prop · H003132 · 2013-03-26 00:00:00 — Regeringens proposition 2012/13:132 Regeringen överlämnar denna proposition till . I propositionen lämnas förslag som genomför och rådets direktiv /64/EU om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden. Om en misstänkt eller tilltalad i ett brottmål inte behärskar svenska, ska en tolk anlitas vid sammanträden inför rätten eller vid förhör under förundersökningen. Detsamma gäller för en misstänkt eller en tilltalad som till följd av en hörselnedsättning eller talsvårigheter behöver en tolk. Domstolen eller den brottsutredande myndigheten ska vara skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. Översättningen ska få göras muntligen om det inte är olämpligt med hänsyn till vad handlingen eller målet rör eller någon annan omständighet. Kompetenskraven skärps när det gäller tolkar och översättare som an- litas av domstolar och brottsutredande myndigheter. Om det är möjligt ska en tolk eller en översättare som är auktoriserad anlitas. Den som döms för ett brott ska inte betala tillbaka det som staten betalat för en offentlig försvarares utlägg för tolkning av överläggning med den tilltalade. Den som har en privat försvarare och döms för ett brott ska även kunna få egna kostnader för tolkning av överläggning med försvararen ersatta av staten. Tystnadsplikt införs för tolkar och över- sättare som inte är auktoriserade, när de anlitas vid en överläggning mellan en misstänkt i brottmål och försvararen eller i övrigt vid för- beredande av den misstänktes försvar. Lagändringarna föreslås träda i kraft . 2012/13:132 Innehållsförteckning 2.2Förslag till lag om ändring i lagen (1975:689) om 6.6Överprövning av beslut om tolkning 6.6.1Direktivets regler om att angripa ett beslut 6.6.2Nuvarande ordning för överprövning av 6.6.3Den svenska regleringen motsvarar 9.2Förslag till lag om ändring i lagen (1975:689) om Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till 1.lag om ändring i , 2.lag om ändring i lagen (1975:689) om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare. Regeringen har följande förslag till lagtext. 2.1Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs1 att 5 kap. 6 §, 23 kap. 16 §, 31 kap. 1 och 2 §§ samt 33 kap. 9 § ska ha följande lydelse. Är part, vittne eller annan, som skall höras inför rätten, ej mäktig svenska språket må tolk anlitas att biträda rätten. Finnes vid rätten allmän tolk för det språk, varom är fråga, skall han anlitas. I annat fall förordne rätten lämplig person att i målet biträda som tolk. Är den som skall höras allvarligt hörsel- eller talskadad, må ock tolk anlitas att biträda rätten. Ej må den anlitas som tolk, vilken till saken eller till någon- dera parten står i sådant för- hållande, att hans tillförlitlighet därigenom kan anses förringad. Om en part, ett vittne eller någon annan som ska höras inför rätten inte behärskar svenska, får en tolk anlitas att biträda rätten. Om en misstänkt i ett brottmål inte behärskar svenska, ska en tolk anlitas vid sammanträden inför rätten. Rätten ska, om det är möjligt, förordna en tolk som är auktori- serad att biträda som tolk i målet. I annat fall ska en annan lämplig person förordnas. Om det vid domstolen finns en allmän tolk i det språk som det är fråga om, ska han eller hon anlitas. Det som föreskrivs i första stycket om den som inte behärskar svenska gäller också den som till följd av en hörselnedsättning eller talsvårigheter behöver en tolk. Om det är lämpligt, får ett tekniskt hjälpmedel användas i stället för att en tolk anlitas. Den som står i ett sådant för- hållande till saken eller till en part att det kan anses minska hans eller hennes tillförlitlighet, får inte an- litas som tolk. 1Jfr och rådets direktiv /64/EU av om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 26.10.2010, s. 1, Celex 32010L0064). 