar och förvaltningsmyndigheter Domstolar och förvaltningsmyndigheter behöver kunna delge personer De internationella avtal som finns om delgivningssamarbetet syftar till att underlätta detta. Flera avtal tillåter att domstolar och andra myndigheter använder sig av postdelgivning (se avsnitt 6.2.1). Postdelgivning är dock inte alltid möjlig. Det innebär att svenska domstolar och myndigheter i dessa fall i stället får begära bistånd med Flertalet av de internationella överenskommelserna t.ex. EG:s delgivningsförordning, innebär att den svenska domstol eller myndighet som behöver delge någon i en annan stat skickar en begäran om bistånd direkt till ett mottagande organ i den andra staten. avtal har en liknande konstruktion. Enligt vissa avtal som ingått på främst det straffrättsliga området, bl.a. flera och bilaterala avtal med förenta stater, och , ska en begäran om delgivning gå igenom en central myndighet. När det gäller delgivning i stater med vilka inte har något avtal om samarbete med delgivning är det inte möjligt att generellt ange om postdelgivning kan ske eller vilka krav som kan komma att ställas när 2012/13:182 bistånd begärs. Förutsättningarna varierar mellan de olika staterna. Om en stat över huvud taget kan samarbeta utan avtal torde det oftast krävas att en begäran om bistånd kommer från en centralmyndighet i eller den svenska utlandsmyndigheten i den staten. I vissa fall kan även kontakter via diplomatiska kanaler krävas. I ett mindre antal fall kommer den svenska domstolen eller myndigheten som vill delge någon utomlands att behöva hjälp av annan svensk myndighet. I promemorian föreslogs att en begäran i dessa fall skulle skickas direkt eller via kurirexpedition till den aktuella svenska utlandsmyndigheten om inte något internationellt avtal krävde att framställningen skickades via den svenska centralmyndigheten, dvs. den föreslagna i . Förvaltningsrätten i och är tveksamma till denna lösning och menar att promemorians förslag försvårar domstolars och myndigheters hantering av internationella delgivningar. Båda remissinstanserna anser att domstolar och myndigheter bör, liksom , få vända sig till centralmyndigheten när bistånd med delgivning utomlands begärs. Regeringen gör följande bedömning. De förändringar som föreslås om internationell delgivning har som ett syfte att förenkla för de aktörer som är involverade i delgivningssamarbetet, t.ex. för centralmyndigheten. Förändringarna får inte innebära stora försämringar för andra aktörer, vilket promemorians förslag riskerar att göra. Delgivning i andra länder med vilka inte har ett välutvecklat samarbete kräver ofta en kunskap om vilka krav den andra staten kan komma att ställa, hur en begäran ska kommuniceras och eventuellt andra förutsättningar för delgivningen. Domstolar och andra myndigheter kan rimligen inte förväntas ha eller förvärva den kunskapen. kontaktas den nuvarande centralmyndigheten på med frågor från domstolar och andra myndigheter om hur en delgivning utomlands bäst omhändertas. Utlandsmyndigheterna kommer i regel att ha kunskap om vilka villkor som kan krävas i det specifika landet. Någon samlad kunskap kommer dock inte att finnas hos dessa. Den föreslagna centralmyndigheten för delgivningsärenden, i , är den myndighet som rimligen bör bygga upp en sådan kunskap. Enligt regeringens uppfattning förenklas hanteringen av ärenden om delgivning utomlands bäst om domstolar och myndigheter har en kontaktpunkt i . Det gäller särskilt när en begäran om bistånd ska sändas över till en annan stat som inte har något samarbetsavtal med. En sådan lösning gagnar också utlandsmyndigheternas verksamhet, dvs. de har en kontaktpunkt i . Denna kontaktpunkt bör enligt regeringens mening vara den föreslagna centralmyndigheten, Läns- styrelsen i . Med denna lösning blir det också tydligt att i alla de fall som en framställning ska gå via en central myndighet ska framställningen ges in till i . Domstolar och andra myndigheter bör emellertid utnyttja de möjligheter som enligt internationella överenskommelser står till buds, t.ex. postdelgivning eller att domstolen kan kommunicera direkt med ett mottagande organ i den andra staten. De närmare förutsättningarna för när en domstol eller myndighet ska få vända sig till i för bistånd med delgivning utomlands kan meddelas genom förordning. Bistånd till enskilda sökande Det internationella delgivningssamarbetet avser delgivning inom ramen för mål eller ärenden och utgår ifrån att det är domstolar eller andra myn- digheter som söker bistånd med delgivning i andra länder. De inter- nationella avtalen ger inte en enskild person rätt att påkalla bistånd i ett annat land med delgivning. Ett undantag är artikel 15 i EG:s delgivnings- förordning som öppnar upp för enskilda som har ett intresse av ett rättsligt förfarande att låta delge rättegångshandlingar direkt genom stämningsman, tjänstemän eller andra behöriga personer i det mottagande landet, förutsatt att detta är tillåtet enligt det landets lagstiftning. Enligt delgivningslagen kan myndighet besluta att part själv får ombesörja delgivning om det inte är olämpligt (8 §). En sådan delgivning kan behöva ske utomlands. Vidare får en person som ska se till att delgivning sker utan samband med ett mål eller ärende vända sig till en länsstyrelse eller, om delgivningen ska utföras utomlands, till () för bistånd med delgivning (9 §). Exempel på delgivning av detta slag är delgivning av testamente (14 kap. 4 § ), borgenärs delgivning av betalningsanmaning (2 kap. 9 § konkurslagen [1987:672]) och hyresvärds delgivning av underrättelse (12 kap. 44 § första stycket jordabalken). Det i praktiken mest förekommande fallet är emellertid underrättelser från elbolag enligt 11 kap. 4 § första stycket ellagen (1997:857) om att överföringen av el kan komma att avbrytas om inte förfallna fordringar betalas. När part ombesörjer delgivningen eller när delgivning ska ske utomlands med bistånd från får endast vanlig delgivning och stäm- ningsmannadelgivning användas (10 § delgivningslagen). De närmare förutsättningarna för Justitiedepartements bistånd med delgivning i utlandet återfinns kungörelse. I promemorian föreslogs att enskilda inte skulle få bistånd av svensk myndighet med delgivning utomlands, bl.a. med hänsyn till att det kan ifrågasättas om det är en uppgift för det allmänna att bistå enskilda, vilka i huvudsak utgörs av företag, med sådan delgivning. Flera remissinstanser har haft invändningar mot förslaget. har avstyrkt förslaget och särskilt pekat på att för privatpersoner innebär promemorians förslag en försämring. tror inte heller att anlitande av privata delgivningsföretag är ett fullgott alternativ för dessa personer.