prop · H003155 · 2013-05-13 00:00:00 — den nu gällande bestämmelsen för specialfonder i 4 kap. 6 § LIF, vilket kan få betydande konsekvenser. Skälen för regeringens förslag: Verksamheterna portföljförvaltning eller riskhantering får enligt AIFM-direktivet inte delegeras till AIF:ens förvaringsinstitut eller till någon som förvaringsinstitutet har delegerat uppgifter till (artikel 20.2 a). Dessa verksamheter får som huvudregel inte heller delegeras till någon annan vars intressen kan komma i konflikt med AIF-förvaltarens eller investerarnas intressen. tagare kan dock komma i fråga om denne funktionellt och hierarkiskt har separerat sina portföljförvaltnings- eller riskhanteringsuppgifter från de verksamheter där intressekonflikter gentemot AIF-förvaltaren eller inve- sterarna kan förekomma. Det krävs också att de potentiella konflikterna identifieras, hanteras och övervakas samt redovisas för investerarna på ett korrekt sätt (artikel 20.2 b). I kommissionens delegerade förordning finns kriterier till ledning för bedömningen av om en viss delegering strider mot AIF-förvaltarens respektive investerares intressen (artikel 80). bestämmelse motsvarande artikel 20.2 i AIFM-direktivet bör tas in i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. artikel 20.2 liknar den gällande bestämmelsen för specialfonder i 4 kap. 6 § LIF. De skiljer sig emellertid åt genom att delegeringsförbudet utsträcks till att omfatta även den som förvaringsinstitutet har delegerat 2012/13:155 uppgifter till. Eftersom reglerna i direktivet således är mer långtgående än dem som gäller enligt svensk rätt beträffande specialfonder finns det inte någon möjlighet att fortsätta att tillämpa bestämmelsen i LIF i fråga om specialfonder. och har konstaterat innebär genomförandet av AIFM-direktivet en ändring i förhållande till gällande rätt i detta avseende. Regeringens förslag: En AIF-förvaltare får inte delegera uppgifter eller funktioner i en sådan omfattning att förvaltaren i praktiken kan anses fungera som förvaltare av en AIF. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 20.3 första ledet i AIFM-direktivet ska AIF-förvaltarens ansvar gentemot AIF:en och investerarna inte påverkas av att delegering har skett. Med ansvar bör avses förvaltarens skadeståndsansvar (se avsnitt 11.4). Enligt artikel 20.3 andra ledet i AIFM-direktivet får en AIF-förvaltare inte delegera i en sådan omfattning att AIF-förvaltaren i praktiken kan anses fungera som förvaltare för en AIF och i så stor utsträckning att förvaltaren blir att anse som ett brevlådeföretag. Det finns ingen självklar gräns för när en förvaltare ska anses ha lämnat ifrån sig alltför mycket av sin verksamhet till uppdragstagare. En motsvarande regel finns i artikel 13.2 i UCITS-direktivet. I båda fallen torde syftet vara att betona att det ska vara fråga om uppdragsavtal för att effektivisera verksamheten (jfr skäl 30 i AIFM-direktivet), snarare än att begränsa ansvaret för AIF-förvaltaren respektive fondbolaget. För värdepappersfonder har det i förarbetena uttalats att det får överlämnas till rättstillämpningen att avgöra var gränsen går för hur omfattande delegation som kan accepteras, men att det inte ska uppstå fondbolag som finns på papperet men som i själva verket inte har någon reell verksamhet (prop. 2002/03:150 s. 170). Uttalandet bör i viss mån gälla även för AIF-förvaltare. I första hand bör emellertid reglerna i kommissionens delegerade förordning tillämpas (artikel 82). I förordningen anges i vilka situationer en AIF-förvaltare under alla förhållanden ska anses vara ett brevlådeföretag och inte längre anses förvalta en AIF. Vid sidan av dessa särskilt angivna fall kan delegeringen ha gått för långt även i andra fall. Det får överlämnas till rättstillämpningen att i sådana fall göra en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. En bestämmelse motsvarande artikel 20.3 andra ledet i AIFM-direk- tivet bör tas in