prop · H00369 · 2013-02-13 00:00:00 — Enligt regeringens mening kan det ifrågasättas om svensk rätt, när det gäller kränkande fotografering av enskilda personer, ger uttryck för en i alla hänseenden rimlig avvägning mellan intresset av att skydda den personliga integriteten å ena sidan och intresset av att skydda yttrande- och informationsfriheten å den andra. har i målet E.S. mot (appl. 5786/08, dom ) prövat om brutit mot sina förpliktelser enligt artikel 8 i om rätten till respekt för privatlivet i ett fall som gällde dold filmning av en underårig när hon befann sig naken i sitt badrum. Omständigheterna i målet var i korthet följande. 2012/13:69 upptäckte , då hon var , en påslagen videokamera som var gömd i en tvättkorg i badrummet och riktad mot det ställe där hon klätt av sig för att duscha. Sedan klaganden avslöjat händelsen för sin mor och denna konfronterat klagandens styvfar förstördes filmen. Tingsrätten dömde klagandens styvfar för sexuellt ofredande avseende bl.a. denna händelse till villkorlig dom med samhällstjänst och förpliktade styvfadern att betala skadestånd till klaganden. Hovrätten ogillade åtalet och lämnade även klagandens skadeståndstalan, som grundade sig på åtalet, utan bifall. Med hänvisning till tidigare praxis (NJA 1996 s. 418) konstaterade hovrätten att det inte i sig var brottsligt att filma en person utan dennes vetskap. Klaganden fick visserligen reda på inspelningsförsöket men hovrätten ansåg att det inte var visat att styvfaderns uppsåt omfattade att hon skulle få kännedom om detta. Hovrätten framhöll vidare att handlandet teoretiskt sett skulle kunna ha utgjort försök till barnpornografibrott men att någon ansvarstalan för sådant brott inte hade förts i målet. Något straffrättsligt ansvar för filmningsförsöket kunde således inte komma i fråga. beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Inför åberopade klaganden bl.a. artikel 8 och gjorde gällande att den svenska staten inte gjort tillräckligt för att skydda hennes privatliv i och med att hon inte kunnat få skadestånd för den kränkning som hon åsamkats genom styvfaderns försök att smygfilma henne i sexuellt syfte. Regeringen bestred klagomålet. majoritet (fyra av sju ledamöter) framhöll att domstolen vid sin prövning hade att bedöma om avsaknaden av bestämmelser i om hemlig filmning innebar att det fanns en sådan påtaglig brist i den svenska rättsordningen att klagandens rätt till privatliv hade kränkts (§ 68). Domstolen framhöll vidare att när det gäller relationer mellan enskilda faller det i princip inom ramen för staternas tolkningsutrymme att avgöra vilken typ av åtgärd som ska väljas för att säkerställa statens åtaganden enligt artikel 8. Med beaktande av att styvfaderns handlande i teorin omfattades av bestämmelserna om sexuellt ofredande och försök till barnpornografibrott ansåg domstolen att svensk lagstiftning, praxis och tillämpning i det aktuella fallet inte är behäftad med så betydande brister att brutit mot sina förpliktelser enligt artikel 8. Tre av domstolens ledamöter gjorde emellertid en annan bedömning. Dessa ledamöter ifrågasatte framförallt på principiella grunder att den nationella straffrätten innebar att målsäganden måste få kännedom om filmningen för att gärningen skulle omfattas av det straffbara området för sexuellt ofredande. Minoriteten konstaterade att styvfadern inte dömts i det aktuella brottmålet och inte heller åtalats för annat brott som i teorin kunnat vara tillämpligt utan att det hade angetts någon giltig anledning till detta. Minoriteten ansåg därmed att den svenska lagstiftningen hade sådana betydande brister att inte kunde anses ha fullgjort sina konventionsförpliktelser. På begäran av klaganden har beslutat att målet ska prövas av domstolen i stor sammansättning, Grand Chamber, med 17 domare. I våra nordiska grannländer finns bestämmelser som i vissa fall förbjuder oberättigad eller kränkande fotografering. I finns en