prop · H003111 · 2013-03-12 00:00:00 — Enligt artikel 20.2 ska med barn- pornografi avses allt material som avbildar ett barn som ägnar sig åt verklig eller simulerad handling med tydlig sexuell innebörd eller av- bildar ett barns könsorgan huvudsakligen för sexuella ändamål. har vid ett flertal tillfällen med anledning av tidigare inter- nationella dokument behandlat artiklar som till sin ordalydelse och sitt innehåll är snarlika med de ovan nämnda artiklarna (jfr artikel 1.b och 3.1 i EU:s rambeslut om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi och artikel 2.c och 3.c i det fakultativa protokollet till om försäljning av barn, barnprostitution och barn- pornografi). har gjort bedömningen att straff- bestämmelsen om barnpornografibrott i 16 kap. 10 a § upp- fyller åtagandena (se prop. 2003/04:12 s. 32 f., bet. 2003/04:JuU9, rskr. 2003/04:108 och prop. 2005/06:68 s. 28 f., bet. 2005/06:JuU20, rskr. 2005/06:194). I de delar som artikel 20.1 och 20.2 sammanfaller med be- stämmelserna i de tidigare behandlade internationella dokumenten bör motsvarande bedömning göras även . I förhållande till rambeslutet och det fakultativa protokollet omfattar dock konventionens artikel 20.1 även sådant handlande som att medvetet skaffa sig tillgång till barnpornografi med hjälp av informations- eller kommunikationsteknik (f). Med det beskrivna handlandet avses situa- tionen att någon tittar på en barnpornografisk bild med användning av in- formationsteknologi utan att för den skull inneha bilden i straffrättslig mening (förklaranderapport p. Genom ändringar som trädde ikraft omfattas numera även sådant handlande av det svenska barnpornografibrottet i 16 kap. 10 a § första stycket 5 (prop. 2009/10:70, bet. 2009/10:Ku34, rskr. 2009/10:274). Därutöver kan tilläggas att barnpornografibrottet förstärkts även i fråga om det straff- rättsliga skyddet för personer som är fullt pubertetsutveck- lade genom att den som enligt 16 kap. 10 a § första stycket 1 skildrar en person i pornografisk bild, gör sig skyldig till barnpornografibrott oavsett om pubertetsutvecklingen är avslutad eller inte (prop. 2009/10:70 s. 22 ff.). Mot denna bakgrund anser regeringen att uppfyller åtagandena i denna del. Av artikel 20.3 följer att varje part får förbehålla sig rätten att helt eller delvis inte tillämpa artikel 20.1.a och e beträffande framställning och innehav av barnpornografiskt material som uteslutande består av simulerad återgivning av eller realistiska bilder på ett fiktivt barn (I), eller där barn som har uppnått åldern för sexuellt självbestämmande del- tar och där dessa bilder framställts och innehas av dem med deras sam- tycke och enbart för deras privata bruk (II). Vidare får varje part enligt artikel 20.4 förbehålla sig rätten helt eller delvis att inte tillämpa artikel 20.1.f. Av redovisningen ovan följer att svensk rätt uppfyller åtagandena enligt artikel 20.1 af. I svensk rätt finns dock enligt 16 kap. 10 b § första stycket möjlighet att i vissa fall göra undantag från det straffbara området såvitt avser skildring och innehav för den som fram- ställer en pornografisk bild av barn, om skillnaden i ålder och utveckling mellan den avbildade personen och den som framställer bilden är ringa och omständigheterna i övrigt inte påkallar att ansvar döms ut. bör därför förbehålla sig rätten att inte tillämpa bestämmelsen i 20.1.a och e i dessa fall. Något förbehåll i övrigt är inte aktuellt. I detta avsnitt av propositionen behandlas endast frågan om tillträde till den aktuella konventionen. Regeringen avser inte att i detta sammanhang på nytt ta ställning till om reglerna mot barnpornografi bör förändras i något avseende. I denna del hänvisas till de bedömningar som gjorts tidigare, jfr prop. 2009/10:70. Vad Kvinnofronten, och för fram i fråga om en översyn och eventu- ella ändringar i sak av barnpornografibrottet föranleder därför inte någon vidare åtgärd. Mot