i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Den regeln motsvarar i sak bestämmelsen för specialfonder i 4 kap. 4 § LIF. Några särskilda bestämmelser för förvaltare av specialfonder bör därför inte tas in i den nya lagen. Regeringens förslag: En uppdragstagare till vilken en AIF-förvaltare har delegerat uppgifter eller funktioner får vidaredelegera dem under förutsättning att AIF-förvaltaren på förhand har godkänt vidaredelegeringen, att AIF-förvaltaren har underrättat innan de uppgifter eller funktioner som vidaredelegeringen avser börjar utföras, att uppdragstagaren övervakar verksamheten, och att förutsättningarna för delegering är uppfyllda. Beträffande vidaredelegering av portföljförvaltning och riskhantering gäller samma förutsättningar som vid delegering. Om den som vidaredelegerats funktioner i sin tur delegerar någon av dessa funktioner, gäller villkoren för vidaredelegation i förhållande till den som ska utföra uppgifterna eller funktionerna. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot Skälen för regeringens förslag: Om en AIF-förvaltare har delegerat vissa funktioner till en tredje part får denne enligt AIFM-direktivet vidaredelegera funktionerna endast under vissa förutsättningar (artikel 20.4). AIF-förvaltaren måste ha godkänt en sådan vidaredelegering i förväg. Den behöriga myndigheten i AIF-förvaltarens hemland ska ha underrättas och samtliga villkor för delegering enligt artikel 20.1 ska vara uppfyllda även beträffande vidaredelegationen. Detaljerade regler om godkännande av och underrättelse om vidaredelegering finns i kommissionens delegerade förordning (artikel 81). Uppdragstagaren ska också regelbundet övervaka hur dennes uppdragstagare utför tjänsterna (artikel 20.5 andra stycket i AIFM-direktivet). Samma krav gäller om en uppdragstagares uppdragstagare i sin tur delegerar uppgifterna vidare (artikel 20.6). När det gäller vidaredelegering av portföljförvaltning och riskhantering får detta inte ske på sådant sätt att reglerna i artikel 20.2 kringgås (artikel 20.5 första stycket i AIFM-direktivet). En tredje part som hanterar portföljförvaltning eller riskhantering på uppdrag av en AIF-förvaltare får alltså inte vidaredelegera dessa uppgifter till eller till någon annan vars intressen kan komma i konflikt med förvaltarens eller investerarnas. I det senare fallet kan delegation få förekomma under samma förutsättningar som i artikel 20.2 b, dvs. att de verksamheter där intressekonflikter kan förekomma hålls separerade från portföljförvaltningen respektive riskhanteringen, se avsnitt 11.3.2. En särskild bestämmelse avseende vidaredelegering av extern värdering behandlas i avsnitt 11.2.2. Bestämmelser motsvarande artikel 20.420.6 i AIFM-direktivet bör tas in i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. 2012/13:155 11.4 Regeringens förslag: En svensk AIF-förvaltare eller en utländsk AIF- förvaltare som förvaltar en AIF som är etablerad i ska ersätta skada som denne eller en uppdragstagare har tillfogat AIF:en eller dess investerare genom att överträda den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder eller nationella bestämmelser i förvaltarens hemland som genomför AIFM- direktivet, andra författningar som reglerar AIF-förvaltarens verksamhet, fondbestämmelserna, bolagsordningen eller motsvarande regelverk för AIF:en, eller bolagsordningen eller interna instruktioner som har sin grund i en författning som reglerar förvaltarens verksamhet. En AIF-förvaltares ansvar för skada som har tillfogats AIF:en eller dess investerare ska inte inskränkas av ett uppdragsavtal. AIF-förvaltaren ska vara skadeståndsskyldig gentemot AIF:en och dess investerare när det gäller värdering. En extern värderare ska dock gentemot AIF-förvaltaren ansvara för förlust som uppkommit till följd av att denne uppsåtligen eller av oaktsamhet brustit i utförandet av sina uppgifter. Utredningens förslag: Utredningen föreslår för AIF-förvaltare som förvaltar specialfonder en bestämmelse