straffbestämmelse som uppställer förbud mot att oberättigat fotografera eller med hjälp av kikare eller annan apparat iaktta en person som befinner sig på et ikke frit tillgängelig sted (straffeloven §264 a, LBK nr 1062 af 17/11/2011). De områden som skyddas är desamma som skyddas av reglerna om husfredskränkelse (straffeloven Således är det fråga om områden som inte är allmänt tillgängliga och som är avgränsade på ett sådant sätt att det därigenom är tillkännagett att området inte är fritt tillgängligt. I är det straffbart både att observera och att avbilda någon med hjälp av teknisk anordning såsom kikare och kamera. Skyddet i är avgränsat till platser som omfattas av regler om hemfridsbrott samt toalett, omklädningsrum eller annan motsvarande plats. Vidare omfattar det platser som annars är särskilt skyddsvärda och dit allmänheten inte äger tillträde (olovlig observation enligt 24 kap. 6 § strafflagen, 19.12.1889). Hemfridsskyddade platser definieras som bostäder, fritidsbostäder och övriga utrymmen som är avsedda för boende, såsom hotellrum, tält, och fartyg som kan bebos, trappuppgångar i bostadshus samt gårdar som utgör de boendes privata område och de byggnader som är fast förbundna med sådana gårdar (24 kap. 11 § straff- lagen). När det gäller iakttagande eller avbildning av någon som vistas på en hemfridsskyddad plats eller på en toalett, i ett omklädningsrum eller på någon annan motsvarande plats (24 kap. 6 § punkten 1) krävs inte att iakttagandet eller avbildningen skett på ett integritetskränkande sätt. Det som skyddas är hemfridssfären samt vistelse på platser som är föremål för intima förehavanden som hör till integriteten. Däremot krävs att gärningen skett på ett integritetskränkande sätt när det gäller iakttagande eller avbildning av personer som vistas på andra skyddsvärda platser dit allmänheten inte äger tillträde (24 kap. 6 § punkten 2). Bestämmelsen hänvisar i denna del till bestämmelsen om brott mot offentlig frid (24 kap. 3 § strafflagen) och omfattar t.ex. ämbetsverk, affärslokaler, produktionsinrättningar, kontor, möteslokaler och andra motsvarande ställen förutsatt att dessa platser är slutna för allmänheten. Med platser som är slutna för allmänheten avses platser dit allmänheten inte äger tillträde. Syftet är att skydda integriteten då människor befinner sig i sådana situationer och på sådana ställen som hör till deras privatliv eller som av andra orsaker är ömtåliga. Det gäller t.ex. ideella föreningars och andra privata organisationers och samfunds möten och andra privata tillställningar. Även andra möten som är slutna för allmänheten ska vara skyddade mot olovlig observation. Likaså omfattas t.ex. vistelse på sjukhus eller någon annan vårdanstalt av sådant skydd som avses i lagrummet. Avsikten med det uttryckliga kravet på kränkning av integritet i punkten 2 är att utanför kretsen för straffbar olovlig observation lämna sådan observation som med avseende på integriteten är alldeles harmlös. Vid bedömningen av gärningens straffbarhet ska därför, i motsats till vad som gäller enligt punkten 1, fästas uppmärksamhet vid förhållandet mellan den som avbildar och den 2012/13:69 som avbildas, syftet med observationen eller avbildandet, hur länge detta pågår, om avbildandet sker överraskande, den avbildades möjlighet att förbjuda detta eller att avlägsna sig och också vid övriga faktorer som kan ha betydelse vid bedömningen av hur kränkande gärningen varit. Vid bedömningen av en gärnings straffbarhet är det väsentligt att avgöra om den enskilde i tillräcklig utsträckning haft möjlighet att bereda sig på observationen och om observationen upplevts som kränkande (se RP 184/1999). I finns bl.a. dels straffbestämmelser som tar sikte på vissa fall av kameraövervakning, dels bestämmelser som innebär förbud att fotografera i situationer som har direkt med rättegångar och lagföring att göra, om inte den avbildade gett sitt samtycke. Utgångspunkter för lagstiftning