prop · H003132 · 2013-03-26 00:00:00 — De föreslagna ändringarna i och lagen om tyst- nadsplikt för vissa tolkar och översättare blir alltså tillämpliga även i på- gående mål och ärenden hos berörda myndigheter. Det finns därför inte något behov av övergångsbestämmelser. sättningar kan göras muntligen. Kravet på översättning kan därför ofta Prop. 2012/13:132 tillgodoses med hjälp av de tolkar som ändå anlitas. instämma i utredningens bedömning att effekterna av förslagen är svåra att bedöma och att utfallet kommer att visa sig först sedan reglerna varit i kraft . Det är inte heller helt klart var i rättskedjan eventuella kostnadsökningar kommer att hamna. Sannolikt kommer kostnaderna även att förändras . Initiala kostnader kan förekomma men dessa kommer, i takt med att rutiner och verksamhetsstöd utvecklas, att kunna minska eller undvikas. Utifrån det underlag som finns tillgängligt gör regeringen bedömningen att de ekonomiska konsekvenserna av förslagen om tolkning och översättning inte kommer att bli så stora att de bör på- verka respektive anslag. Eventuella merkostnader ryms således inom be- fintliga anslag. Det kan dock finnas anledning att följa frågan vidare. Konsekvenserna av förslaget om slopad återbetalningsskyldighet och möjlighet för en enskild att få tolkkostnader ersatta bedöms som för- sumbara. 9.1Förslag till lag om ändring i 5 kap. 6 § Om en part, ett vittne eller någon annan som ska höras inför rätten inte behärskar svenska, får en tolk anlitas att biträda rätten. Om en misstänkt i ett brottmål inte behärskar svenska, ska en tolk anlitas vid sammanträden inför rätten. Rätten ska, om det är möjligt, förordna en tolk som är auktoriserad att biträda som tolk i målet. I annat fall ska en annan lämplig person förordnas. Om det vid domstolen finns en allmän tolk i det språk som det är fråga om, ska han eller hon anlitas. Det som föreskrivs i första stycket om den som inte behärskar svenska gäller också den som till följd av en hörselnedsättning eller talsvårigheter behöver en tolk. Om det är lämpligt, får ett tekniskt hjälpmedel användas i stället för att en tolk anlitas. Den som står i ett sådant förhållande till saken eller till en part att det kan anses minska hans eller hennes tillförlitlighet, får inte anlitas som tolk. Bestämmelser om anställande av allmän tolk och om anlitande av tolk för den som har en hörselnedsättning eller talsvårigheter meddelas av regeringen. I paragrafen anges förutsättningarna för anlitande av tolk i domstol. Övervägandena finns i avsnitten 6.1.3 och 6.3.3. Ändringarna genomför delvis artiklarna 2 och 5 i och rådets direktiv /64/EU om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga för- faranden. I första stycket andra meningen införs en skyldighet att anlita en tolk om den misstänkte i ett brottmål inte behärskar svenska. Begreppet miss- tänkt omfattar även den som är tilltalad. Frågan om anlitande av tolk när det gäller misstänkta och tilltalade i brottmål ska alltså avgöras med tillämpning av den nya bestämmelsen. Syftet med regleringen är att till- försäkra den misstänkte eller tilltalade en rättvis rättegång såvitt avser 2012/13:132 möjligheten att följa sammanträdet och försvara sig vid detta på ett språk som han eller hon talar och förstår. Tolkens uppgift är inte endast att bistå med tolkning under förhöret med den misstänkte eller tilltalade utan under hela sammanträdet inför rätten. Bestämmelsen är tillämplig vid varje sammanträde inför rätten som den misstänkte eller tilltalade kallats till. I vilka fall den misstänkte eller tilltalade inte ska anses behärska svenska, och ett tolkbehov alltså ska anses föreligga, får avgöras med be- aktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Någon förändring i för- hållande till hur tolkbehovet har avgjorts är inte avsedd. Det krävs inte att en tolk anlitas i varje situation då den misstänkte eller tilltalade inte har svenska som modersmål. I vissa fall kan en misstänkt eller till- talad, som visserligen inte har svenska som modersmål, behärska svenska så pass väl att det är enklare att kommunicera på svenska än att ha tolk- ning till hans eller hennes modersmål. Om en tolk anlitas, bör tolkning i första hand ske till den misstänktes eller tilltalades modersmål. Om tolk- ning till modersmålet inte kan tillhandahållas, är det tillräckligt att tolk- ning sker till ett annat språk som den misstänkte eller tilltalade behärskar tillräckligt väl för att han eller hon att kunna försvara sig och få en rättvis rättegång. Den nya skyldigheten att anlita tolk för misstänkta och till- talade i brottmål är inte avsedd att medföra några förändringar av förut- sättningarna för