2Senaste lydelse 1975:589. Om användande av tvångsmedel under förundersökningen gälle vad i 2428 kap. stadgas. I fråga om användande av tvångsmedel under förundersök- ningen gäller 2428 kap. I fråga om tolk och översättning av handlingar under förundersök- ningen tillämpas 5 kap. 6 och 8 §§ samt 33 kap. 9 §. Undersöknings- ledaren beslutar i dessa frågor. Döms den tilltalade för brottet i ett mål där åklagaren för talan, ska den tilltalade ersätta staten för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnaden att hämta honom eller henne till rätten och för sådan kostnad för blodprovstagning, blodundersökning, urinprovstag- ning och urinundersökning som avser honom eller henne och som har gjorts för utredning om brottet. Ersättningsskyldigheten omfatt- ar dock inte kostnader, som inte skäligen varit motiverade för ut- redningen, eller kostnader, som vållats genom vårdslöshet eller försummelse av någon annan än den tilltalade, hans eller hennes ombud eller försvarare som utsetts av honom eller henne. Om den tilltalade döms för brottet i ett mål där åklagaren för talan, ska den tilltalade ersätta staten för det som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Den tilltalade ska också ersätta staten för kostnaden att hämta honom eller henne till rätten och för kostnaden för blod- provstagning, blodundersökning, urinprovstagning och urinunder- sökning som avser honom eller henne och som har gjorts för ut- redning om brottet. Ersättningsskyldigheten omfatt- ar dock inte kostnader som inte skäligen varit motiverade för ut- redningen, eller kostnader som vållats genom vårdslöshet eller försummelse av någon annan än den tilltalade, hans eller hennes ombud eller försvarare som utsetts av honom eller henne. Ersätt- ningsskyldigheten omfattar inte heller det som betalats i ersättning till en försvarare för utlägg för tolkning av överläggning med den 3 Senaste lydelse 2010:575. Den tilltalade är inte i annat fall än som sägs i 4 § första stycket skyldig att betala mera av kostnaden för försvararen än vad han eller hon skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Vad som sägs i den lagen om kostnad för rättshjälps- biträde gäller i stället kostnad för offentlig försvarare. Vad den tilltalade ska betala får jämkas eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekon- omiska förhållanden. Om det belopp som den till- talade skulle vara skyldig att ersätta understiger en viss av regeringen fastställd gräns, ska ersättningsskyldighet inte åläggas. Den tilltalade är inte i annat fall än som avses i 4 § första stycket skyldig att betala mera av kostnaden för försvararen än vad han eller hon skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Det som sägs i den lagen om kostnad för rättshjälps- biträde gäller i stället kostnad för offentlig försvarare. Det belopp som den tilltalade ska betala får sättas ned eller efterges, om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska för- hållanden. Om det belopp som den till- talade skulle vara skyldig att ersätta understiger en viss gräns som regeringen fastställt, ska han eller hon inte vara ersättnings- skyldig. Den tilltalade kan också få ersättning för inställelse inför rätten. Sådan ersättning betalas enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Första och tredje styckena ska tillämpas även i fråga om över- föring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt.Om det är möjligt ska rätten an- lita en översättare som är auktori- och som vållats honom genom fel eller försummelse av åklagaren. med försvararen som skäligen varit motiverade för att den till- talade skulle kunna ta tillvara sin rätt och för andra kostnader som avses i första eller andra stycket och som vållats honom eller henne genom fel eller försummelse av åklagaren. Den som biträtt med översättning har rätt till skälig ersättning, som betalas av staten. Första och tredje styckena skall tillämpas även i fråga om över- föring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt. 5 Senaste lydelse 2006:902. 