mot kränkande Skyddet för yttrande- och informationsfriheten Grundläggande bestämmelser om yttrande- och informationsfriheten finns i RF. När det gäller tryckfriheten och motsvarande frihet att yttra sig i vissa andra medier, t.ex. ljudradio och television och liknade överföringar samt film, gäller bestämmelserna i och YGL. och informationsfriheten har även ett skydd i . Enligt 2 kap. 1 § första stycket 1 och 2 RF är var och en gentemot det allmänna tillförsäkrad en frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor (yttrandefrihet) och en frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt i övrigt ta del av andras yttranden (informationsfrihet). informationsfriheterna enligt RF är inte absoluta. begränsas genom lag eller när det gäller uppgifter som någon fått kännedom om i allmän tjänst eller under utövande av allmän tjänsteplikt efter bemyndigande i lag (2 kap. 20 § RF). En begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt En begränsning får dock aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria En begränsning får inte heller göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 21 § RF). Av 2 kap. 23 § RF följer att yttrande- och informationsfriheten får begränsas med hänsyn till bl.a. enskilds anseende och privatlivets helgd. Vid bedömande av vilka begränsningar som får göras ska särskilt beaktas vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet i politiska, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter. 2 kap. 19 § RF följer vidare att en lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden enligt . I TF och YGL ges tryckfriheten och motsvarande frihet att yttra sig i vissa medier, bl.a. radio och tv, ett särskilt starkt skydd. grundlagar bygger på vissa grundläggande principer, bl.a. ensamansvaret med meddelarskydd och en särskild brottskatalog. innebär att bara en person är straffrättsligt ansvarig för innehållet i en skrift eller ett annat medium som omfattas av grundlagarna. Ansvaret bärs i första hand av en utgivare. Utgivaren ska ha befogenhet att bestämma över skriftens eller sändningens innehåll så att inget förs in mot hans eller hennes vilja. Innehållet kan endast beivras när det avser ett sådant brott som räknas upp i brottskatalogen (tryck- respektive yttrandefrihetsbrott). Ett beivrande enligt vanlig lag kan dock ske om innehållet i ett grundlagsskyddat medium faller utanför dessa grundlagars tillämpningsområden (jfr t.ex. 1 kap. 10 § TF). Meddelarskyddet omfattar meddelar- och anskaffarfrihet, rätt till anonymitet och efterforskningsförbud och innebär i huvudsak följande. Upphovsmannen till en framställning är inte skyldig att röja sin identitet. Detsamma gäller den som har framträtt i en sändning eller den som har lämnat en uppgift eller en bild för offentliggörande. De som tar del i tillkomsten eller spridningen av något som är avsett att ingå i ett grundlagsskyddat medium har tystnadsplikt och får inte röja sina källor. Efterforskningsförbudet innebär att det allmänna inte får efterforska anonyma upphovsmän eller meddelare såvida detta inte är möjligt med stöd av TF och YGL. Anskaffarfriheten innebär en rätt för var och en, med de begränsningar som följer av grundlagarna, att anskaffa uppgifter i vilket ämne som helst för att offentliggöra dem i ett grundlagsskyddat medium eller för att lämna dem till någon av de särskilda mottagare som anges dvs. till en författare eller någon annan upphovsman, till skriftens utgivare eller redaktion, eller till ett företag för yrkesmässig förmedling av nyheter eller, såvitt avser YGL, till företag för framställning av tekniska upptagningar för offentliggörande (1 kap. 1 § tredje och fjärde styckena TF och 1 kap. 2 § YGL). Anskaffaren har under dessa omständigheter, med vissa undantag som räknas upp i 7 kap. 3 § andra stycket TF och 5 kap. 3 § andra stycket YGL, ansvarsfrihet. Anskaffarfriheten får dock i viss utsträckning inskränkas genom lag. Av 1 