prop · H003125 · 2013-04-16 00:00:00 — Även personer med olika typer av inflytande i juridiska personer kan meddelas näringsförbud (4 §). Uttrycket brott täcker såväl ett som flera brott. Att brottet inte är ringa betyder i detta sammanhang att rekvisitet inte bör anses uppfyllt om endast böter ingår i straffskalan. Även om fängelse ingår i straffskalan, bör ett enstaka brott i allmänhet inte anses uppfylla rekvisitet om den faktiska påföljden är böter. Vid upprepad brottslighet bör dock även brott mot straffstadganden som bara är sanktionerade med böter kunna sammantagna innebära brott som inte är ringa. Detsamma gäller om någon dömts till böter för brott för vilka fängelse ingår i straffskalan (prop. 1985/86:126 s. 151). Fråga är vad som krävs för att en näringsidkare ska anses ha grovt åsidosatt vad som ålegat honom eller henne i näringsverksamhet. I bestämmelsens förarbeten anges att allvarlig ekonomisk brottslighet i verksamheten innebär ett sådant åsidosättande (a. prop. s. 153). Även brottslighet i verksamheten som föranleder en frihetsberövande påföljd bör normalt om inte denna är helt kortvarig bedömas som ett så kvalifi- cerat åsidosättande. Brottslighet som traditionellt har uppfattats som något mindre allvarlig bör också kvalificeras som ett grovt åsidosättande, om den upprepats eller vid ett flertal tillfällen. Vidare får i princip alla andra slag av åsidosättanden beaktas, och särskilt allvarligt är det om försummelserna skett systematiskt. Om näringsidkaren vid sidan av brottsligheten systematiskt har nonchalerat t.ex. förelägganden och förbud från myndigheter, arbetsrättsliga förpliktelser eller sådana som gäller arbetsmiljön, liksom klara åsidosättanden av civilrättsliga åligganden, kan kravet på grovt åsidosättande av åligganden i näringsverksamhet vara uppfyllt (a. prop. s. 153 f.). Näringsförbud får meddelas endast om det är påkallat från allmän synpunkt (12 a §§). I förarbetena uttalas att ett näringsförbud inte är ett straff utan har till syfte att hindra oseriösa näringsidkare att driva näringsverksamhet. Det ska därför vara påkallat från allmän synpunkt att en viss person hindras från att fortsätta att driva näringsverksamhet (prop. 1995/96:98 s. 23). Vid prövningen av om näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt ska det enligt 3 § särskilt beaktas om åsidosättandet varit systematiskt eller syftat till betydande . Domstolen ska vidare beakta om åsidosättandet medfört eller varit ägnat att medföra betydande skada. I första hand syftas här på ekonomiska skador för exempelvis borgenärer eller anställda, konkurrenter, konsumenter, avtalskontrahenter och andra, men även person- och sakskador som har eller kunde ha uppkommit på grund av t.ex. bristfälligt arbetarskydd eller miljöbrott ska beaktas (a. prop. s. 157). Slutligen ska domstolen särskilt beakta om näringsidkaren tidigare dömts för brott i näringsverksamhet. Har han eller hon trots en sådan dom fortsatt med oegentligheter, är det mera befogat att meddela ett förbud än om han eller hon lagförs (a. prop. s. 157). I förarbetena betonas att näringsförbud är en mycket ingripande åtgärd som därför normalt bör tillgripas först om näringsidkaren har visat sig mer eller mindre immun mot andra sanktioner och påtryckningsmedel (prop. 1985/86:126 s. 155). Näringsförbud ska meddelas för som ska vara lägst tre och högst (5 §). Förbudstiden bör bestämmas med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet och från hur allvarlig överträdelsen är (prop. 1995/96:98 s. 26). I de fall talan om näringsförbud har samband med brott ska åklagare föra talan vid tingsrätt. Möjligheterna är enligt gällande rätt små att genom myndighetsbeslut stänga en inrättning i syfte att förhindra att en arbetsgivare bedriver en verksamhet där utlänningar som vistas olagligt här i landet används som arbetskraft. Det är möjligt att tillfälligt stänga en inrättning i syfte att utreda brott som anges i 