prop · H00374 · 2013-02-27 00:00:00 — Inte heller bör hänvisningen till uppgiftslämnande som sker under annan dylik försäkran utgå. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning. Utredningen har föreslagit att enbart uppgiftslämnande på heder och samvete ska täckas av straffansvaret samt att lägsta författ- ningsnivå att föreskriva ett sätt att lämna uppgift som medför att straffbe- stämmelsen blir tillämplig ska vara förordning i stället för författning. Remissinstanserna har antingen tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag och bedömning Straffbestämmelsen behöver anpassas och moderniseras Brottet osann försäkran begås genom att någon i skriftlig utsaga lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen, om utsagan enligt lag eller författ- ning avges under edlig förpliktelse eller på heder och samvete eller under annan dylik försäkran (15 kap. 10 § första stycket ). För straffbarhet uppställs också ett krav på fara i bevishänseende. Sker sådan gärning av grov oaktsamhet döms i stället för vårdslös försäkran (15 kap. 10 § andra stycket) Som angetts i avsnitt 4.5 råder oklarhet om straffansvar för osann eller vårdslös försäkran är uteslutet när den osanna uppgiften lämnas i elektronisk form, eftersom det finns ett krav på att utsagan ska lämnas Denna oklarhet har lett till straffrättsliga särlösningar på ett Prop. 2012/13:74 flertal olika områden. Syftet med straffbestämmelsen är att människor ska kunna förlita sig på sanningsenligheten i vissa uppgifter. Som slagits fast i avsnitt 4.5 gör sig detta behov gällande även i den elektroniska miljön. Som utgångs- punkt kan också ett stärkt straffskydd för elektroniska handlingar och uppgifter öka förtroendet för och främja användningen av elektronisk kommunikation. Dessutom talar legalitetsskäl för att klargöra straffan- svarets gränser. Regeringen delar därför utredningens bedömning att straffbestämmelsen om osann eller vårdslös försäkran bör anpassas så att också osanna uppgifter som lämnas i elektronisk form uttryckligen täcks av straffansvaret. Straffbestämmelsen bör även generellt sett modernise- ras. Straffansvaret bör gälla uppgifter som lämnas på annat sätt än muntlig- en När det gäller lagtextens utformning anser regeringen att utredningens förslag om att straffansvaret ska träffa uppgifter som lämnas på annat sätt än muntligen utgör en lämplig avgränsning. Avgränsningen har sin före- bild i 2 § skattebrottslagen och medför att de fördelar som ett krav på skriftlighet innebär, t.ex. för möjligheten att säkra bevis, behålls samti- digt som en teknikneutral reglering av uppgiftslämnandet åstadkoms. Vilken typ av försäkran ska straffansvaret omfatta? Utredningen har föreslagit att enbart uppgiftslämnande på heder och samvete ska täckas av straffansvaret samt att lägsta författningsnivå att föreskriva ett sätt att lämna uppgift som medför att straffbestämmelsen blir tillämplig ska vara förordning. Utredningen har motiverat förslaget med att det inte i lag eller annan författning förekommer andra typer av försäkran som avses i bestämmelsen om osann eller vårdslös försäkran än sådan som sker på heder och samvete. Det finns därför anledning att utmönstra begreppet edlig förpliktelse. Av legalitetshänsyn bör inte nå- gon hänvisning göras till någon ytterligare, opreciserad, försäkran. Ut- redningen har även befarat att det kan komma i konflikt med regerings- formens bestämmelser om normgivningsmakten att låta en förvaltnings- myndighet på föreskriftsnivå avgöra om straffbestämmelsen ska bli till- lämplig. Eftersom fängelse ingår i straffskalan för osann eller vårdslös försäkran skulle bestämmelsen då kunna utgöra ett otillåtet blan- kettstraffbud (jfr NJA 2005 s. 33). Som utredningen har konstaterat torde uttrycket på heder och samvete vara det som uteslutande används i lagstiftningen för att ange att det ställs ett särskilt krav på riktigheten av uppgifter som lämnas. Något exempel i lag eller förordning på att en