kap. 9 § 5 TF och 1 kap. 12 § första stycket YGL följer att föreskrifter om ansvar och ersättningsskyldighet avseende det sätt på vilket uppgiften anskaffats får meddelas i lag. Skyddet för uppgiftsinhämtande i publiceringssyfte går alltså inte så långt att brottsliga metoder som används vid uppgiftsinhämtandet inte skulle kunna bestraffas. Om en uppgift anskaffats genom t.ex. inbrott kan anskaffaren fällas till ansvar för detta brott, även om de inhämtade uppgifterna senare publiceras i ett grundlagsskyddat medium. Det är däremot inte möjligt att med stöd av detta undantag förbjuda inhämtande av viss information, t.ex. information om personer av en viss kategori, för publicering eller offentliggörande i ett grundlagsskyddat medium. Yttrandefriheten värnas, som nämnts ovan, även av . Enligt artikel 10.1 i konventionen har var och en rätt till yttrandefrihet, vilken innefattar en rätt till åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan myndighets inblandning och oberoende av territoriella gränser. Denna rättighet är dock inte absolut. Utövandet av yttrandefriheten får enligt artikel 10.2 underkastas bl.a. villkor, inskränkningar och straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn bl.a. till annans goda namn och rykte eller rättigheter. Det innebär att rätten till yttrandefrihet ibland måste vika till förmån för skyddet av respekten för enskildas privatliv. Vid bedömningen av om en inskränkning i 2012/13:69 yttrandefriheten är proportionerlig måste en avvägning göras mellan intresset av yttrandefrihet och den enskildes intresse av att information om honom eller henne skyddas mot intrång t.ex. i form av ärekränkning. En kriminalisering måste vara förenlig med yttrande- och informations- friheten Ett straffsanktionerat förbud mot att anskaffa information genom kränkande fotografering kan innefatta en inskränkning av både informationsfriheten och yttrandefriheten, i den mån informationen inte får anskaffas och därmed inte heller kan förmedlas till andra. Ett sådant förbud riktar sig mot en av de mest vedertagna metoderna för anskaffning av information för publicering i medierna. Det är därför nödvändigt att noga överväga förhållandet mellan en kriminalisering av kränkande fotografering å ena sidan och yttrande- och informationsfriheten samt de ramar som gäller för begränsning av dessa friheter å andra sidan. Syftet med ett förbud mot kränkande fotografering är att skydda enskildas personliga integritet. Detta är ett sådant ändamål som enligt både RF och (skyddet för enskilds anseende och privatlivets helgd respektive rätten till respekt för privatlivet) godtas som grund för en begränsning av yttrande- och informationsfriheten. Den begränsning av yttrande- och informationsfriheten som ett förbud mot kränkande fotografering leder till kan, som nämnts ovan, godtas endast om inskränkningen är proportionerlig i förhållande till det ändamål den avser att tillgodose, dvs. skyddet av den personliga integriteten. Av avgörande betydelse vid denna bedömning är att inskränkningen i opinionsfriheterna inte innebär omotiverade begränsningar i möjligheterna för enskilda att anskaffa information för publicering. Det anförda innebär att kriminaliseringen som utgångspunkt måste avgränsas så att sådan fotografering som sker i syfte att publicera uppgifter, särskilt när avsikten är att detta ska ske i grundlagsskyddade medier, begränsas bara när det är nödvändigt med hänsyn till motstående integritetsintressen och när allmänintresset i en publicering framstår som mycket litet. Med denna utgångspunkt anser regeringen att den enskilde som huvudregel måste tåla att bli fotograferad. Straffansvaret måste därför begränsas till sådan integritetskränkande fotografering som innebär ett intrång i den fredade sfär som enskilda bör ha rätt till i förhållande till andra enskilda. Vidare måste det finnas möjlighet att i undantagssituationer undgå straffansvar i enskilda fall. När det