20 kap. 5 § UtlL. En sådan straffprocessuell åtgärd är sannolikt inte en sådan åtgärd som avses i direktivet. den gäller den faktiska effekten att den förhindrar att arbetsgivaren använder verksamhetslokalen för att fortsätta den olagliga verksamheten. De möjligheter att tvångsvis stänga en inrättning som finns enligt gällande rätt motsvarar sannolikt inte fullt ut direktivets krav. Artikel 7.1 d är emellertid utformad så att åtgärden stängning av inrättningar som har använts för att begå överträdelsen är alternativ till åtgärden att upphäva tillstånd att driva näringsverksamheten i fråga. Det måste alltså inte finnas möjlighet att besluta om bådadera. Enligt regeringens bedömning är det, med stöd av de nuvarande bestämmelserna i lagen om näringsförbud, möjligt att meddela näringsförbud mot en arbetsgivare som i sin tjänst haft utlänningar som inte har föreskrivet arbetstillstånd. De närmare förutsättningarna för detta är att näringsidkaren genom brottsligheten som inte får vara att bedöma som ringa grovt har åsidosatt vad som ålegat honom i närings- verksamhet. Ett näringsförbud måste dessutom vara påkallat från allmän synpunkt. Det är således endast i allvarliga fall av överträdelser av 20 kap. 5 § UtlL som det kan vara aktuellt att tillgripa näringsförbud. En sådan situation skulle kunna vara när det är fråga om ett uppsåtligt brott där arbetsgivaren systematiskt eller i stor omfattning anlitat utlänningar som vistas här olagligt och där arbetsgivare dessutom underlåtit att betala skatt och sociala avgifter. I avsnitt 8.1 föreslås ändringar i 20 kap. 5 § UtlL så att bestämmelsen omfattar även anställning av utlänningar som saknar rätt att vistas här. Näringsförbud kommer därmed att kunna meddelas även mot en arbetsgivare som i näringsverksamhet har överträtt direktivets förbud mot att ha olagligt vistandes utlänningar som arbetar, om övriga förutsättningar är uppfyllda. Med hänsyn till att näringsförbud är en mycket ingripande åtgärd är det inte, och bör det inte heller vara, möjligt att meddela sådant förbud annat än vid allvarliga åsidosättanden av de regler som gäller för närings- verksamheten. Sanktionsdirektivet föreskriver endast att åtgärderna enligt artikel 7 ska vidtas i lämpliga fall. Vad som är lämpligt är upp till medlemsstaterna att själva avgöra. Enligt artikel 7.1 d ska dessutom de åtgärder som där anges endast användas om detta är berättigat med tanke på hur allvarlig överträdelsen är. Det är därför förenligt med direktivet att även fortsättningsvis ställa höga krav för att näringsförbud ska få meddelas. Behov av lagändringar i detta hänseende föreligger därmed inte. Åtgärderna i artikel 7 ska tillämpas mot arbetsgivare. Enligt definitionen i artikel 2 e avses med arbetsgivare varje fysisk person eller rättssubjekt, dvs. både fysiska och juridiska personer. I de fall en verksamhet drivs med stöd av ett tillstånd är tillståndet normalt meddelat i den juridiska personens namn. Vid en återkallelse av tillståndet är det därmed den juridiska personen som drabbas av åtgärden. Näringsförbud kan däremot meddelas endast mot fysiska personer, inte mot juridiska. Det är dock inte enbart enskilda näringsidkare som kan bli föremål för näringsförbud. Om näringsverksamheten bedrivits av en juridisk person, får näringsförbud meddelas en person som haft en central position i den juridiska personen, om denne begått brott i näringsverksamheten (4 § lagen om näringsförbud). Näringsförbud får också meddelas mot den som inte har haft en sådan formell position i den juridiska personen, men som faktiskt har utövat ledningen av en näringsverksamhet eller som utåt har framträtt som ansvarig för en enskild näringsverksamhet. En sådan fysisk person som får näringsförbud blir tvungen att lämna sin post i företaget. Den juridiska personen kan emellertid därefter formellt sett fortsätta sin affärsverksamhet. Beslut om näringsförbud kan alltså formellt sett bara meddelas