skriftlig uppgift ska lämnas under edlig förpliktelse på sätt som avses i bestämmelsen om osann eller vårds- lös försäkran torde inte finnas. Det torde heller inte vara sannolikt att sådana bestämmelser finns i föreskrifter som har meddelats av förvalt- ningsmyndigheter. Det förekommer dock att det i lag anges att någon är skyldig att bekräfta riktigheten av innehållet i t.ex. en skriftlig handling under ed. Ett exempel på en sådan bestämmelse är 6 kap. 3 § konkursla- gen (1987:672). I dessa fall lämnas uppgiften uteslutande vid samman- 2012/13:74 träde vid domstol eller annan myndighet. Den som under sådana omstän- digheter lämnar osanna uppgifter eller förtiger sanningen kan dömas för mened (15 kap. 1 ). Något fortsatt behov av straffskydd för uppgifter som lämnas under edlig förpliktelse på sätt som avses i be- stämmelsen om osann eller vårdslös försäkran torde alltså inte finnas. Vilka typer av försäkran som täcks av uttrycket annan dylik försäk- ran framgår inte direkt av lagtexten, utan måste avgöras med hänsyn till omständigheterna och uttryckssättet i det enskilda fallet. Klart torde dock vara att det inte kan handla om vilken form av försäkran som helst. Den måste likna de andra formerna av försäkran som nämns i bestämmelsen (se NJA 1976 s. 233). Syftet med förslagen i propositionen är i första hand att anpassa straff- bestämmelserna om förfalskningsbrott och vissa därmed sammanhäng- ande sanningsbrott till it-utvecklingen. Som utgångspunkt ska lagstift- ningen ansluta till det gällande regelverkets utformning om inte starka skäl talar för en annan lösning. Mot den bakgrunden anser regeringen att det inte finns skäl att nu göra en mer allmän översyn av regleringen rö- rande vilken typ av försäkran som ska omfattas av straffbestämmelsen. Inte heller bör några mer generella ställningstaganden göras nu i fråga om vilken lägsta författningsnivå som är lämplig för att föreskriva ett sätt att lämna uppgift som medför att straffbestämmelsen blir tillämplig. Regeringen har tillsatt en utredning som mer generellt ska se över det straffrättsliga regelverket. Utöver att kartlägga det straffbara områdets omfattning och ta ställning till frågor av principiell natur ska utredningen särskilt inventera förekomsten av otillåtna s.k. blankettstraffbud och föreslå en lösning på problemet (dir. 2011:31). Frågan om lämplig för- fattningsnivå bör lämpligen tas upp i det sammanhanget. Sammanfattningsvis föreslår alltså regeringen att sättet att lämna uppgif- ter i straffbestämmelsen om osann eller vårdslös försäkran ska anpassas så att osanna uppgifter som lämnas i elektronisk form uttryckligen täcks av straffansvaret. Bestämmelsen moderniseras även generellt, främst genom slopande av det straffrättsliga skyddet för uppgifter som lämnas under edlig förpliktelse. Regeringen går däremot inte fram med utred- ningens övriga förslag. Regeringens förslag: Straffbestämmelsen om missbruk av urkund anpassas och moderniseras, främst genom att regleringen av sättet att framställa en kopia slopas. Vidare delas bestämmelsen upp. I första stycket straffas den som sanningslöst åberopar pass, betyg, identitets- handling eller annan sådan för enskild person utställd urkund som gäl- lande för sig eller annan person eller lämnar ut sådan urkund att miss- brukas på det sättet. Tredje stycket innehåller straffansvar för den som sanningslöst utger en handling för att vara en riktig kopia av viss ur- kund. I båda styckena krävs att åtgärden inneburit fara i bevishänse- I tredje stycket ersätts brottsrubriceringen missbruk av urkund med missbruk av handling. Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens. redningen har dock föreslagit att exemplet betyg ska slopas. har även delvis gett bestämmelsen en annan språklig utformning. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har antingen tillstyrkt eller inte haft några synpunkter på utredningens förslag. hovrätt har dock förordat att e-legitimation ska anges i bestämmelsens uppräkning av exempel på urkunder. Skälen för regeringens förslag Straffbestämmelsen behöver anpassas och moderniseras Brottet missbruk av urkund innehåller två led. Det första ledet innehåller straffansvar för den som missbrukar pass, betyg eller dylik för viss per- son utställd urkund genom att ge sig eller annan ut för honom eller henne eller lämnar ut urkunden att sålunda missbrukas. I det andra ledet finns straffansvar för den som sanningslöst utger handling som tillkommit medelst genomslag eller fotografering eller på annat dylikt sätt för riktig kopia av viss urkund. För straffansvar enligt båda leden krävs att åtgär- den innebär fara i bevishänseende (15 kap. 12 § ). Som slagits fast i avsnitt 4.5 bör straffbestämmelserna om sannings- brott bl.a. anpassas till it-utvecklingen och generellt sett moderniseras. Urkunder som ställs ut för viss person Regeringen behandlar först sådana urkunder som ställs ut för en viss person (första ledet i bestämmelsen). Bruket av e-legitimationer är allmänt spritt och kan förväntas öka Även i övrigt kan it-utvecklingen i samhället antas medföra att fler handlingar som ställs ut för en viss person kommer att utfärdas och lagras elektroniskt. Med det utvidgade urkundsbegrepp som föresla- gits kan även för en viss person utställda handlingar i elektronisk form Avgörande är att de har en utställarangivelse som kan kontrolleras på ett tillförlitligt sätt och i övrigt uppfyller de krav som ställs för att en handling ska anses utgöra en urkund. I den mån fler elektroniska handlingar uppnår urkundsstatus bör dessa som utgångs- punkt jämställas med traditionella handlingar när det gäller straffskyddet. Till exempel bör missbruk av någon annans e-legitimation, elektroniskt utfärdade och lagrade betyg eller personliga inträdesbiljett när de har urkundsstatus anses lika straffvärt som motsvarande missbruk av tradit- ionella handlingar av detta slag. Straffbestämmelsen om missbruk av urkund bör därför utformas så att den är tillämplig på åtgärder med elektroniska handlingar som utgör urkunder. Missbruk av en e- legitimation kan antas utgöra sådan urkundsförfalskning som består i att skriva en annan persons namn. Det följer av allmänna regler om brottskonkurrens att ansvar för missbruk av urkund inte ska dömas ut om förutsättningarna för straffansvar för urkundsförfalskning är 2012/13:74 När det gäller frågan om vilka exempel på urkunder som bör nämnas i bestämmelsen anser regeringen, liksom utredningen, att identitetshand- ling bör anges som ett nytt exempel. Härigenom tydliggörs att bestäm- melsen tar sikte på urkunder vars syfte är att identifiera eller ange egen- skaper hos någon. Något skäl att särskilt nämna e-legitimation, kan rege- ringen dock inte se. Inte heller anser regeringen, till skillnad från utred- ningen, att det för att möta utvecklingen eller för att undvika att bestäm- melsen blir föråldrad finns skäl att slopa exemplet betyg. Åtgärder med oriktiga kopior Regeringen går härefter över till straffansvaret för åtgärder med oriktiga kopior (andra ledet i bestämmelsen). Vad som bestraffas här är förfaranden med handlingar som genom det sätt de kommit till, exempelvis kopiering i kopieringsapparat, framstår som riktiga kopior. Sådana handlingar anses förtjäna viss tilltro även utan att ha försetts med attest och därigenom uppnått urkundsstatus. Det har därför ansetts befogat med ett straffansvar för missbruk av sådana hand- lingar. Straffansvaret träffar såväl fall där något original inte existerar som när ett original finns men avviker från kopian, t.ex. genom att en siffra ändrats. Avgörande är att det original som kopian påstås efterlikna har eller skulle ha haft urkundsstatus. Ett utvidgat urkundsbegrepp innebär att fler elektroniska handlingar får urkundsstatus. I en elektronisk miljö är det mycket lätt att producera exakt likalydande kopior av en handling. Till exempel kan en handling i elektronisk form, som enligt regeringens förslag skulle utgöra en