gäller det område som omfattas av TF och YGL måste särskilt övervägas om den grundlagsskyddade anskaffarfriheten hindrar en kriminalisering av kränkande fotografering. Bestämmelserna i 1 kap. 9 § 5 TF och 1 kap. 12 § första stycket YGL ger som ovan nämnts möjlighet att i lag meddela föreskrifter om ansvar för det sätt på vilket uppgifter anskaffas. Dessa bestämmelser ger enligt regeringens mening utrymme för att begränsa rätten att anskaffa uppgifter genom kränkande fotografering. Det förutsätts dock att regleringen inte utformas så att tillämpningsområdet avgränsas med utgångspunkt från innehållet i bilder och filmer. förfaringssättet som ska stå i fokus. Det är också av vikt att en sådan reglering inte obefogat hindrar t.ex. nyhetsförmedling och samhällsinformation. Lagrådet har i sitt yttrande över regeringens förslag till en straffbestämmelse om kränkande fotografering i lagrådsremissen anfört att så som förslaget är utformat synes det på goda grunder kunna hävdas att det i praktiken avgörande för tillämpningsområdet kommer att vara vad som avbildas och inte själva förfaringssättet. Den straffbestämmelse som föreslås har ett annorlunda utformat och mer begränsat tillämpningsområde. Den omfattar, som närmare utvecklas nedan, endast vissa särskilt uppräknade platser som tillhör den enskildes privata miljö eller som annars är avsedda för särskilt privata förhållanden där olovlig fotografering som sker i hemlighet får anses innebära ett intrång i en enskilds personliga sfär helt oberoende av bildens innehåll. Regleringen är tänkt att träffa endast de mest klandervärda fallen. Vidare är tanken att undantag från regleringen ska gälla för försvarlig fotografering i vissa fall (se avsnitt 5.1). Under sådana förhållanden torde fotografering som sker i syfte att publicera bilderna i ett grundlagsskyddat medium inte påverkas annat än i ytterst begränsad omfattning. I sammanhanget kan påpekas att även om en fotograf, en journalist eller någon annan skulle göra sig skyldig till kränkande fotografering vid anskaffande av viss information har han eller hon meddelarfrihet och rätt till anonymitet. Det är vidare viktigt att understryka att utgivarens ensamansvar inte påverkas av en kriminalisering av kränkande fotografering med de utgångspunkter som redovisats ovan. Det är alltså fortfarande bara en person, i första hand en utgivare, som är straffrättsligt ansvarig för innehållet i en skrift eller ett annat medium som omfattas av grundlagarna. Även med hänsyn till det sagda kan diskuteras om det vore ett alternativ att från en straffbestämmelse om kränkande fotografering göra ett generellt undantag för sådan fotografering som sker i syfte att publicera bilden i ett grundlagsskyddat medium. Enligt regeringens mening är det dock svårt att avgränsa ett sådant undantag eftersom var och en som fotograferar kan anföra att syftet är publicering i ett grundlagsskyddat medium. Det skulle således påtagligt urholka det skydd för privatlivet som ett förbud mot kränkande fotografering avser att tillgodose. Även journalister och andra som söker material för publicering bör därför omfattas av bestämmelsen om förbud mot kränkande fotografering. Som närmare utvecklas nedan föreslås dock att ett undantag från straffansvar ska gälla för fotografering som med hänsyn till syftet och övriga omständigheter är försvarlig. En annan sak är att reglerna om meddelarfrihet och efterforskningsförbud begränsar möjligheterna att utreda brott och att lagföra en fotograf. På motsvarande sätt förhåller det sig emellertid i andra situationer när anskaffningen har skett med brottsliga metoder. Regeringen anser alltså att det saknas bärande skäl för att generellt undanta fotografering som sker i syfte att publicera bilder i ett grundlagsskyddat medium från straffansvar. Sammanfattningsvis är det regeringens uppfattning att en kriminalisering av kränkande fotografering, i enlighet med de redovisade utgångspunkterna, är