denna bakgrund anser regeringen att uppfyller åtagandena enligt artikel 20. bör dock i enlighet med artikel 20.3 II göra för- behåll om att inte tillämpa 20.1.a och e beträffande framställning och innehav av pornografiskt material där barn, som uppnått åldern för sexu- ellt självbestämmande, deltar och där dessa bilder framställts och innehas av dem med deras samtycke och enbart för deras privata bruk. Brott som avser ett barns deltagande i pornografiska föreställningar (artikel 21) Enligt artikel 21.1 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att säkerställa att de handlingar som anges i punkterna (ac) är straffbelagda som uppsåtliga brott. Av dessa följer att det ska vara straffbart att rekrytera ett barn till att delta i pornografiska föreställningar eller förmå ett barn att delta i sådana föreställningar (punkten a), att tvinga ett barn till att delta i pornografiska föreställningar eller dra av eller på annat sätt exploatera ett barn för sådana ändamål (punkten b) samt att medvetet besöka pornografiska före- ställningar som innefattar deltagande av barn (punken c). Av artikel 21.2 följer att varje part får förbehålla sig rätten att begränsa tillämpningen av artikel 21.1.c till fall där barn har rekryterats eller tvingats till ett deltagande i enlighet med artikel 21.1.a eller b. Artikeln överensstämmer i huvudsak med artikel 2 a och b i EU:s ram- beslut om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnporno- grafi. I samband med genomförandet av rambeslutet infördes för att fullt ut leva upp till rambeslutets krav i denna del den särskilda straff- bestämmelsen om utnyttjande av barn för sexuell posering i 6 kap. 8 § . Bedömningen var att genom bestämmelsen upp- fyllde kriminaliseringsåtagandet enligt rambeslutet (se prop. 2004/05:45 s. 95 ff. och s. 146147). Motsvarande bedömning bör gälla även i fråga om förevarande artikel. Det som, i vart fall enligt ordalydelsen, skiljer kriminaliserings- åtagandena åt är att åtagandet enligt konventionen även omfattar sådant handlande som att förmå ett barn att delta i en pornografisk föreställning (artikel 21.1.a). Vidare inkluderas också uttryckligen fall där någon medvetet besöker en pornografisk föreställning i vilken barn deltar (artikel 21.1.c). Beträffande det första ledet får även ett sådant handlande anses väl uppfyllt genom straffbestämmelsen om utnyttjande av barn för sexuell posering. När det gäller barn innebär bestämmelsen ett absolut skydd mot alla former av främjande och utnyttjande för sexu- ell posering. Även för åldersgruppen gäller ett sådant absolut 2012/13:111 förbud om poseringen är ägnad att skada barnets hälsa eller utveckling. Vilka slags poseringar som uppfyller det angivna kriteriet ska bedömas utifrån samtliga omständigheter. Så torde dock enligt förarbetena regel- mässigt vara fallet då poseringen skett mot ersättning, under tvång eller efter det att barnet blivit vilselett eller någon övertalat eller på annat sätt påverkat barnet att posera i en för barnet skadlig miljö, som t.ex. på en sexklubb eller för framställning av pornografiska bilder (jfr prop. 2004/05:45 s. 147). När det gäller det senare ledet, att medvetet besöka pornografiska föreställningar i vilka barn deltar, gjordes i samband med genomförandet av rambeslutet bedömningen att uttrycket på annat sätt utnyttja i artikel 2 a även kunde inkludera de kunder som besöker sex- klubbar för att titta på en pornografisk föreställning (prop. 2004/05:45 s. 96). Handlingssättet enligt artikel 21.1.c omfattas därmed redan av dagens reglering. Samtliga handlingar enligt artikel 21.1.ac är således enligt svensk rätt straffbelagda som utnyttjande av barn för sexuell pos- ering (6 kap. 8 § BrB). Något förbehåll enligt artikel 21.2 är därför inte aktuellt. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att uppfyller de åtaganden som uppställs i artikel 21. Brott som avser barns bevittnande av sexuella övergrepp eller sexuella handlingar (artikel 22) Enligt artikel 22 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att straffbelägga sådant handlande som att uppsåt- ligen, i sexuellt syfte, förmå ett barn som inte uppnått åldern för sexuellt självbestämmande att bevittna sexuella övergrepp eller sexuella hand- lingar, även i fall då barnet inte deltar själv. Den närmare innebörden och tolkningen av begreppet förmå har överlämnats åt parterna (förklar- anderapporten p. I svensk rätt finns inte någon uttrycklig bestämmelse som omfattar det handlande som ska vara kriminaliserat enligt artikel 22. Utredningen har övervägt huruvida genom straffbestämmelsen om sexuellt ofred- ande (6 kap. 10 § BrB) kan uppfylla konventionen i denna del. Enligt ut- redningen utesluter i och för sig inte den nuvarande lydelsen av sexuellt ofredande att den kan tillämpas på situationer av detta slag. Vid sin praxisgenomgång har utredningen också påträffat två avgöranden där domstolen bedömt en gärning där gärningsmannen visat porrfilm för barn som sexuellt ofredande. I det ena fallet rubricerades gärning- en som brott enligt andra stycket utan någon närmare motivering och i det andra fallet angav domstolen inte vilket stycke i bestämmelsen som domstolen dömde enligt. Trots detta är det dock enligt utredningens upp- fattning osäkert om bestämmelsen om sexuellt ofredande i dess nuvaran- de form ger ett fullgott skydd för de typer av situationer som täcks av artikel 22. Enligt utredningen är det därför ur legalitetssynpunkt att före- dra att i lagtexten uttryckligen ange de aktuella situationerna. För att säk- ert uppfylla konventionen i denna del föreslår utredningen att bestämmel- sen om sexuellt ofredande i 6 kap. 10 § första stycket utvid- gas till att uttryckligen omfatta gärningar där ett barn i ett sexuellt syfte förmås att bevittna en sexuell handling. Majoriteten av de remissinstanser som yttrar sig i frågan tillstyrker Prop. 2012/13:111 eller har ingen erinran mot utredningens förslag. har dock invändningar mot lagtexten och menar bl.a. att införandet av i ett sexuellt syfte i viss mån kan inskränka bestämmelsens tillämpnings- område. Regeringen gör följande bedömning. Bestämmelsen om sexuellt ofred- ande är avsedd att fungera som en uppsamlingsbestämmelse i förhållande till de tidigare i 6 kap. upptagna straffbestämmelserna och omfattar en rad olika handlingar av sexuell innebörd. I första stycket stadgas straff för bl.a. den som förmår ett barn att företa eller medverka i en handling med sexuell innebörd. Av ut- trycket förmå följer inte att barnet måste ha utsatts för vare sig tvång eller annan otillbörlig påverkan för att medverka, även om sådana förfaranden också omfattas. För straffansvar krävs emellertid någon form av agerande från gärningsmannens sida för att påverka barnet. Gärningsmannens handlande behöver dock inte vara ensamt motiverande för barnet. Som framgår av lagtexten är det tillräckligt att barnet på något sätt medverkar i handlingen med sexuell innebörd och det är inte avgörande om barnet själv företar handlingen, vilket lämnar utrymme för varierande situa- tioner. För sexuellt ofredande straffas vidare enligt andra stycket samma para- graf bl.a. den som genom ord eller handlande ofredar en annan person på ett sätt som är ägnat att kränka den andres sexuella integritet. Bestämmel- sen avser handlingar såväl mot barn som mot vuxna. För bedömningen av om en kränkning har förelegat kan det vara av betydelse mot vem handlandet företas. Bedömningen kan även påverkas av tids- och miljö- förhållandena. En och samma handling kan t.ex. vara ägnad att kränka ett barns sexuella integritet men inte en vuxens. Mot den angivna bakgrunden samt med hänsyn till vad som fram- kommit om tillämpningen i praxis på situationer av angivet slag är det regeringens bedömning att de i artikel 22 beskrivna handlingarna dvs. att i sexuellt syfte förmå ett barn