urkund, konverteras till en s.k. pdf-fil eller annat digitalt dokumentformat. Ett annat exempel är att en traditionell urkund skannas in och lagras elektro- niskt. I båda fallen kan det vara naturligt att tala om kopior av en urkund, även om de inte har framställts på det sätt som utgör en förutsättning för straffansvar enligt straffbestämmelsen om missbruk av urkund. Sannolikt ter det sig också naturligt för människor att uppfatta handlingar som nämnts som riktiga kopior. Att påstå att en pdf-fil utgör en kopia av ett icke existerande original eller att en manipulerad version av pdf-filen utgör en riktig kopia torde vara straffvärt i samma utsträckning som mot- svarande handlingssätt med en kopia som framställts på det sätt som anges i straffbestämmelsen i dess nuvarande lydelse. Ett sätt att anpassa och modernisera bestämmelsen är därför att ut- mönstra den begränsning av straffansvaret som består i att sättet för att framställa kopior regleras. På så sätt uppnås en till it-mognaden i sam- hället anpassad teknikneutral reglering som är öppen för nya tekniker för framställning av kopior. Slopande av exemplifieringen innebär dock att kopplingen mellan straffansvaret och handlingar som genom sitt själva utseende ger intryck av att vara riktiga kopior blir mindre framträdande. Straffansvaret är dock alltjämt begränsat till handlingar för vilka det är naturligt att tala om en kopia. Så bör enbart anses vara fallet om en urkund kopieras i dess helhet, dvs. inklusive eventuell namnteckning och andra kännetecken. Om en elektronisk handling endast anger urkundens innehåll helt eller delvis är det inte naturligt att tala om en kopia. I dessa fall ligger det närmare till hands att jämföra med avskrifter av traditionella urkunder, vilka skyddas straffrättsligt först sedan de vidimerats. Dessutom kvarstår Prop. 2012/13:74 begränsningen av straffansvaret att gärningen ska innebära fara i bevis- När det gäller brottsrubriceringen instämmer regeringen i utredningens bedömning att beteckningen missbruk av urkund i detta fall är missvi- sande, eftersom brottsobjektet är kopior som för egen del saknar ur- kundsstatus. Brottet bör därför i stället benämnas missbruk av handling. Främst till följd av den ändrade brottsrubriceringen bör bestämmelsen placeras i ett eget stycke. Bestämmelsen bör även moderniseras språkligt. Sammanfattningsvis föreslår regeringen följande. Straffbestämmelsen om missbruk av urkund anpassas och moderniseras, främst genom att regleringen av sättet att framställa en kopia slopas. Vidare delas bestäm- melsen upp i stycken. I första stycket straffas den som sanningslöst åbe- ropar pass, betyg, identitetshandling eller annan sådan för enskild person utställd urkund som gällande för sig eller annan person eller lämnar ut sådan urkund att missbrukas på det sättet. Ett nytt, tredje stycke innehål- ler straffansvar för den som sanningslöst utger en handling för att vara en riktig kopia av viss urkund. I båda styckena krävs att åtgärden innebär fara i bevishänseende. I tredje stycket ersätts brottsrubriceringen miss- bruk av urkund med missbruk av handling. Regeringens förslag: Straffbestämmelsen om förnekande av under- skrift anpassas och moderniseras så att den omfattar förnekande av utställarangivelse avseende urkund i elektronisk form. ska dock förutsätta att utställarangivelsen är sådan att den kan likstäl- las med en traditionell underskrift. Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens. redningen har dock valt en annan formulering av bestämmelsen. Remissinstanserna har antingen tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: För förnekande av underskrift döms den som förnekar sin underskrift på en urkund om åtgärden innebär fara i bevishänseende (15 kap. 13 § ). av ett behov av skydd mot att en urkund hindras att fylla sin funktion I avsnitt 4.5 har slagits fast att straffbestämmelserna om sanningsbrott bör anpassas till utvecklingen och moderniseras. Detta behov gör sig gällande även för förnekande av underskrift. Med ett utvidgat urkunds- begrepp får fler elektroniska handlingar än urkundsstatus. av skydd för elektroniska urkunders funktion som bevismedel är lika stort som för traditionella urkunder. Kravet i gällande lagstiftning på att det är en underskrift som ska ha förnekats är inte avpassat för ett straff- skydd i elektronisk miljö. Bestämmelsen bör därför anpassas så att den även gäller elektroniska utställarangivelser avseende urkunder. 