förenlig med RF och . sådan kriminalisering, som tar sikte på sättet för anskaffande, måste vidare anses förenlig med anskaffarfriheten och de övriga tryck- och yttrandefrihetsrättsliga aspekter som gör sig gällande på TF:s och . En kriminalisering ska endast omfatta fotografering av personer som befinner sig på sådana platser som tillhör den enskildes personliga sfär Enligt regeringens mening fordrar en kriminalisering av ett beteende som har varit straffritt mycket starka skäl (jfr prop. 1994/95:23 s. 55 och 1994/95:JuU2 s. 6 f.). Regeringen anser att sådana skäl finns när det gäller situationer där det närmast ter sig stötande för rättskänslan att en persons integritet inte respekteras. Det gäller fotografering utan samtycke, i smyg, som sker i ett privat sammanhang. De skador som uppkommer för dem som drabbas kan i sådana fall vara påtagliga. Att införa en bestämmelse som enbart ger rätt till ekonomisk gottgörelse kan inte anses ge ett tillräckligt skydd för den som mot sin vilja fotograferats i exempelvis intima situationer, utan möjlighet att påverka hur bilderna senare hanteras. Som anförts ovan är det regeringens utgångspunkt att information måste så fritt som möjligt kunna anskaffas med hjälp av kameror och annan liknande utrustning. En straffbestämmelse mot kränkande fotografering måste därför ges en så restriktiv utformning att den blir tillämplig endast på vissa platser där det framstår som verkligt angeläget att undvika eller beivra intrång i den personliga integriteten och där behovet av rättsskydd är särskilt stort. Det gäller, enligt regeringens mening, fotografering där en person befinner sig på en plats som tillhör den enskildes privata miljö eller som annars är avsedd för särskilt privata förhållanden, dvs. sådana platser där den enskilde kan göra anspråk på en fredad personlig sfär och därför normalt inte ska behöva tåla att bli fotograferad i hemlighet utan medgivande eller uttryckligt stöd av tillåtande bestämmelser. Frågan om ytterligare straffrättsligt skydd mot spridning av bilder bör inte tas upp i detta sammanhang Spridning av bilder med ett integritetskänsligt innehåll kan innebära allvarliga kränkningar av enskildas personliga integritet. Teknikutvecklingen ger möjlighet till både snabb och omfattande spridning och bilder som väl satts i omlopp kan spridas gång på gång. Tekniken är dessutom förhållandevis billig och enkel och därmed allmänt tillgänglig. Det kan därför övervägas om ett förbud mot kränkande fotografering bör förenas med en ny bestämmelse som kriminaliserar spridning av bilder med ett integritetskänsligt innehåll. Vid bedömning av denna fråga kan till en början konstateras att det varken av eller i promemorian har föreslagits något straffsanktionerat förbud mot spridning av integritetskänsliga bilder samt att enligt sina direktiv (dir. 2004:51) var förhindrad att föreslå inskränkningar i förhållande till det särskilt skyddade området för massmedier i TF och YGL. Det kan vidare konstateras att ett straffsanktionerat förbud mot kränkande fotografering i sig kommer att begränsa spridningen av Vidare kan redan enligt gällande ordning straffansvar komma i fråga för en fotograf eller någon annan som sprider bilder av sådant slag. Ansvar för förtal kan följa oavsett om förtalet sker i ett grundlagsskyddat medium eller i ett annat sammanhang och kommer i vissa fall att kunna dömas ut när någon sprider den typ av bilder som kan utgöra resultatet av sådan kränkande fotografering som föreslås kriminaliseras. Bestämmelsen om förtal har också, som framgått ovan, tillämpats av domstolarna vid spridning av integritetskänsliga bilder, t.ex. när en person utan sin partners vetskap filmat ett samlag mellan dem båda och visat filmen för andra. Under vissa begränsade förutsättningar kan spridning av bilder som innehåller känsliga personuppgifter, t.ex. uppgifter om någons sexualliv, också vara straffbar som brott mot personuppgiftslagen.