mot fysiska personer. Direktivet anger emellertid att även juridiska personer ska kunna drabbas av de åtgärder som anges i artikel 7. I de fall en näringsverksamhet inte är tillståndspliktig och en överträdelse av anställningsförbudet därmed inte kan beivras genom att tillståndet återkallas, finns inte någon åtgärd att vidta för att hindra en juridisk person från att fortsätta att driva näringsverksamheten. Det skulle dock inte vara meningsfullt att ändra reglerna så att det skulle bli möjligt att 8.6 Sanktioner mot juridiska personer Art 11 och 12 Regeringens bedömning: Sanktionsdirektivets bestämmelser om juridiska personers ansvar och sanktioner mot juridiska personer enligt direktivets artikel 11 är uppfyllda genom gällande rätt. Regeringen har i avsnitt 8.4 redovisat sina överväganden och förslag beträffande de åtgärder som finns i direktivets artikel 7 och som enligt artikel 12 också ska gälla juridiska personer. Några ytterligare författningsändringar behövs inte för att uppfylla direktivets krav i dessa delar. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har något att invända mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning I artikel 11 föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att juridiska personer kan hållas ansvariga för de brott som avses i artikel 9 under vissa förutsättningar. Enligt den svenska språkversionen ska juridiska personer kunna hållas ansvariga för brott som har begåtts till förmån för någon person som har en ledande ställning inom den juridiska personen och agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation, grundad på behörighet att företräda den juridiska personen, befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, eller befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. Den engelska versionen av artikel 9 i direktivet lyder where such an offence has been committed for their benefit by any person who has a leading position within the legal person. Formuleringen i artikeln är densamma som i motsvarande bestämmelser om ansvar för juridiska personer i flera rambeslut som antagits inom EU. I den svenska språkversionen av några av dessa rambeslut har bestämmelsen formulerats att juridiska personer kan ställas till ansvar förbrott som avses/anges i artiklarnaoch som begås till deras förmån av en/varje/någon person som agerar/har agerat (se prop. s.50, prop. 2001/02:135 s. 40 och prop. 2005/06:209 s. 64). Bestämmelsens ordalydelse i den svenska språkversionen av sanktions- direktivet skiljer sig således på avgörande punkter från tidigare svenska lydelse av motsvarande bestämmelse. Den svenska språkversionen har också fått en annan innebörd än den engelska texten. Den innebörd som bestämmelsen får genom den svenska språkversionen är inte heller rimlig. För att en juridisk person ska kunna ställas till ansvar måste brottet rimligen ha begåtts till förmån för den juridiska personen, inte till förmån för någon person inom företaget i ledande ställning etc. I det följande utgår regeringen således från att artikel 11.1 rätteligen har följande lydelse: Medlemsstaterna ska säkerställa att juridiska personer kan hållas ansvariga för de brott som avses i artikel 9 och som har begåtts till deras förmån av någon person som har en ledande ställning inom den juridiska personen och agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation, grundad på Andra stycket i artikel 11 innehåller en bestämmelse om att med- lemsstaterna också ska säkerställa att juridiska personer kan hållas ansvariga när brister i övervakning eller kontroll som ska utföras av en sådan person som avses i punkt 1 har gjort det möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att till dennes förmån begå ett brott som avses i artikel 9. Enligt tredje stycket i artikeln ska juridiska personers ansvar enligt punkterna 1 och 2 inte utesluta straffrättsliga förfaranden mot fysiska personer som är gärningsmän vid, anstiftare