2012/13:74 svaret bör dock begränsas till sådana utställarangivelser som kan likstäl- las med en underskrift. Vid bedömningen av om en utställarangivelse kan likställas med en underskrift får de funktioner som en underskrift anses ha tjäna som vägledning. Normalt anses en underskrift innebära att un- dertecknaren utfärdar en garanti för att handlingen är äkta. Den får också ofta anses betyda att utställaren tänkt sig för, förstått innebörden av hand- lingen och menat sig bli bunden av den. Som exempel på elektroniska bekräftelser som bör kunna likställas med traditionella underskrifter kan nämnas sådan avancerad elektronisk signatur som avses i 2 § lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer. Även andra former av utställarkontroll kan dock uppfylla kravet på att signaturen ska kunna likställas med en traditionell underskrift. Det bör framhållas att det för straffansvar inte är tillräckligt, om än nödvändigt, att utställarangivelsen är tillräckligt tillförlitlig för att med- föra urkundsstatus. Kravet på att bekräftelsen ska kunna likställas med en traditionell underskrift sträcker sig alltså längre än den prövning som sker i frågan om en handlings urkundsstatus. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att straffbestämmelsen om förnekande av underskrift anpassas och moderniseras så att den omfattar förnekande av utställarangivelse avseende urkund i elektronisk form. Straffansvar ska dock förutsätta att utställarangivelsen är sådan att den kan likställas med en traditionell underskrift. Utredningen har valt att uttrycka detta med att utställarangivelsen ska vara sådan att den kan likställas med en underskrift på urkund. Eftersom en utställarangivelse inte behöver finnas inom urkunden kan ordvalet missförstås. Regeringen väljer därför ett annat sätt att formulera bestämmelsen. 6.4Osant intygande och brukande av osann urkund Regeringens förslag: Straffansvaret för osant intygande moderniseras endast språkligt. Regeringens bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl att straff- belägga upprättande eller åberopade av skenhandlingar som inte är urkunder eller att ändra något brottsrekvisit i sak. Inte heller finns be- hov av att bryta ut regleringen av skenhandlingar och flytta den till en ny straffbestämmelse. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med re- geringens såvitt avser behovet av modernisering av bestämmelsen. Ut- redningen har dock föreslagit att upprättande och åberopande i vissa fall av skenhandling som inte är urkund ska kriminaliseras samt att regle- ringen beträffande skenhandlingar ska brytas ut ur straffbestämmelsen och flyttas till en ny straffbestämmelse. Remissinstanserna har antingen tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. och har haft synpunkter av lagteknisk karaktär. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ingen utvidgning av straffansvaret för upprättande och användning av skenhandlingar Bestämmelsen om osant intygande (15 kap. 11 § första stycket brottsbal- ken) omfattar två typfall. För det första bestraffas den som i intyg eller annan urkund lämnar osann uppgift om vem han är eller om annat än egna angelägenheter. För det andra bestraffas den som för skens skull upprättar en urkund rörande rättshandling. I bestämmelsen straffbeläggs dessutom som brukande av osann urkund att åberopa eller eljest begagna sådan osann urkund (15 kap. 11 § andra stycket). Som övergripande förutsättning gäller att åtgärderna ska innebära fara i