om skadeståndsansvar i allmänhet av i huvudsak samma innebörd som regeringens förslag. Vidare föreslår utredningen bestämmelser om ansvar vid uppdragsavtal respektive extern värdering som i huvudsak överensstämmer med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock inte någon allmän bestämmelse om skadeståndsansvar för förvaltning av andra AIF:er än specialfonder. Remissinstanserna, med undantag av och , tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot det. Föreningarna anser att bestämmelsen i utredningens förslag om att en extern värderare är ansvarig i förhållande till AIF-förvaltaren är ett avsteg från principen att förvaltaren ansvarar för delegerad verksamhet. Skälen för regeringens förslag: I AIFM-direktivet finns regler om AIF-förvaltares skadeståndsansvar i vissa särskilda avseenden. Det gäller AIF-förvaltarens respektive en extern värderares ansvar vid värdering (artikel 19.10, se avsnitt 11.2.2) och vid delegering (uppdragsavtal, artikel 20.3 första ledet, se avsnitt 11.3.3). Avseende uppdragsavtal anges det i AIFM-direktivet att AIF-förvaltarens ansvar inte ska påverkas av att den har delegerat funktioner till tredje part. Formuleringen synes förutsätta att AIF-förvaltaren har ett allmänt skadeståndsansvar i förhållande till AIF:en och dess investerare. AIFM-direktivet innehåller även krav på startkapital och kapitalbas (artikel 9, se avsnitt 7.4). För att täcka risker i fråga om yrkesansvar som uppstår på grund av verksamhet som AIF-förvaltare får driva enligt AIFM-direktivet ska förvaltaren antingen ha extra kapitalbasmedel eller en ansvarsförsäkring. Kapitalbasmedlen ska vara tillräckliga för att täcka eventuella risker för skadeståndsansvar som har sin grund i fel eller försumlighet i verksamheten. Ansvarsförsäkringen ska gälla för skade- ståndsansvar som har sin grund i fel eller försumlighet i verksamheten. I kommissionens delegerade förordning preciseras vilka yrkesansvarsrisker som avses (artikel 12). Det gäller bl.a. handlingar, fel eller försummelser som leder till åsidosättanden av skyldigheter enligt lagar och andra författningar, AIF:ens regler eller bolagsordning, AIF:ens villkor för kontrakteringen av AIF-förvaltaren, felaktigt utförda värderingar samt förluster till följd av verksamhetsavbrott. Även reglerna om startkapital, kapitalbas, ansvarsförsäkring och yrkesrisker förutsätter således att AIF- förvaltaren har ett långtgående skadeståndsansvar för fel eller försumlighet i verksamheten. AIFM-direktivet innehåller inte någon regel om skadeståndsansvar i allmänhet för AIF-förvaltare. Det innebär enligt regeringens uppfattning att direktivet överlämnar till medlemsstaterna att reglera vad som ska gälla i det avseendet. I LIF finns en allmän bestämmelse om fondbolags skadeståndsskyldighet gentemot fondandelsägarna (2 kap. 21 § första meningen). I bestämmelsen anges att fondbolaget ska ersätta skada som en fondandelsägare tillfogats genom att fondbolaget överträtt LIF eller fondbestämmelserna. Skadeståndsskyldigheten gäller oberoende av fel eller försummelser och kompletteras av bestämmelserna i skadeståndslagen (prop. 1989/90:153 s. 76 och prop. 2002/03:150 s. 279 f.). Ansvaret gäller dock inte oberoende av fondbolagets agerande, eftersom det är en förutsättning att antingen LIF eller fondbestämmelserna har överträtts för att ersättningsskyldighet ska uppkomma. Utredningens förslag innebär att en bestämmelse av samma innebörd tas in i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder, med ändringen att den ska gälla AIF-förvaltaren i stället för fondbolaget och för förvaltning av specialfonder. Enligt skadeståndslagen (1972:207) gäller som huvudregel att skadeståndsskyldighet för s.k. ren förmögenhetsskada utanför kontraktsförhållanden endast kan uppkomma i vissa särskilt angivna fall, t.ex. genom brott. Inom ramen för ett kontraktsförhållande finns utrymme för avtalsparterna att bestämma vad som ska gälla i skadeståndshänseende. Skadeståndslagens