anlitande av tolk för personer som omfattas av bestämmelsen i styckets första mening. I första stycket första meningen görs den konsekvensändringen att uttrycket ej mäktig svenska språket ersätts av inte behärskar svenska. Bestämmelsen i andra stycket första meningen är ny och anger att rätten ska, om det är möjligt, förordna en tolk som är auktoriserad att bi- träda som tolk i målet. Bestämmelsen syftar till att säkerställa att de tolkar som anlitas har en hög kompetens för uppgiften. Regler om auktorisation av tolkar finns i förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare. Tolkar får auktoriseras avseende ett eller flera främmande språk eller det svenska teckenspråket. En tolk som är auktori- serad benämns auktoriserad tolk. Det nya kompetenskravet gäller gene- rellt och inte bara i brottmål. Kompetenskravet är tillämpligt inte bara när tolkning ska ske till och från svenska enligt första stycket utan även när tolkning ska ske för personer med hörselnedsättning eller talsvårigheter enligt tredje stycket. Det är givetvis eftersträvansvärt att den auktori- serade tolk som anlitas har specialistkompetens för tolkning inom rätts- väsendet (s.k. rättstolk). Något krav på detta ställs dock inte. Med hänsyn till att det råder brist på auktoriserade tolkar i vissa delar av landet och i vissa språk kan det ibland uppstå svårigheter att förordna en auktoriserad tolk. Det åligger dock rätten att göra ansträngningar för att få tillgång till en auktoriserad tolk. Om en auktoriserad tolk inte kan anlitas till ett plan- erat sammanträde, får domstolen väga fördelarna med att tolken är auktoriserad mot konsekvenserna av att sammanträdet senareläggs till en tidpunkt då en auktoriserad tolk finns tillgänglig. Domstolen får inte vid varje fördröjning avstå från att anlita en auktoriserad tolk. Även i de fall domstolen anlitar en tolk som inte är auktoriserad är det viktigt att en för uppdraget så kompetent person som möjligt förordnas. Kravet på att, om möjligt, förordna en tolk som är auktoriserad är inte tillämpligt när det vid domstolen finns en allmän tolk i det språk som behöver tolkas (jfr förordningen [1984:140] om allmän tolk). I sådant fall ska han eller hon Prop. 2012/13:132 anlitas. I tredje stycket regleras förutsättningarna för biträde av tolk när den som ska höras har en hörselnedsättning eller talsvårigheter. Om en miss- tänkt i ett brottmål till följd av en hörselnedsättning eller talsvårigheter behöver en tolk, är rätten skyldig att anlita en sådan. I andra fall får rätten anlita tolk. Det kan t.ex. vara fråga om en teckentolk. Även i dessa fall gäller kravet på att, om möjligt, förordna en tolk som är auktoriserad. I många fall kan dock det behov av stöd som en person med hörsel- nedsättning eller talsvårigheter har, tillgodoses genom användande av tekniska hjälpmedel, t.ex. hörselslinga. I den nya lagtexten anges att sådana hjälpmedel, om det är lämpligt, får användas i stället för att en tolk anlitas. Innan rätten fattar beslut i en sådan fråga kan det vara lämpligt att ge personen med hörselnedsättning eller talsvårigheter tillfälle att ange sin inställning. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 23 kap. 16 § I fråga om användande av tvångsmedel under förundersökningen gäller 2428 kap. I fråga om tolk och översättning av handlingar under förundersökningen tillämpas 5 kap. 6 och 8 §§ samt 33 kap. 9 §. Undersökningsledaren beslutar i dessa frågor. I paragrafen anges vad som gäller under förundersökning i fråga om dels användande av tvångsmedel, dels tolkning och översättning. Över- vägandena finns i avsnitten 6.1.3, 6.2.3 och 6.3.3. Förslaget genomför delvis artiklarna 2, 3 och 5 i direktivet. I andra stycket, som är nytt, regleras förutsättningarna för tolkning vid förhör och översättning under förundersökningen. I fråga om tolkning görs en hänvisning till 5 kap. 6 och 8 §§ RB. Vid förhör under förunder- sökningen med den som är misstänkt för brott gäller således ett obligatoriskt tolkkrav. För att anses som misstänkt ska en underrättelse om skälig misstanke för brott enligt 23 kap. 18 § RB ha skett. Bestämmelsen är tillämplig till dess att förundersökningen har avslutats när det gäller den misstänkte. Vid förhör med annan än den som har underrättats om skälig misstanke för brott medför hänvisningen till 5 kap. 6 § RB att tolk får förordnas, vilket är en kodifiering av den praxis som tillämpats av de brottsutredande myndigheterna. I fråga om ersättning till tolken tillämpas bestämmelserna i 5 kap. 8 § RB. Även reglerna i 33 kap. 9 § RB om översättning av en handling i brottmål blir genom hänvisning tillämpliga under förundersökningen. Den