bevishänseende. Utredningen har föreslagit att straffansvaret för upprättande och bruk av skenhandlingar ska brytas ut ur bestämmelsen och föras till en ny bestämmelse. Den nya bestämmelsen skulle innebära en utvidgning av straffansvaret, eftersom skenhandlingar som inte är urkunder jämställs med sådana som är urkunder. Som skäl för förslaget har utredningen pekat på dels att de två typfall av osant intygande som regleras i bestäm- melsen sakligt sett ligger långt ifrån varandra, dels att ekonomisk brotts- lighet, t.ex. i form av bokföringsbrott, ofta begås med hjälp av fabrice- rade fakturor och andra för skens skull upprättade handlingar. Om dessa handlingar har urkundsstatus kan ansvar för urkundsförfalskning eller osant intygande bli aktuellt. Beroende på omständigheterna kan då an- svar för dessa brott utdömas med t.ex. bokföringsbrott eller skattebrott, dvs. Enligt utredningen blir det allt vanli- gare att näringsidkare använder sig av och i sin bokföring har fakturor i elektronisk form. Utredningen har pekat på att dessa e-fakturor inte har urkundsstatus och inte heller torde få det med utredningens förslag på avgränsning av urkundsbegreppet. Visserligen kan användande av osanna räkenskapshandlingar m.m. medföra att huvudbrottet ges ett högre straffvärde eller bedöms enligt en strängare straffskala, men enligt utredningen innebär den nuvarande regleringen en skillnad i den rättsliga bedömningen som inte framstår som sakligt motiverad. Regeringen gör följande överväganden. Att ett i och för sig likartat förfarande åsätts olika rättsliga etiketter be- roende på om brottsverktyget är en osann handling alternativt uppgift i en handling som är en urkund eller en handling som saknar sådan status är en konsekvens av det sätt som straffansvaret för förfalskningsbrotten och vissa nära anknytande sanningsbrott är uppbyggt på. Som angetts i av- snitt 5.5 vilar straffansvaret för dessa brott på förutsättningen att endast urkunder och andra viktiga objekt behöver ett skydd redan mot att för- falskningar framställs eller brukas eller att oriktiga uppgifter förs in i dem, oavsett om detta lett till att någon vilseletts eller att olägenhet upp- kommit. I likhet med vad som sagts i avsnitt 5.5 bör det enligt regeringen finnas starka skäl för att utvidga straffansvaret för skenhandlingar som inte är urkunder. Som utredningen har påpekat är det främst den rättsliga etiketten av ett förfarande eller möjligheten att döma för flera brott , dvs. i s.k. brottskonkurrens, som påverkas av huruvida brottsverktyget varit en urkund eller inte. När det gäller straffvärdebedömningen eller brottsrubri- ceringen beträffande ett förmögenhetsbrott saknar det normalt avgörande betydelse vilken form den falska handlingen eller uppgiften haft. Som exempel kan nämnas grovt bokföringsbrott (11 kap. 5 § andra stycket ). Vid bedömande av om ett bokföringsbrott är grovt ska särskilt beaktas bl.a. om gärningsmannen använt falsk handling. Något krav på att den falska handlingen ska ha urkundsstatus uppställs inte. Av detta följer att en särskild kriminalisering av förfaranden med skenhand- lingar som inte är urkunder kan antas få mindre betydelse. Under sådana omständigheter väger intresset av att undvika nykrimina- lisering och en uppluckring av skiljelinjen mellan bedömningen av hante- ring av handlingar med urkundsstatus och andra handlingar tungt. Sammanfattningsvis kan de skäl som utredningen har framfört inte an- ses ha sådan tyngd att det finns skäl att utvidga straffansvaret för upprät- tande och brukande av skenhandlingar till förfaranden med sådana sken- handlingar som inte utgör urkunder. Något förslag lämnas därför inte i denna del. Regeringen avser emellertid att följa utvecklingen och kan komma att återkomma till frågan i ett annat sammanhang. Utredningen har föreslagit att det straffrättsliga ansvaret för upprättande och användning av skenhandlingar bryts ut ur bestämmelsen om osant intygande och förs till en ny bestämmelse.