bestämmelser tillämpas inte heller i de fall då annat är särskilt föreskrivet (1 kap. 1 §). Enligt regeringens uppfattning medför behovet av investerarskydd att en bestämmelse av liknande innebörd som 2 kap. 21 § LIF bör tas in i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder även beträffande förvaltning av andra AIF:er än specialfonder. Bestämmelsen bör gälla för svenska AIF-förvaltare som omfattas av tillståndsplikt enligt den nya lagen samt utländska AIF-förvaltare som förvaltar AIF:er som är etablerade i , däribland specialfonder. AIFM-direktivet och den delegerade förordningen förutsätter att AIF- förvaltarens skadeståndsansvar gäller gentemot såväl AIF:en som dess investerare (se t.ex. artikel 19.10 första stycket). Även i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder bör skadeståndsansvaret vara utformat på så sätt. I vilken mån det i praktiken blir fråga om ett ansvar gentemot AIF:en eller gentemot dess investerare beror bl.a. på om det rör sig om en fond som har bildats på kontraktsrättslig eller associationsrättslig grund. En fond som har bildats på kontraktsrättslig grund, såsom en specialfond, är inte är en juridisk person och saknar därför rättskapacitet (jfr 4 kap. 1 § första stycket LIF). Det innebär att en 2012/13:155 AIF av sådant slag inte kan rikta några anspråk gentemot AIF-förval- taren. Däremot finns ett kontraktsrättsligt förhållande mellan förvaltaren och investeraren i sådana fall. I fråga om associationsrättsliga AIF:er, t.ex. aktiebolag, finns det en kontraktsrättslig relation mellan fonden och en extern AIF-förvaltare. Eftersom det i fråga om aktiebolag och andra bolag rör sig om en AIF som är en juridisk person kan fonden självt enligt bestämmelsen rikta anspråk på ersättning gentemot förvaltaren. de situationer då AIF:en är ett aktiebolag är investeraren följaktligen aktieägare och har inte samma förhållande till AIF-förvaltaren som i fallet kontraktsrättsliga AIF:er. Till följd av direktivets krav och fond- marknadens struktur bör ett skadeståndsansvar föreskrivas gentemot såväl AIF:en som investerarna och oberoende av om något kontrakts- rättsligt förhållande föreligger, dvs. även i utomobligatoriska fall. innebär t.ex. för associationsrättsliga AIF:er att en investerare kan rikta ett anspråk direkt mot AIF-förvaltaren med anledning av att en felaktig värdering har påverkat värdet på investerarens aktier och därigenom orsakat en skada. Regeringen har tidigare berört frågan om grupptalan för fondandelsägare (prop. 2002/03:150 s. 278). I fråga om skadestånds- ansvar vid internt förvaltade AIF:er som är aktiebolag finns bestäm- melser i aktiebolagslagen. Detsamma gäller ett aktiebolags skadestånds- Även en bestämmelse motsvarande artikel 20.3 första ledet i AIFM- direktivet bör tas in i den nya lagen om förvaltare av alternativa investe- Att delegering genom uppdragsavtal har skett ska således inte påverka AIF-förvaltarens skadeståndsansvar gentemot AIF:en eller Bestämmelsen bör utformas så att det tydligt framgår att den gäller i skadeståndshänseende mellan å ena sidan AIF-förvaltaren och å andra sidan AIF:en eller en investerare. Det behöver inte uttryck- ligen anges att den även omfattar vidaredelegering, eftersom vidare- delegering förutsätter att ett uppdragsavtal först har träffats, se avsnitt Vid genomförandet i svensk rätt av reglerna i artikel 19.10 i AIFM- direktivet bör deras innebörd i skadeståndshänseende tydliggöras, se Första stycket liknar bestämmelsen om skadestånd i LIF på så sätt att ansvaret inträder oberoende av uppsåt eller vårdslöshet (2 kap. 21 §). Det är således tillräckligt att värderingen är felaktig i Även om det inte framgår uttryckligen av AIFM-direk- tivet, bör det av naturliga skäl krävas att en skada har uppkommit till följd av den felaktiga värderingen för att ersättning ska kunna utgå. förhållande till utredningens förslag bör det i bestämmelsen förtydligas att AIF-förvaltaren ansvarar