som inte uppnått åldern för sexuellt självbestämmande att bevittna sexuella handlingar eller sexuella över- grepp, utan att behöva delta själv omfattas av bestämmelsen om sexuellt ofredande i 6 kap. 10 § . Något behov av lag- ändringar för att uppfylla konventionens krav i denna del föreligger därmed inte. Inte heller i övrigt finner regeringen att skäl föreligger för att genomföra utredningens förslag i denna del. Sammantaget gör regeringen bedömningen att uppfyller de åtaganden som uppställs i artikel 22. Kontaktsökning med barn i sexuellt syfte (artikel 23) Enligt artikel 23 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att straffbelägga uppsåtligt förslag från en vuxen, via informations- och kommunikationsteknik, om att träffa ett barn som inte har uppnått åldern för sexuellt självbestämmande, i syfte att mot barnet begå något av de brott som avses i artikel 18.1.a (sexuella över- grepp) eller 20.1.a (framställa barnpornografi), där detta förslag har följts av handlingar som leder till ett sådant möte. 2012/13:111 Det är regeringens bedömning att svensk rätt uppfyller konventionens krav i denna del genom straffbestämmelsen om kontakt med barn i sexu- ellt syfte (6 kap. 10 a § BrB). Bestämmelsen omfattar den som, i syfte att mot ett barn begå en gärning för vilken straff föreskrivs i 6 kap. 4, 5, 6, 8 eller 10 § , träffar en överenskommelse med barnet om ett sammanträffande samt därefter vidtar någon åtgärd som är ägnad att främja att ett sådant sammanträffande kommer till stånd. Visserlig- en ingår inte barnpornografibrott bland de gärningar som räknas upp i be- stämmelsen. Enligt regeringens mening kan det dock antas att en gärning som utgör barnpornografibrott bestående i att framställa barnpornografi även uppfyller kriterierna för något av de uppräknade brotten. Det brott som därvid ligger närmast till hands är utnyttjande av barn för sexuell posering i 6 kap. 8 § . I sammanhanget kan vidare nämnas att den svenska bestämmelsen i vissa avseenden går längre än konventionen kräver. Brottet i svensk rätt är teknikneutralt medan konventionen endast avser handlingar som sker med hjälp av informations- och kommunikationsteknik. Det kan också näm- nas att brottet kontakt med barn i sexuellt syfte även omfattar handlingar som syftar till fler brottstyper än vad som följer av konventionen (utnyttjande av barn för sexuell posering och sexuellt ofredande). Enligt regeringens bedömning uppfyller således de krav på kriminalisering som föreskrivs i artikel 23. Medhjälp och försök (artikel 24) Enligt artikel 24.1 och 24.2 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftnings- åtgärder eller andra åtgärder för att straffbelägga medhjälp och försök till något av de brott som omfattas av konventionen. Av artikel 24.3 följer att varje part får förbehålla sig rätten att helt eller delvis inte tillämpa artikel 24.2 på brott som avses i artikel 20.1 punkterna b, d, e och f (vissa former av barnpornografi), artikel 21.1.c (besöka pornografiska föreställ- ningar i vilka barn deltar), artikel 22 (barns bevittnande av sexuella över- grepp eller sexuella handlingar) och artikel 23 (kontaktsökning med barn i sexuellt syfte). I 23 kap. 4 § föreskrivs att straffansvar ska ådömas inte bara den som utfört gärningen utan även den som har främjat gärningen med råd eller dåd. Medverkansansvaret omfattar alla brott i . uppfyller därför kraven i artikeln såvitt avser medhjälp. När det gäller straffansvar för försök framgår av 6 kap. 15 § och 16 kap. 17 § att samtliga de brott som enligt den tidigare redovisade bedömningen svarar mot kriminaliseringsåtagandena i artikel 1821 är straffbara som försöksbrott i . Handlingar enligt artikel 22, dvs. barns bevittnande av sexuella över- grepp eller sexuella handlingar, omfattas som redogjorts för av bestämmelsen om sexuellt ofredande (6 kap. 10 § BrB). Försök till sexu- ellt ofredande är dock inte kriminaliserat enligt