av eller medhjälpare till brott som avses i artikel 9. Artikel 12 innehåller en bestämmelse om de straffrättsliga sanktionerna för juridiska personer. Medlemsstaterna ska vidta de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att ansvariga juridiska personer kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner, som kan omfatta åtgärder såsom de som anges i artikel 7. Medlemsstaterna kan vidare enligt andra stycket i artikel 12 besluta att en förteckning över arbetsgivare som är juridiska personer och som har hållits ansvariga för brott i enlighet med artikel 9 ska offentliggöras. Juridiska personer kan inte ställas till svars för brott eller ådömas straff enligt svensk rätt. Däremot kan en näringsidkare, även en juridisk person, åläggas företagsbot enligt reglerna i 36 kap. 710 a §§ . Företagsbot är konstruerat som en särskild rättsverkan av brott. ändrades reglerna för att göra systemet med företagsbot effektivare. Ändringarna innebar bl.a. att tillämpningsområdet utvidgades så att sanktionen numera omfattar även mindre allvarlig brottslighet som sker i näringsverksamhet. Främst som en följd av internationella åtaganden utvidgades näringsidkarens ansvar till att omfatta även en viss begränsad grupp av personer med särskild ställning i företaget samt ändrades beloppsgränserna för företagsbot (se prop. 2005/06:59). Företagsbot kan enligt 36 kap. 7 § åläggas vid brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet, om det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter. Därtill krävs att det kan visas att 1.näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten eller att 2.brottet har begåtts av a.en person i ledande ställning grundad på befogenhet att före- träda näringsidkaren eller att fatta beslut på näringsidkarens vägnar, eller b.en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. Punkt 1 tar sikte på fall där näringsidkaren som sådan kan anses ansvarig för brottsligheten, t.ex. på grund av att denne har haft bristande rutiner och kontroller till förebyggande av brott. I punkt 2 avses sådana fall där näringsidkaren kan ha haft fullt godtagbara rutiner för att förebygga brottsligheten men där sådana som har ett särskilt ansvar inom företaget har begått brottet (prop. 2005/06:59 s. 60 f.). Med begreppet person i ledande ställning avses framför allt en person som, på grund av att han eller hon ingår i företagets ledning eller under självständigt ansvar rapporterar direkt till ledningen, kan sägas ha ett särskilt ansvar för att verksamheten bedrivs på ett lagenligt sätt (a. prop. s. 61). Om brottsligheten varit riktad mot näringsidkaren, kan denne dock inte åläggas företagsbot. Med näringsidkare avses, liksom i annan lagstiftning, fysiska eller juridiska personer som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om den är inriktad på vinst eller inte (prop. 1985/86:23 s. 24). Det är allmän åklagare som för talan om företagsbot (36 kap. 7 § ). Reglerna om företagsbot är obligatoriska. åklagaren ska föra talan om företagsbot, om han eller hon bedömer att rekvisiten är uppfyllda (prop. 2005/06:59 s. 61). Företagsbot ska enligt 36 kap. 8 § fastställas till lägst och högst . När storleken av företagsbot bestäms ska enligt 9 § samma kapitel, med beaktande av straffskalan för brottet, särskild hänsyn tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens omfattning och förhållande till närings- verksamheten. Skälig hänsyn ska tas också till om näringsidkaren tidigare ålagts att betala företagsbot. För att ett återfall ska kunna tillmätas betydelse när det gäller ett stort företag bör normalt krävas att det är fråga om någorlunda likartade överträdelser som är hänförliga till samma del av verksamheten (a. prop. s. 62). Enligt förarbetena till bestämmelsen bör, liksom när det gäller straffskalorna för brott, den övre delen av skalan vara förbehållen ytterlighetsfall (a. prop. s. 61). Enligt 36 kap. 10 § får företagsbot, med