för skada som tillfogas AIF:en eller en investerare till följd av att förvaltaren eller en uppdragstagare har åsido- satt sitt ansvar i nu aktuellt hänseende. Med skada avses här, liksom i övrigt, ren förmögenhetsskada. Det andra stycket i artikel 19.10 i AIFM-direktivet reglerar ansvaret mellan förvaltaren och en extern värderare. Reglerna i det stycket begränsar avtalsfriheten mellan dessa parter och innebär att, oavsett vad parterna har avtalat, ansvarar värderaren alltid för fel i värderingen på grund av värderarens försumlighet eller uppsåt. avses detsamma som vårdslöshet eller oaktsamhet i skadeståndsrättsliga För att genomföra reglerna i andra stycket i artikel 19.10 i AIFM-direktivet beträffande både specialfonder och andra AIF:er, bör en bestämmelse som motsvarar den artikeln tas in i den nya lagen. Med anledning av att lagen på så sätt kommer att reglera även externa värderares skadeståndsansvar, bör detta förhållande framgå av den bestämmelse som gäller lagens tillämpningsområde. Det förhållandet att en extern värderare i vissa fall är ansvarig i förhållande till AIF-förvaltaren inskränker inte AIF-förvaltarens ansvar, eftersom bestämmelsen medför att förvaltaren t.ex. regressvis kan återkräva ett belopp som motsvarar vad denne har ålagts i skadeståndsskyldighet med anledning av en bristfällig värdering. Med anledning av påpekandet från och om förhållandet mellan AIF-förvaltarens ansvar vid uppdragsavtal respektive externa värderares ansvar i relation till förvaltaren anser regeringen dock att ett förtydligade om vad AIF-förvaltarens ansvar innebär bör göras i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Bestämmelserna i den nya lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder har företräde framför skadeståndslagen. För skadeståndsansvaret i övrigt gäller dock skadeståndslagens bestämmelser. För att uppnå ett direktivkonformt genomförande bör de bestämmelser som genomför reglerna om skadeståndsansvar vid värdering respektive uppdragsavtal i AIFM-direktivet (artiklarna 19.10 och 20.3) vara indispositiva. AIF-förvaltarens skadeståndsansvar i allmänhet bör av investerarskyddsskäl vara indispositivt i förhållande till icke-professionella investerare (jfr det som gäller enligt 3 § lagen [2003:862] om finansiell rådgivning till konsumenter). Det bör dock inte gälla sådana icke-professionella investerare som avses i artikel 6 i EU-förordningen om europeiska riskkapitalfonder, se avsnitten 4.4 och 9.4. 12.1Krav på att ha ett förvaringsinstitut och vem som kan vara förvaringsinstitut Regeringens förslag: En AIF-förvaltare ska för varje AIF som förvaltaren förvaltar se till att ett förvaringsinstitut utses. AIF-förvaltaren eller AIF:en och förvaringsinstitutet ska ingå ett skriftligt avtal som reglerar förhållandet mellan parterna. Avtalet ska bland annat reglera det informationsutbyte och den samordning som krävs för att institutet ska kunna utföra sina uppgifter för AIF:ens räkning i enlighet med kraven i lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder och andra författningar. Ett förvaringsinstitut för en ska vara etablerat i AIF:ens hemland och vara ett kreditinstitut, ett värdepappersföretag som har tillstånd för förvaring av finansiella instrument eller ett institut som får vara . Ett förvaringsinstitut för en icke ska vara ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag under förutsättning att förvaringsinstitutet uppfyller vissa särskilda krav. Ett förvaringsinstitut för en icke ska vara etablerat i det land utanför EES där AIF:en är etablerad eller i hemlandet för den AIF- förvaltare som förvaltar AIF:en. För vissa typer av slutna AIF:er får en fysisk eller juridisk person utses till förvaringsinstitut om funktionen som förvaringsinstitutet utgör en del av den personens yrkes- eller affärsverksamhet för vilken gäller registreringsskyldighet enligt lag, andra författningar eller yrkesetiska regler, och det finns finansiella och yrkesmässiga garantier för att relevanta förvaringsinstitutsuppgifter och därmed förenade åtaganden kan utföras på ett effektivt sätt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och anser att det saknas en analys av om kapitalkravet som uppställs för förvaringsinstitut enligt AIFM-direktivet är en skärpning eller tvärtom en mildring av gällande krav, t.ex. kapitalkrav för värdepappersbolag som har tillstånd för inlåning och därmed anses som kreditinstitut. anför att det inte är helt klart vad kapitalkraven kan innebära för andra företag än kreditinstitut samt att det saknas en analys av vilka konsekvenser de ändrade reglerna om kapitalkrav för förvaringsinstitut kommer att få för investerarna. Enligt är det angeläget att kapitalkraven ligger på en jämförbar och hög nivå för att skapa trygghet för investerarna och en konkurrens på lika villkor mellan förvaringsinstituten. och ifrågasätter om det finns aktörer på den svenska marknaden med erfarenhet av riskkapitalverksamhet som är beredda att på ett kostnadseffektivt sätt agera som . Om det inte finns i kan sådana fonder och efterlyser Prop. 2012/13:155 en belysning av denna fråga och förslag till åtgärder för det fall inte några kommer att finnas i . Skälen för regeringens förslag: Enligt AIFM-direktivet ska en AIF- förvaltare för varje AIF som förvaltaren förvaltar se till att ett enda förvaringsinstitut utses (artikel 21.1). När ett förvaringsinstitut utses ska detta dokumenteras i ett skriftligt avtal. Avtalet ska bl.a. reglera det informationsutbyte som anses vara nödvändigt för att förvaringsinstitutet ska kunna utföra sina uppgifter i enlighet med AIFM-direktivet samt lagar och andra författningar (artikel 21.2). Detaljerade regler om vad avtalet ska innehålla finns i kommissionens delegerade förordning (se artikel 83). Av artikel 21.3 första stycket ac och 21.5 a i AIFM-direktivet framgår att ett ska vara etablerat i AIF:ens hemland och vara: ett kreditinstitut som har stadgeenligt säte inom EES och har tillstånd som avses i och rådets direktiv /48/EG1, ett värdepappersföretag som har stadgeenligt säte inom EES, som omfattas av kapitalkrav i enlighet med artikel 20.1 i och rådets direktiv /49/EG2, inklusive kapitalkrav för operativa risker, och som har tillstånd som avses i och rådets direktiv /39/EG (direktivet om marknader för finansiella instrument, MiFID), inbegripet för att tillhandahålla sidotjänster avseende förvaring och handhavande av finansiella instrument för kunders räkning som avses i punkten 1 i avsnitt B i bilaga I till direktivet, och som har egna medel motsvarande minst det startkapital som anges i artikel 9 i direktiv /49/EG, eller ett annat institut som står under fortlöpande tillsyn och som hör till de kategorier av institut som har godtagits såsom förvaringsinstitut enligt artikel 23.3 i och rådets direktiv /65/EG (UCITS-direktivet3). Som förvaringsinstitut för icke EES-baserade AIF:er får utses motsvarigheten till ett kreditinstitut eller ett värdepappersföretag, utan att villkoren i artikel 21.3 första stycket a respektive b i AIFM-direktivet är uppfyllda, under förutsättning att det är etablerat i det land utanför EES där AIF:en är etablerad eller i hemlandet för den AIF-förvaltare som förvaltar AIF:en (artikel 21.3 andra stycket och 21.5 b). Vidare krävs att förvaringsinstitutet uppfyller de i artikel 21.6 i AIFM-direktivet angivna kraven. Artikel 21.6 behandlas i avsnitt 12.3. 1Europaparlamentets och rådets direktiv /48/EG av om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (omarbetning), EUT L 177, 30.6.2006, s. 1 (Celex 32006L0048), senast ändrat genom och rådets direktiv /89/EU (EUT L 326, 8.12.2011, s. 113, Celex 32011L0089). 2Europarlamentets och rådets direktiv /49/EG av om kapitalkrav för värdepappersföretag och kreditinstitut (omarbetning), EUT L 177, 30.6.2006, s. 201 (Celex 32006L0049), senast ändrat genom och rådets direktiv /78/EU (EUT L 331, 15.12.2010, s. 120, Celex 32010L0078).