2.2Förslag till lag om ändring i lagen (1975:689) om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare Härigenom föreskrivs1 att 1 § lagen (1975:689) om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare ska ha följande lydelse. Denna lag tillämpas på tolk och översättare som anlitas av en myndighet eller ett annat organ som utövar verksamhet för vars fullgörande staten eller en kommun svarar samt på tolk och översättare som genomgått av regeringen eller av den förvalt- ningsmyndighet som regeringen bestämmer föreskriven prövning. Med kommuner likställs landsting och kommunalförbund. Denna lag tillämpas på tolkar och översättare som 1.anlitas av en myndighet eller ett annat organ som utövar verk- samhet för vars fullgörande staten eller en kommun svarar, 2.genomgått sådan prövning som föreskrivs av regeringen eller den förvaltningsmyndighet som regeringen bestämmer, eller 3.yrkesmässigt anlitas vid över- läggning mellan en misstänkt i ett brottmål och hans eller hennes försvarare eller i övrigt vid för- beredande av en misstänkts för- svar. Med kommuner enligt första stycket 1 likställs landsting och kommunalförbund. Denna lag träder i kraft . 1Jfr och rådets direktiv /64/EU av om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (EUT L 280, 26.10.2010, s. 1, Celex 32010L0064). 2Senaste lydelse 2004:807. antogs och rådets direktiv /64/EU om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga för- faranden. Direktivet innehåller minimiregler som ska garantera miss- tänktas och tilltalades rätt till tolkning och översättning av handlingar. Det ska vara genomfört i svensk rätt . Direktivet finns i svensk lydelse som bilaga 1. Regeringen tillkallade en särskild utredare med upp- drag att lämna förslag om hur EU-direktivet ska genomföras i svensk rätt (dir. 2011:118). Utredningen antog namnet Utredningen om tolkning och översättning i straffrättsliga förfaranden. Utredningen lämnade betänkandet Tolkning och över- sättning vid straffrättsliga förfaranden (SOU 2012:49). En samman- fattning av betänkandet finns i bilaga 2 och betänkandets lagförslag finns i bilaga 3. Betänkandet har remitterats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 4. En sammanställning över remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Ju2012/5431/DOM). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Lagrådet har lämnat förslagen utan erinran. Vissa språkliga ändringar har gjorts i förhållande till lagrådsremissens lagförslag. 4 EU:s arbete med processuella rättigheter EU har satt som mål att bevara och utveckla ett område med frihet, säker- het och rättvisa. beslutade vid ett möte i att principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål och andra beslut av rättsliga myndigheter ska vara en hörnsten i EU:s straff- rättsliga samarbete. Principen om ömsesidigt erkännande syftar till att underlätta samarbetet mellan behöriga myndigheter och att stärka det rättsliga skyddet av enskildas rättigheter. sidiga förtroendet inom EU krävs, enligt färdplanen, EU-regler till skydd Prop. 2012/13:132 för enskildas processuella rättigheter. Färdplanen föreskriver ett s.k. steg- för-stegförfarande, enligt vilket kommissionen uppmanas att lägga fram förslag när det gäller rätten till översättning och tolkning (åtgärd A), information om rättigheter och åtal (åtgärd B), juridisk rådgivning och rättshjälp (åtgärd C), kommunikation med släktingar, arbetsgivare och konsulära myndigheter (åtgärd D) och särskilda skyddsåtgärder för utsatta misstänkta eller tilltalade personer (åtgärd E). Kommissionen uppmanas också att överväga att lägga fram en grönbok om häktning (åtgärd F). 