obligatoriska regeln om över- sättning under förundersökningen tillämpas från den tidpunkt någon har underrättats om skälig misstanke om brott enligt 23 kap. 18 § RB. Den fakultativa regeln om översättning under förundersökningen utgör en kodifiering av praxis vid brottsutredande myndigheter. Som utgångs- punkt ska det vara den myndighet där utredningen pågår när översätt- ningsbehovet aktualiseras som också ansvarar för en eventuell över- sättning. Normalt ansvarar alltså polismyndigheten för översättning av material från förundersökningen. Om däremot en begäran om översätt- 2012/13:132 ning av en handling som finns i förundersökningsprotokollet kommer in till domstolen efter att åtal väckts, blir det domstolen som ansvarar för att en översättning görs. Beslut i frågor om tolkning och översättning fattas av undersöknings- ledaren. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 31 kap. 1 § Om den tilltalade döms för brottet i ett mål där åklagaren för talan, ska den tilltalade ersätta staten för det som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnaden att hämta honom eller henne till rätten och för kostnaden för blodprovstagning, blodundersökning, urinprovstagning och urinundersökning som avser honom eller henne och som har gjorts för utredning om brottet. Ersättningsskyldigheten omfattar dock inte kostnader som inte skäligen varit motiverade för utredningen, eller kostnader som vållats genom vårdslöshet eller försummelse av någon annan än den tilltalade, hans eller hennes ombud eller försvarare som utsetts av honom eller henne. Ersättningsskyldigheten omfattar inte heller det som betalats i ersättning till en försvarare för utlägg för tolkning av överläggning med den tilltalade. Den tilltalade är inte i annat fall än som avses i 4 § första stycket skyldig att betala mera av kostnaden för försvararen än vad han eller hon skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Det som sägs i den lagen om kostnad för rättshjälpsbiträde gäller i stället kostnad för offentlig försvarare. Det belopp som den tilltalade ska betala får sättas ned eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Om det belopp som den tilltalade skulle vara skyldig att ersätta understiger en viss gräns som regeringen fastställt, ska han eller hon inte vara ersättnings- skyldig. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för en tilltalad som döms för brott att ersätta vissa av statens kostnader i målet. Över- vägandena finns i avsnitt 6.4.2. Ändringarna genomför delvis artikel 4 i direktivet. I ett tillägg i andra stycket anges ytterligare kostnader som undantas från den tilltalades återbetalningsskyldighet. Undantaget gäller kostnader för staten bestående i ersättning som betalats till en offentlig försvarare för utlägg för tolkning av överläggningar med den tilltalade. Om för- svararen har haft utlägg för tolkning i andra situationer än överläggningar med den tilltalade är kostnader som staten därigenom förorsakats inte i och för sig undantagna från återbetalningsskyldigheten. För att rätten ska kunna beräkna återbetalningsskyldigheten på ett korrekt sätt är det viktigt att försvararen i kostnadsräkningen redovisar sina kostnader på ett sådant sätt att utlägg för tolkning vid överläggningar med den tilltalade enkelt kan urskiljas. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 31 kap. 2 § Om den tilltalade frikänns i ett mål, där åklagaren för talan eller om ett åtal som väckts av åklagaren avvisas eller avskrivs, kan rätten besluta att den tilltalade ska få ersättning av allmänna medel för sina kostnader för försvarare, för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) och för bevisning under förundersökningen eller i rättegången, under förutsättning att kostnaderna skäligen varit motiverade för att den tilltalade skulle kunna ta tillvara sin rätt. Den tilltalade kan också få ersättning för inställelse inför rätten. Sådan ersättning betalas enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Om den tilltalade döms för brottet, kan han eller hon få ersättning av allmänna medel för kostnader för tolkning av överläggning med försvararen som skäligen varit motiverade för att den tilltalade skulle kunna ta tillvara sin rätt och för andra kostnader som avses i första eller andra stycket och som vållats honom eller henne genom fel eller försummelse av åklagaren. Paragrafen reglerar förutsättningarna för en tilltalad att i mål där åklagaren för talan få ersättning av staten för kostnader. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.2. Ändringarna genomför delvis artikel 4 i direktivet. Genom ett tillägg i tredje stycket införs en möjlighet för den som döms för ett brott att få kostnader för tolkning ersatta av staten. De tolk- kostnader som berättigar till ersättning enligt den nya bestämmelsen av- ser tolkning av överläggningar som skett mellan den tilltalade och för- svararen. En förutsättning för att ersättning ska tillerkännas den tilltalade är att kostnaderna skäligen har varit motiverade för att den tilltalade skulle kunna ta tillvara sin rätt. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 33 kap. 9 § Rätten får vid behov översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. Rätten är skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. Översättningen får göras muntligen om det inte är olämpligt med hänsyn till vad handlingen eller målet rör eller någon annan omständighet. Rätten är också skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om handlingen ska sändas till någon som vistas i en annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller i och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen ska översättas till språket i den andra staten eller om myndigheten känner till att personen inte förstår detta språk, till ett annat språk som personen förstår. Den som biträtt med översättning har rätt till skälig ersättning, som betalas av staten. Första och tredje styckena ska tillämpas även i fråga om överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt. Om det är möjligt ska rätten anlita en översättare som är auktoriserad. I annat fall ska en annan lämplig person anlitas för att utföra översättningen. Paragrafen reglerar översättning av handlingar i domstol. Övervägandena finns i avsnitten 6.2.3 och 6.3.3. Genom ändringarna genomförs delvis artiklarna 3 och 5 i direktivet. I första stycket andra meningen införs en ny obligatorisk regel om översättning för vissa fall i brottmål. Rätten är skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. Begreppet misstänkt omfattar även den som är tilltalad. Med att en översättning ska vara av väsentlig betydelse avses dels att handlingens innehåll ska ha en väsentlig betydelse i målet, dels att över- sättningen i sig är väsentlig för att den misstänkte ska kunna förstå handlingens innehåll. Om den misstänkte eller tilltalade kan tillgodogöra sig handlingens innehåll på något annat sätt, t.ex. genom att det kan för- medlas till honom eller henne av en anhörig eller försvararen, är en över- sättning inte av väsentlig betydelse. Handlingen måste ha getts in till rätten eller vara upprättad där för att omfattas av översättningsskyldig- heten. Denna skyldighet omfattar inte handlingen i dess helhet, utan endast de delar som är väsentliga för att den misstänkte eller tilltalade ska kunna ta tillvara sin rätt. Vilka handlingar som måste översättas får avgöras i varje enskilt fall. I direktivet pekas beslut om frihetsberövande, åtal och domar ut. Även andra handlingar, som t.ex. viss skriftlig bevisning eller förhörsutsagor, kan i vissa fall ha en sådan väsentlig betydelse i målet att de kan behöva översättas. I många fall torde behovet av en översättning av bevisning eller annat material i målet vara mindre när den misstänkte eller tilltalade har en försvarare som förstår innehållet i handlingen. Det ankommer på rätten att självmant pröva om det finns ett behov av en översättning. I praktiken lär det dock ofta vara så att en fråga om översättning aktualiseras av den misstänkte eller tilltalade eller hans eller hennes försvarare. I en ny tredje mening i första stycket anges när en översättning får göras muntligen i stället för skriftligen. Bestämmelsen är tillämplig i för- hållande till såväl första som andra meningen i första stycket, men däremot inte i förhållande till andra stycket. En översättning får göras muntligen om det inte är olämpligt med hänsyn till vad handlingen eller målet rör eller någon annan omständighet. I många fall kan en muntlig översättning ersätta en skriftlig översättning. Det kan dock vara olämpligt med en muntlig översättning när handlingen innehåller upp- gifter om detaljerade eller komplicerade förhållanden som är svåra att tillgodogöra sig genom en muntlig översättning. Om det finns anledning att anta att den misstänkte eller tilltalade på grund av sina personliga för- hållanden har svårt att tillgodogöra sig en muntlig översättning, bör en skriftlig översättning göras. Även andra omständigheter kan vara av betydelse vid valet mellan muntlig och skriftlig översättning. En muntlig översättning, som t.ex. sker i närvaro av försvararen, kan innebära att den misstänkte eller tilltalade i större utsträckning får möjlighet att ställa frågor och få innehållet förklarat för sig. I vissa fall kan en skriftlig översättning