svensk rätt. Enligt rege- ringens mening saknas tillräckliga skäl för att föreslå en sådan kriminali- sering. Utredningen har gjort samma bedömning och det stora flertalet remissinstanser har inte haft något att erinra mot den bedömningen. bör därför i enlighet med artikel 24.3 göra ett förbehåll på denna Vad därefter gäller handlingar enligt artikel 23, dvs. 2012/13:111 med barn i sexuellt syfte, är dessa som tidigare redovisats enligt svensk rätt straffbelagda som kontakt med barn i sexuellt syfte (6 kap. 10 a § BrB). Mot bakgrund av att brottet kontakt med barn i sexuellt syfte i sig innebär en kriminalisering som ett självständigt brott av handlingar som i praktiken utgör en slags förberedelse till brott ser regeringen inget skäl att kriminalisera också försök till sådant brott. En sådan kriminalisering skulle vidare leda för långt. Motsvarande bedömning gjordes i samband med brottets införande (jfr prop. 2008/09:149 s. 33 f.). bör därför i enlighet med artikel 24.3 göra ett förbehåll även på denna punkt. Sammantaget gör regeringen bedömningen att kraven enligt artikel 24 inte föranleder något behov av lagändringar. bör dock i enlighet med artikel 24.3 göra förbehåll om att inte tillämpa artikel 24.2 såvitt avser de brott som avses i artikel 22 och 23. Domsrätt (artikel 25) Enligt artikel 25.1 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att säkerställa sin behörighet (domsrätt) beträffan- de brott som fastställts enligt konventionen, när brottet har begåtts inom dess territorium (a), ombord på ett fartyg som för den partens flagg (b), ombord på ett luftfartyg som är registrerat enligt den partens lagar (c), av en av dess medborgare (d) eller av en person som har sin hemvist inom dess territorium (e). Av artikel 25.2 framgår vidare att varje part ska sträva efter att vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att kunna säkerställa sin behörighet (domsrätt) beträffande brott enligt konventionen, när brottet har begåtts mot en av dess medborgare eller mot en person med hemvist inom dess territorium. Enligt artikel 25.3 kan parterna förbehålla sig rätten att inte tillämpa eller endast i särskilda fall eller under särskilda förhållanden tillämpa behörighetsgrunden som anges i artikel 25.1.e. Svensk domsrätt föreligger om brottet har begåtts i (2 kap. 1 § BrB). Svensk domstol är också behörig att döma för brott som har begåtts utomlands, om brottet har begåtts av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, eller av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse (2 kap. 2 § första stycket BrB). För att svensk domstol ska vara behörig i dessa fall krävs dock normalt att gärningen är straffbar även där den begicks, dvs. det gäller ett krav på dubbel straffbarhet (2 kap. 2 § andra stycket BrB). Vidare har svensk domstol behörighet om brottet förövats på svenskt fartyg eller luftfartyg (2 kap. 3 § 1 BrB). Härutöver har svensk domstol en formellt vidsträckt behörighet att döma för brott begångna utanför bl.a. avseende brott med ett minimistraff om fyra års fängelse (2 kap. 3 § 7 BrB). Åtal för brott begångna utomlands får dock normalt sett väckas endast efter förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat (2 kap. 5 § BrB). Av redovisningen ovan följer att svensk rätt uppfyller åtagandena en- ligt artikel 25.1.ae. Något förbehåll enligt artikel 25.3 är därför inte Även i övrigt har svenska domstolar med stöd av bestäm- 2012/13:111 melserna i 2 kap. en vidsträckt behörighet att kunna döma över brott enligt konventionen som begås utomlands. Det finns dock inte någon uttrycklig bestämmelse som innebär att svensk domsrätt föreligger enbart på den grunden att brottet förövats mot en svensk medborgare eller mot en person med hemvist inom dess territorium (jfr artikel 25.2). Eftersom konventionen endast föreskriver en målsättning föreligger dock inget hinder mot att tillträda konventionen. Enligt artikel 