4.2Direktivets syfte och innehåll Syftet med direktivet är att garantera misstänktas och tilltalades rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden för att säkerställa att de får en rättvis rättegång (skäl 14 i direktivets ingress). Direktivet fastställer minimiregler och hindrar således inte att medlemsstaterna erbjuder en högre skyddsnivå (artikel 8). Rättigheterna gäller vid straff- rättsliga förfaranden och förfaranden för verkställighet av en europeisk arresteringsorder (artikel 1.1). Rättigheterna gäller från den tidpunkt när en misstänkt genom ett officiellt meddelande eller på annat sätt av en medlemsstats behöriga myndigheter görs medveten om brottsmisstanken fram till dess att förfarandet avslutas (artikel 1.2). Misstänkta som inte talar eller förstår förfarandespråket ska utan dröjs- mål tillhandahållas kostnadsfri tolkning inför utredande och rättsliga myndigheter, bl.a. vid polisförhör och domstolsförhandlingar (artiklarna 2 och 4). Rätten till tolkning inbegriper lämpligt stöd till misstänkta som lider av hörselnedsättning eller talsvårigheter. Om det behövs för att garantera att förfarandet går rättvist till, ska tolkning finnas tillgänglig för kommunikationen mellan den misstänkte och försvararen i direkt sam- band med ett förhör eller en förhandling eller i samband med en fram- ställning som görs under förfarandet. Det ska finnas ett förfarande eller en mekanism för att kontrollera om misstänkta talar och förstår förfarandespråket och om de behöver tolk. När det är lämpligt får s.k. fjärrtolkning användas med hjälp av t.ex. videokonferens. I direktivet föreskrivs vidare att misstänkta som inte förstår eller talar förfarandespråket inom rimlig tid ska tillhandahållas kostnadsfri skriftlig översättning av alla handlingar som är väsentliga för att garantera att de kan utöva sin rätt till försvar och för att garantera att förfarandet går rättvist till (artiklarna 3 och 4). Som ett undantag från de allmänna reglerna får en muntlig översättning eller sammanfattning av väsentliga handlingar tillhandahållas i stället för en skriftlig översättning under förutsättning att en sådan muntlig översättning eller sammanfattning inte förhindrar ett rättvist förfarande (artikel 3.7). Misstänkta och tilltalade ska kunna angripa beslut om att tolkning inte behövs samt kunna klaga på att tolkningens kvalitet varit otillräcklig. Detsamma gäller i fråga om översättning. Den tolkning och översättning som tillhandahålls ska hålla tillräckligt hög kvalitet för att garantera att förfarandet går rättvist till (artiklarna 2.8 2012/13:132 och 3.9). Medlemsstaterna ska vidta konkreta åtgärder för att sådan hög kvalitet kan tillhandahållas (artikel 5). Medlemsstaterna ska sträva efter att upprätta register över själv- ständiga tolkar och översättare som har lämpliga kvalifikationer. I direktivet finns också föreskrifter om krav på konfidentialitet för tolkar och översättare samt utbildning av rättslig personal i tolkfrågor (artiklarna 57). definitioner inom straffrätten och i överensstämmelse med hur svensk rätt på området är uppbyggd. I artikel 1.2 anges att direktivet blir tillämpligt från den tidpunkt när någon, genom ett officiellt meddelande eller på annat sätt, av en behörig myndighet görs medveten om att han eller hon är misstänkt eller anklagad för att ha begått ett brott. Bestämmelserna i direktivet ska tillämpas till dess att förfarandet avslutats, vilket inbegriper ett slutligt avgörande av frågan om huruvida personen begått brottet och, i tillämpliga fall, bestämmande av påföljd. Med hänsyn till det sagda är det regeringens bedömning att direktivets krav omfattar, men också är begränsade till, de förfaranden som kan mynna ut i en brottspåföljd, dvs. straffen böter och fängelse samt vill- korlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård (jfr 1 kap. 3 § [BrB]). är således skyldigt att ha nationella be- stämmelser som uppfyller direktivets krav vid handläggningen av brott- mål, såväl vid rättegången i domstol som under förundersökningen. I den mån det inom ramen för ett brottmål finns särskilda yrkanden beträffande exempelvis förverkande