tillämpning av 9 §, sättas lägre än vad som borde ha skett 1. om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rätts- verkan för näringsidkaren och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng, 2.om näringsidkaren efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna av brottet, 3.om näringsidkaren frivilligt angett brottet, eller 4.om det annars finns särskilda skäl för jämkning. Om det är särskilt påkallat med hänsyn till något av de nu nämnda förhållandena, får företagsbot helt efterges. Enligt 36 kap. 4 § ska värdet av sådana ekonomiska fördelar som uppkommit för en näringsidkare till följd av ett brott som är begånget i utövningen av näringsverksamhet förklaras förverkat. Om förverkande skulle vara oskäligt, ska det inte ske. Vid bedömningen av om ett förverkande är skäligt eller inte ska bland andra omständigheter beaktas om det finns anledning anta att annan betalningsskyldighet som svarar mot de ekonomiska fördelarna av brottet kommer att åläggas näringsidkaren eller annars fullgöras av denne. Det kan bl.a. vara fråga om sanktionsavgifter eller skadeståndsskyldighet. Vid skälighets- bedömningen bör vidare stor vikt tillmätas frågan om regelöverträdelsen har skett med företagsledningens vetskap eller ledningen åtminstone bort kunna förhindra överträdelsen (prop. 1981/82:142 s. 28 f.). Om det inte är möjligt eller endast med svårighet går att föra bevisning om storleken av det belopp som ska bli föremål för förverkande, får värdet i stället uppskattas utifrån vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. En juridisk person som har en utlänning i sin tjänst fastän utlänningen inte har arbetstillstånd kan, med stöd av 20 kap. 12 § UtlL, åläggas att betala en särskild avgift. När en verksamhet drivs av en juridisk person riktar sig ett anspråk på särskild avgift mot den förmögenhetsmassa som hålls samman av denna, t.ex. av ett aktiebolag. En överlåtelse av bolaget har därför ingen inverkan på bolagets skyldighet att betala avgiften (prop. 1981/82:146 s. 74). För varje utlänning utgör avgiften hälften av det prisbasbelopp som enligt socialförsäkringsbalken gällde när överträdelsen upphörde. Har överträdelsen pågått än , är avgiften för varje utlänning i stället hela prisbasbeloppet. uppgår prisbasbeloppet till 44 000 kr9. Om särskilda skäl talar för det, får av- giften sättas ned eller efterges helt. Med hänsyn till att arbetsgivare förutsätts känna till de regler som gäller vid anställning är avsikten att möjligheten till eftergift eller nedsättning ska tillämpas restriktivt (a. prop. s. 74). Juridiska personer kan inte ställas till svars för brott eller ådömas straff enligt svensk rätt. Enligt skäl 25 i direktivet medför inte heller bestämmelserna i direktivet någon skyldighet för medlemsstaterna att införa straffrättsligt ansvar för juridiska personer. Sanktioner som enligt svensk rätt kan komma i fråga när ett brott har begåtts inom en juridisk person är företagsbot enligt 36 kap. 710 a §§ eller förverkande enligt 36 kap. 4 § . Det finns inget formellt hinder mot att tillämpa bestämmelserna om företagsbot när brott mot 20 kap. 5 § UtlL begåtts i utövningen av näringsverksamhet eftersom det för sådant brott är föreskrivet strängare straff än penningböter. Huruvida sanktionerna kan tillämpas i det enskilda fallet beror i stället på om näringsidkaren har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten och, för det fall näringsidkaren har gjort vad som krävs i det hänseendet, vem inom den juridiska personen som har begått brottet. De nu gällande svenska reglerna är anpassade efter EU-rättsliga regler på området. Det finns dessutom möjlighet att ålägga en juridisk person som har anställt en utlänning utan föreskrivet arbetstillstånd att betala särskild avgift enligt 20 kap. 12 § UtlL. Bestämmelsen ska enligt regeringens förslag omfatta också fall av anställning av en utlänning som saknar rätt att vistas här. Även förverkande kan, med stöd av 36 kap. 4 § , komma i fråga vid olaglig anställning. En första förutsättning för tillämpning är dock att det kan visas att en vinst eller åtminstone en kostnadsbesparing har kommit näringsidkaren till godo. Vidare är bestämmelsen sekundär till annan betalningsskyldighet som kan åläggas för att eliminera eventuella ekonomiska fördelar som uppkommit till följd av den brottsliga verksamheten. Eftersom särskild avgift enligt 20 kap. 12 § UtlL sannolikt kommer att påföras en arbetsgivare som haft någon anställd i strid med 20 kap. 5 § UtlL kan det antas att 36 kap. 4 § i praktiken sällan kommer att tillämpas i sådana fall. 9 Förordning 2011:1015 om prisbasbelopp och förhöjt prisbasbelopp för . 2012/13:125 Bestämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer i artiklarna 11 och 12 i sanktionsdirektivet överensstämmer med åtaganden som gjorts i en rad rambeslut som antagits inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor i EU. och regeringen har i ett flertal lagstiftningsärenden som avsett genomförande av dessa rambeslut i svensk rätt ansett att reglerna om företagsbot är tillräckliga för att uppfylla de krav på sanktioner mot juridiska personer som ställts i dessa rambeslut (prop. 1999/2000:85, bet. JuU20, prop. 2000/01:40, bet. JuU9, prop. 2001/02:135 s. 20, prop. 2003/04:35 s. 36, prop. 2003/04:111 s. 32 f. och prop. 2005/06:209 s. 39). Regeringen har senast i en proposition som behandlar bland annat frågan om tillträde till konvention om bekämpande av människohandel gjort bedömningen att reglerna om företagsbot är tillräckliga för att uppfylla konventionens krav på ansvar för juridiska personer (prop. 2009/10:152 s. 46). Det ska också framhållas att kommissionen i sin rapport avseende medlemsstaternas genomförande av rambeslutet om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron genom straffrättsliga och andra påföljder (KOM [2001] 771 slutlig) har angett att är en av nio medlemsstater som har lagstiftning varigenom juridiska personer kan ställas till rättsligt ansvar för de brott som omfattas av rambeslutet. Denna bedömning har stått sig även vid senare utvärderingar (se kommissionens tredje rapport, KOM [2007] 524 slutlig). Som ovan angetts föreskrivs i artikel 12 att sanktioner som är effektiva, proportionella och avskräckande ska tillämpas på juridiska personer som förklarats ansvariga enligt artikel 11. Enligt artikeln kan sådana sanktioner omfatta åtgärder såsom de anges i artikel 7. Regeringen har redovisat sina överväganden och förslag beträffande genomförandet av artikel 7 i avsnitten 8.3-4. De bedömningar och förslag som redogjorts för i avsnitt 8.4 innebär att juridiska personer även kommer att kunna sanktioneras genom fråntagande av rätt till offentliga stöd och dylikt samt genom åläggande av skyldighet att betala tillbaka sådana stöd som redan har betalats ut. Mot denna bakgrund tillsammans med att det i sanktionsdirektivet inte ställs upp några särskilda krav på vilka sanktioner som ska användas, utöver att de ska vara effektiva, proportionella och avskräckande, gör regeringen bedömningen att det inte finns något ytterligare behov av författningsändringar för att tillgodose de krav på ansvar och påföljder för juridiska personer som ställs upp i sanktionsdirektivet. Offentliggörande av juridiska personer Den möjlighet som finns i andra stycket i artikel 12 för medlemsstaterna att besluta om offentliggörande av en förteckning över juridiska personer som har hållits ansvariga för brott i enlighet med artikel 9 är inte förpliktande. Regeringen anser att den inte bör genomföras i svensk rätt. 9Arbetstagares rätt till innestående ersättning m.m. 9.1Arbetsgivares ansvar för innestående ersättning Regeringens förslag: Att en utlänning som inte har rätt att vistas i landet har rätt till lön och annan ersättning för utfört arbete ska regleras i en ny lag. Lagen ska vara tvingande till utlänningens förmån.