25.4 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftningsåt- gärder eller andra åtgärder för att säkerställa att det inte föreligger krav på dubbel straffbarhet beträffande brott enligt artikel 18 (sexuella över- grepp), 19 (barnprostitution), 20.1.a (framställa barnpornografi) och 21.1.a b (barns deltagande i pornografiska föreställningar), när brottet har be- gåtts av en av dess medborgare. I artikel 25.5 anges att varje part får för- behålla sig rätten att begränsa tillämpningen av artikel 25.4 i fråga om brott som avses i artikel 18.1.b II och III till att gälla endast beträffande medborgare med hemvist inom dess territorium. Från kravet på dubbel straffbarhet har det i svensk rätt gjorts undantag såvitt gäller vissa utomlands begångna sexualbrott mot barn (se prop. 2004/05:45). De brott som undantas är brott enligt 6 kap. 16 §§, 8 § tredje stycket och 12 § eller försök till sådana brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , dvs. våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroende- ställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, våld- täkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, grovt ut- nyttjande av barn för sexuell posering, koppleri och grovt koppleri. Genom en ändring av bestämmelsen som trädde i kraft undantas numera även människohandel enligt 4 kap. 1 a § eller försök till sådant brott samt barnpornografibrott enligt 16 kap. 10 a § första stycket 1 och femte stycket eller försök till sådana brott. Dessa brott kan alltså bestraffas i även om gärningarna skulle vara fria från ansvar i det land där de begicks (2 kap. 2 § fjärde stycket BrB). För dessa brott har undantag också gjorts från den annars gällande begränsningen att domstolen inte får döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten (2 kap. 2 § tredje stycket BrB). Utöver de brott som i svensk rätt redan undantas från kravet på dubbel straffbarhet omfattar konventionens åtagande i denna del även utnytt- jande av barn för sexuell posering, brott av normalgraden, och köp av sexuell handling av barn. Dessa brott är inte undantagna från kravet på dubbel straffbarhet. Svensk rätt svarar därmed inte till alla delar mot konventionens krav i denna del. I detta avseende krävs att lagstift- ningsåtgärder vidtas. Den frågan behandlas i avsnitt 8.4.1. Enligt artikel 25.6 ska varje part beträffande brott enligt artikel 18, 19, 20.1.a och 21 säkerställa att dess behörighet (domsrätt) när brottet har begåtts av en av dess medborgare eller av en person med hemvist inom dess territorium inte är underkastad villkoret att åtal endast får väckas efter anmälan från brottsoffret eller angivelse från den stat där brottet begicks. Samtliga de brott enligt svensk rätt som är tillämpliga på de i de aktuella artiklarna beskrivna handlingarna omfattas av allmänt åtal enligt 20 kap. 3 § och den allmänna åtalsplikten i 20 kap. 6 § . Enligt artikel 25.7 ska varje part vidta nödvändiga lagstiftningsåtgärder eller andra åtgärder för att kunna utöva behörighet (domsrätt) beträffande brott enligt konventionen när en person som misstänks för brott befinner sig inom dess territorium och parten inte utlämnar personen till en annan part enbart på grund av personens nationalitet. uppfyller detta krav för brott begångna utomlands genom 2 kap. 2 § första stycket 1 . Artikel 25.8 anger att om fler än en part gör anspråk på behörighet (doms- rätt) över ett påstått brott enligt konventionen ska de berörda parterna, där så är lämpligt, vid behov samråda för att bestämma den lämpligaste behörig- heten för åtal. Sådant samarbete sker på informell basis. Vidare följer av artikel 25.9 att konventionen inte utesluter att straffrättslig be- hörighet utövas av part även i andra situationer än som konventionen tar upp. Sammanfattningsvis krävs alltså att lagstiftningsåtgärder vidtas för att svensk rätt fullt ut ska uppfylla konventions krav enligt artikel 25.4.