av egendom, företagsbot och annan särskild rättsverkan av brott är det naturligt att handläggningen av dessa yrkanden hanteras på samma sätt som brottmålet i övrigt vad gäller tolkning och översättning. Däremot kan direktivet inte anses innebära några förplikt- elser vid ett förfarande som enbart rör särskild rättsverkan av brott, t.ex. en talan om förverkande eller föreläggande av företagsbot. En annan sak är att de förslag som regeringen lägger fram i praktiken också kan bli tillämpliga även vid en talan som enbart rör särskild rättsverkan av brott, vilket efterfrågar. Regeringen kan inte instämma i Rätts- tolkarnas synpunkt att personutredningar som utförs av Kriminalvården eller avgivande av nöjdförklaring faller inom direktivets tillämpnings- område. Även om förfaranden för personutredning och nöjdförklaring har en koppling till brottmålsprocessen kan de inte anses vara en del av det straffrättsliga förfarandet i direktivets mening. Detsamma gäller i fråga om ärenden enligt lagen (1988:688) om kontaktförbud, som lyfter fram i sitt remissyttrande. Direktivet är inte heller tillämpligt i fråga om enskilda anspråk i anledning av brott (22 kap. RB). Utredningen anser att direktivet även medför förpliktelser när det gäller internationell rättslig hjälp i brottmål, exempelvis vid förhör med en person som utomlands är misstänkt för brott men som befinner sig i . Bestämmelser som reglerar sådana situationer finns t.ex. i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Sådan rättslig hjälp ska lämnas under de förutsättningar som gäller för en motsvarande åtgärd under en svensk förundersökning eller rättegång enligt (2 kap. 1 § första stycket i lagen). Regeringen anser att direktivets krav bör få genomslag även i dessa förfaranden. Regeringens nu redovisade slutsats, att direktivets tillämpningsområde begränsar sig till brottmålsprocessen, innebär vidare att direktivet inte kan anses omfatta administrativa förfaranden där det kan fattas beslut om åtgärder som kan följa av ett brott, t.ex. körkortsingripanden och påför- ande av skattetillägg. Utredningens bedömning i denna fråga, som är densamma som regeringens, har varit föremål för diskussion av vissa remissinstanser. Hovrätten över och anser att det inte kan uteslutas att exempelvis förfaranden gällande skattetillägg skulle kunna ska göras eller om han eller hon kan godta att förundersökning underlåts Prop. 2012/13:132 (se prop. 1994/95:23 s. 75). Regeringen gör bedömningen att direktivet inte är tillämpligt i sådana fall då någon förundersökning med stöd av 23 kap. 22 § RB inte genomförs. Om åtal väcks medför direktivet dock givetvis förpliktelser från den tidpunkt då den tilltalade delges stämning. Från samma tidpunkt medför direktivet förpliktelser i de fall åtal väcks av en målsägande enligt 47 kap. RB (s.k. enskilt åtal), eftersom det är först då som den tilltalade genom ett officiellt meddelande får del av åtalet. Förpliktelserna enligt direktivet sträcker sig i tiden fram till dess att det straffrättsliga förfarandet avslutas vilket måste anses vara den tidpunkt då ansvarsfrågan är slutligt avgjord. I likhet med utredningen anser reg- eringen att förpliktelserna enligt direktivet naturligtvis gäller i de fall ett avgörande överklagas till hovrätt eller . När ett avgör- ande har vunnit laga kraft är det straffrättsliga förfarandet avslutat. Direktivet kan därför inte anses innebära några förpliktelser för hand- läggningen av en ansökan om resning, återställande av försutten tid eller klagan över domvilla. Om något av de särskilda rättsmedlen beviljas återupptas handläggningen, vilket innebär att det straffrättsliga för- farandet är avslutat. I en sådan situation gäller direktivet. Regeringen anser vidare att direktivets krav bör få genomslag vid prövningen av en talan enligt 27 kap. 6 § eller 28 kap. 8 § BrB om undanröjande av villkorlig dom respektive skyddstillsyn. I vissa