ta så att utföra att den inte blir användbar för den misstänkte eller tilltalade. Det kan t.ex. röra sig om situationer då tiden för överklagande skulle hinna gå ut. Hänvisningen i fjärde stycket till bestämmelserna i första stycket inne- bär att de nya reglerna om översättning även gäller beträffande punkt- skrift. Den tidigare fakultativa regeln om punktskrift blir alltså obliga- torisk i vissa situationer. I många fall kan dock överföring till punktskrift ersättas med en muntlig återgivning av texten. I femte stycket, som är nytt, finns ett kompetenskrav i fråga om över- Prop. 2012/13:132 sättare. Det åligger rätten att göra ansträngningar för att få tillgång till en översättare som är auktoriserad. Regler om auktorisation av översättare finns i förordningen om auktorisation av tolkar och översättare. En över- sättare som är auktoriserad benämns auktoriserad translator. Om en auktoriserad translator inte är tillgänglig när behovet av översättning uppstår får domstolen väga fördelarna med att översättaren är auktoriserad mot konsekvenserna av att målets handläggning fördröjs till en tidpunkt då en auktoriserad translator finns tillgänglig. Domstolen får inte vid varje fördröjning avstå från att anlita en auktoriserad translator. Även i de fall domstolen anlitar en översättare som inte är auktoriserad är det viktigt att en för uppdraget så kompetent person som möjligt för- ordnas. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. 9.2Förslag till lag om ändring i lagen (1975:689) om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare Denna lag tillämpas på tolkar och översättare som 1.anlitas av en myndighet eller ett annat organ som utövar verksamhet för vars fullgörande staten eller en kommun svarar, 2.genomgått sådan prövning som föreskrivs av regeringen eller den förvaltningsmyndighet som regeringen bestämmer, eller 3.yrkesmässigt anlitas vid överläggning mellan en misstänkt i ett brottmål och hans eller hennes försvarare eller i övrigt vid förberedande av en misstänkts försvar. Med kommuner enligt första stycket 1 likställs landsting och kommunalförbund. Paragrafen innehåller regler om när lagen om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare ska tillämpas. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.2. Ändringen genomför delvis artikel 5.3 i direktivet. I första stycket 3 införs en bestämmelse som innebär att lagen även ska gälla när en tolk eller översättare yrkesmässigt anlitas för att tolka vid överläggningar mellan den misstänkte och försvararen eller i övrigt vid förberedandet av försvaret. Begreppet misstänkt omfattar även den som är tilltalad. Den nya bestämmelsen handlar i praktiken om tolkar eller översättare som inte är auktoriserade och som anlitas av någon annan än en myndighet, t.ex. en försvarare. Bestämmelsen har tillkommit mot bakgrund av direktivets krav på att tolkar och översättare ska ha tystnads- plikt gällande all den tolkning och översättning som tillhandahålls enligt direktivet. Tystnadsplikten gäller endast när en tolk eller översättare har anlitats yrkesmässigt. När t.ex. en anhörig hjälper till med tolkning vid ett möte omfattas han eller hon alltså normalt inte av tystnadsplikten. Tystnadsplikten gäller i de avseenden som regleras i 2 § i lagen. Övriga ändringar i paragrafen är endast av språklig karaktär. och Rådets direktiv /64/EU OCH RÅDETS DIREKTIV 2010/64/EU av om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions sätt, särskilt artikel 82.2 andra stycket b, med beaktande av , , Republiken , , Repu bliken , Republiken , Storhertigdömet emburgs, Republiken , Republiken , Republi ken , , Republiken och Konungari ket initiativ (1), efter översändande av utkastet till lagstiftningsakt till de natio nella parlamenten, i enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (2), och av följande skäl: (1)Unionen har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Enligt ordfö randeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte i , särskilt punkt 33, bör principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra beslut av rättsliga myndigheter bli en hörnsten i det rättsliga samarbetet på det civilrättsliga och det straffrättsliga området inom unionen, eftersom ett stärkt ömsesidigt erkännande och den nödvändiga tillnärm (1) EUT C 69, , s. 1. (2) ståndpunkt av (ännu ej of fentliggjord i EUT) och rådets beslut av . ningen av lagstiftning skulle underlätta samarbetet mellan behöriga myndigheter och det rättsliga skyddet av perso ners rättigheter. (2)antog rådet i enlighet med slut satserna från ett åtgärdsprogram för genom förande av principen om ömsesidigt erkännande av do mar i brottmål (3).