fall avslutas det straffrättsliga förfarandet på ett annat sätt än genom ett avgörande av domstol, t.ex. genom att förundersökningen läggs ned. Målsäganden kan hos en överordnad åklagare begära en över- prövning av nedläggningsbeslutet. Ett sådant överprövningsförfarande omfattas inte av direktivet. Direktivets bestämmelser är alltså tillämpliga vid handläggningen av brottmål, såväl i domstol som under förundersökningen. Bestämmelserna gäller i förhållande till personer som underrättats om skälig misstanke för brott enligt 23 kap. 18 § RB. Förpliktelserna enligt direktivet sträcker sig i tiden fram till dess att ansvarsfrågan slutligt avgjorts. Vilka förfaranden är undantagna från direktivets tillämpningsområde? I artikel 1.3 anges vissa begränsningar avseende direktivets tillämp- ningsområde. I de fall där en medlemsstats lagstiftning föreskriver att en påföljd för mindre förseelser kan beslutas av en annan myndighet än en domstol som är behörig att handlägga brottmål, och där en sådan påföljd kan överklagas till en sådan domstol, ska direktivet endast tillämpas på förfaranden vid den domstolen till följd av ett sådant överklagande. Som ett exempel på när direktivet inte ska gälla, anges i ingressen till direktivet påföljder som är utfärdade av en myndighet gällande trafik- förseelser som begås i stor skala och som exempelvis beivras vid en trafikkontroll. I dessa situationer skulle det vara orimligt att kräva att myndigheterna säkerställde samtliga rättigheter som ges i direktivet (skäl 16 i direktivets ingress). Utgångspunkten enligt är att frågor om ansvar för brott prövas av domstol. En praktiskt viktig fråga är om direktivet inne- bär några förpliktelser vid de summariska processformerna strafföre- 2012/13:132 läggande och föreläggande av ordningsbot. Bestämmelser som rör dessa lagföringsformer finns intagna i 48 kap. RB och 15 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Frågor om ansvar för brott genom strafföreläggande tas upp av åklagare och genom före- läggande av ordningsbot av polisman (48 kap. 1 § RB). Strafföre- läggande används i första hand i fall där påföljden bestäms till böter, men kan under vissa förutsättningar även användas för villkorlig dom eller en sådan påföljd i förening med böter. Ett strafföreläggande kan också om- fatta särskild rättsverkan av brott, enskilt anspråk och företagsbot (48 kap. 2, 4 och 5 a §§ RB). Föreläggande av ordningsbot får utfärdas endast för brott för vilket det är föreskrivet penningböter (48 kap. 13 § RB). Om den misstänkte inte godkänner strafföreläggandet eller ordningsboten, kan åtal äga rum. Har ett föreläggande godkänts, gäller det som en dom som har vunnit laga kraft (48 kap. 3 § andra stycket RB). Ett godkänt föreläggande kan undanröjas endast genom extraordinära rättsmedel (59 kap. 6 respektive 9 § RB). En förutsättning för att ett summariskt förfarande inte ska falla inom direktivets tillämpningsområde får enligt artikel 1.3 anses vara att ett beslut under den summariska processen kan överklagas till en domstol som är behörig att handlägga brottmål. Utredningen anser att regleringen i detta avseende inte utgör något hinder mot att anse att strafföreläggande som avser böter och ordningsbot ligger utanför tillämpningsområdet. , Hovrätten över och och anser det vara tvivelaktigt om förfarandet för undanröjande motsvarar direktivets krav på överklagbarhet. Regeringen noterar att syftet med direktivets bestämmelse i denna del är att den misstänkte ska ha en möjlighet att få frågan om ansvar för brottet prövad av domstol. I detta avseende uppställer den svenska ordningen ett skydd som är i vart fall likvärdigt med ett överklagande. Den misstänkte kan välja att inte godkänna strafföreläggandet eller ordningsboten och därigenom få sin sak prövad i domstol. Därtill kommer att ett undanröjande ska ske bl.a. om godkännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring.