prop · H10325 · 2013-10-14 00:00:00 — Eurovinjettdirektivet innehåller även bestämmelser om rabatter (artikel 7i). Rabatter på infrastrukturavgifter är tillåtna under förutsättning att de leder till faktiska besparingar i fråga om administrativa kostnader. Den avgiftsstruktur som rabatterna leder till ska vara proportionell, offentliggjord och tillgänglig för alla användare på lika villkor och får inte leda till att tilläggskostnader förs över på andra användare i form av högre vägtullar. Rabatten får inte uppgå till . Enligt Eurovinjettdirektivet ska infrastrukturavgifter som huvudregel differentieras utifrån fordonens EURO-utsläppsklass. Vidare ges möjligheter att i styrande syfte, t.ex. för att minska trängsel, differentiera infrastrukturavgifterna utifrån tidpunkt , typ av dag eller årstid. När det gäller allmänna vägar måste hänsyn tas till att en differentiering inte får leda till att infrastrukturavgiften statsrättsligt blir att betrakta som en skatt. Som angetts ovan måste regleringen av pålagan i sådana fall i sin helhet ske i lag. För att undvika att pålagan betraktas som en skatt anser regeringen att lagen, i fråga om allmänna vägar, inte ska tillämpas på infrastrukturavgifter som ska differentieras utifrån EURO- utsläppsklass, se avsnitt 5.2. Däremot finns det inget hinder mot att lagen tillämpas på infrastrukturavgifter på allmän väg om någon av de möjligheter till undantag från kravet på EURO-klassdifferentiering som anges i direktivet kan tillämpas. Bestämmelsen om differentiering utifrån EURO-utsläppsklass, liksom de möjligheter till undantag från detta krav som ges, gäller även för enskilda vägar och ska tas in i lagen. Enligt Eurovinjettdirektivets bestämmelser finns det alltså vissa möjligheter till undantag från kravet på EURO-klassdifferentiering. Det gäller bl.a. om en differentiering skulle leda till att de mest förorenande fordonen leds bort från vägavsnittet, med negativa konsekvenser för trafiksäkerheten och folkhälsan som följd. Bron i är byggd som förbifart till staden. Syftet är att minska biltrafiken i staden och därmed förbättra miljön och trafiksäkerheten. Regeringen anser mot den bakgrunden att det är möjligt att åberopa undantag från kravet på EURO- klassdifferentiering för detta vägavsnitt. Med stöd av lagen skulle infrastrukturavgifter därmed kunna tas ut för färd på bron i . Bron i ingår, som tidigare nämnts, inte i TEN-T-vägnätet och planeras inte av att utformas som motorväg. Eftersom bron därmed inte omfattas av direktivets krav på EURO-klassdifferentiering kan infrastrukturavgifter tas ut med stöd av lagen även på detta vägavsnitt. Uppgift om ett fordons EURO-utsläppsklass kan lagras på olika sätt, t.ex. i vägtrafikregistret eller motsvarande register i ett annat land, i en transponder eller på ett fordonsdokument. När EURO-klassdifferentie- ring ska tillämpas för ett fordon där uppgift om utsläppsklass inte är tillgänglig anser regeringen att avgiften, i enlighet med bestämmelsen i artikel 7g.2, bör kunna fastställas till den högsta avgiftsnivån. Bestämmelserna om differentiering utifrån tidpunkt , typ av dag eller årstid i syfte att minska trängsel, minimera slitage på infrastrukturen och optimera användningen av den berörda infrastrukturen eller främja trafiksäkerheten är frivilliga att införa. För att undvika att frågan om gränsdragningen mellan skatt och avgift aktualiseras för avgifter på de allmänna vägarna bör möjligheterna till differentiering av infrastrukturavgifter endast gälla för enskilda vägar. Eurovinjettdirektivets bestämmelser om rabatter är frivilliga att införa. Den typ av rabatter som är tillåtna enligt direktivet är sådana som leder till en minskad administrationskostnad. En möjlig uttolkning av detta är att rabatter skulle kunna ges till de trafikanter som använder transponder, i den utsträckning ökad transponderanvändning leder till minskade hanteringskostnader för avgiftsupptagaren. Minskade administrativa kostnader för avgiftsupptagaren innebär dock även att det kostnadsunderlag som avgiftsnivåerna baseras på minskas. Om transponderanvändare i avgiftshänseende definieras som en särskild kategori av användare ska avgifterna således redan på den grunden sättas lägre för denna kategori, vilket skulle leda till att en rabattbestämmelse inte skulle få någon självständig betydelse. Rabatt på avgifter på allmänna vägar kan även vara problematiskt i förhållande till gränsdragningen mellan skatt och avgift. 2013/14:25 Regeringen anser därför inte att det finns skäl att införa en möjlighet till rabatter på de allmänna vägarna. är den enda enskilda väg som omfattas av direktivets bestämmelser. Som framgår av det följande avsnittet anser regeringen att rabattbestämmelsen i direktivet inte är tillämplig på . Det saknas därmed skäl att införa rabattregeln för enskilda vägar. Särskilda bestämmelser gäller enligt Eurovinjettdirektivet för vissa särskilt utpekade projekt av stort europeiskt intresse12, bl.a. . Av artikel 7i.3 framgår att, om inte annat följer av villkoren i artikel 7g.3 b och 7g.4, vägtullsatserna på får differentieras på annat sätt för att säkra projektets lönsamhet med anledning av konkurrens från färjetrafiken. Eftersom det i artikeln sägs att differentiering får ske på annat sätt anser regeringen att bestämmelsen bör tolkas så att kravet på differentiering utifrån utsläppsklass inte gäller för . Inte heller bestämmelserna om differentiering i styrande syfte i artikel 7g.3 gäller helt och hållet för . Om infrastrukturavgifter ska differentieras i syfte att minska trängsel, minimera slitage på infrastrukturen, optimera användningen av infrastrukturen eller främja trafiksäkerheten, måste dock differentieringen ske beroende på tidpunkt , typ av dag eller årstid i enlighet med bestämmelsen i artikel 7g.3 b. Den avgiftsstruktur som differentieringen leder till ska vara linjär, proportionell, offentliggjord, tillgänglig för alla användare på lika villkor och får inte leda till att tilläggskostnader förs över på andra användare i form av högre vägtullar. Undantagsbestämmelsen är placerad i artikel 7i som rör rabatter och avdrag. Med hänsyn till bestämmelsens placering bör bestämmelsen tolkas så att undantaget för även gäller i förhållande till dessa bestämmelser. 5.6Infrastrukturavgifter på allmän väg Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska i fråga om allmänna vägar få meddela föreskrifter om vilka vägavsnitt som ska avgiftsbeläggas, vilka fordon som ska omfattas av avgiftsplikt, infrastrukturavgiftens storlek, avgiftspliktens inträde samt beslut om och betalning av infrastrukturavgift. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I förhållande till utredningens förslag har föreskrifter om beräkningsprinciper och rapportering tagits in i lag och bemyndigandena att meddela föreskrifter om tilläggsavgift och tillsyn tagits bort. Remissinstanserna: , Transportstyrelsen, och kommun är positiva till en enhetlig reglering av infrastrukturavgifter på väg. 12 Bestämmelserna gäller projekt som anges i bilaga III till beslut nr 661/2010/EU. Skälen för regeringens förslag: Av avsnitt 5.1 framgår att regeringen . 2013/14:25 anser att regleringen av infrastrukturavgifter på väg lämpligen bör ske i form av en övergripande lag och med mer detaljerade bestämmelser i förordning och på myndighetsnivå. De mer detaljerade bestämmelser som ska kunna meddelas avser endast allmänna vägar. En bestämmelse som bemyndigar regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att få meddela föreskrifter i fråga om avgifter på sådana vägar ska således införas. Bemyndigandena ska utformas så att det klart framgår vilka ämnen föreskrifterna kan komma att avse. Hur respektive bemyndigande avses att utnyttjas i den kommande förordningen om infrastrukturavgifter på väg framgår av de följande delavsnitten. Avgifter på är redan reglerade i förordningen (2005:531) om avgift för färd på Svinesundsförbindelsen och behandlas därför inte i de kommande delavsnitten. 5.6.1Vägavsnitt på allmän väg som bör avgiftsbeläggas Regeringens bedömning: På det allmänna vägnätet bör infrastrukturavgifter i närtid tas ut på bron över på och bron över på . Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens bedömning. Utredningens förslag innefattade även den planerade bron över på . Remissinstanserna: påpekar att den nya bron över , när den är klar, kommer att vara den enda bron över sundet som är en del av väg 222. kommun anser att avgifter inte ska tas ut för färd på . Skälen för regeringens bedömning: Uttag av avgift för användande av allmän väg regleras i 29 § väglagen (1971:948). Av bestämmelsen framgår att regeringen kan bestämma att avgift får tas ut för begagnande av allmän väg och meddela närmare föreskrifter om sådana avgifter. Det har inte framkommit några skäl till att frångå denna ordning. Vilka vägar som ska avgiftsbeläggas regleras därför även fortsättningsvis lämpligen på förordningsnivå. har godkänt att de nya broarna i och helt eller delvis finansieras med avgifter från brukarna (prop. 2009/10:99, bet. 2009/10:FiU21, rskr. 2009/10:348 samt prop. 2012/13:25, bet. 2012/13:TU2, rskr. 2012/13:119). I närtid kommer det endast att vara aktuellt att ta ut avgifter för färd på broarna i och . bör därför uttag av infrastrukturavgifter endast regleras för dessa vägavsnitt. 2013/14:25 5.6.2 Fordon som bör omfattas av avgiftsplikt på allmän Regeringens bedömning: Alla bilar, dvs. personbilar, lastbilar och bussar, som vid avgiftspliktens inträde är införda i vägtrafikregistret eller brukas med stöd av saluvagnslicens bör som huvudregel omfattas av avgiftsplikt på avgiftsbelagda allmänna vägar. Även bilar som är registrerade i ett annat land än bör omfattas av en sådan plikt. Undantag från avgiftsplikt bör göras för utryckningsfordon, EG-mobilkranar och bussar med en totalvikt av . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. I förhållande till utredningens förslag har det lagts till att svenska bilar ska vara införda i vägtrafikregistret eller brukas med stöd av saluvagnslicens för att omfattas av avgiftsplikt. Utländska bilar skulle även omfattas av avgiftsplikt redan från ikraftträdandet av lagstiftningen. Vidare omfattas alla bussar av avgiftsplikt i utredningens förslag. Remissinstanserna: , , , Trafikanalys, , , , och Kommuner och Landsting, är positivt inställda till att även utländska bilar ska omfattas av regelverket. anser att effekterna av att även utländska fordon ska omfattas av avgiftsplikt bör analyseras närmare. anser att även utländska fordon bör omfattas av avgiftsplikt, men ifrågasätter om Eurovinjettdirektivets bestämmelser bör tillämpas på personbilar. anser att personbilar ska undantas från avgiftsplikt för färd på bron över . VTI är positiva till att även personbilar och bussar ska omfattas av det nya regelverket. finner det angeläget att även andra polisiära fordon än utryckningsfordon undantas från avgiftsplikt. i anser att bussar i kollektivtrafikkörfält bör undantas från avgiftsplikt. menar att ett undantag bör införas för buss med en totalvikt av i syfte att främja kollektivtrafiken. Svensk Kollektivtrafik är positiva till att även utländska fordon ska omfattas av avgiftsplikt, men pekar på omständigheter som talar mot att omfatta kollektivtrafikfordon. anser att buss- och kollektivtrafik bör undantas från avgiftsplikt, medan utländska fordon bör omfattas. Transportstyrelsen efterlyser ett förtydligande i fråga om avgiftsplikt för en bil som brukas med stöd av en saluvagnslicens. DHR – samhälle utan rörelsehinder och anser att personer som på grund av funktionsnedsättning är beroende av bil ska undantas från avgiftsskyldighet. menar att taxi är en del av kollektivtrafiken och bör undantas från avgiftsplikt. Skälen för regeringens bedömning Utgångspunkten bör enligt regeringens uppfattning vara att bestämmelserna om infrastrukturavgifter ska vara så enhetliga som möjligt för alla avgiftsbelagda sträckor på det allmänna vägnätet. Samma princip bör därför som huvudregel gälla i fråga om vilka fordon som ska omfattas av avgiftsplikt. Mot bakgrund av att det i de nu aktuella fallen handlar om finansierande avgifter på kompletterande infrastruktur anser regeringen att utgångspunkten bör vara att alla fordon ska omfattas av avgiftsplikt. I syfte att underlätta för väganvändarna bör dock även enhetlighet mellan olika system för uttag av pålagor för användande av väg eftersträvas. De fordon som enligt huvudregeln ska omfattas av avgiftsplikt bör därför vara desamma som omfattas av skatteplikt enligt huvudregeln i lagen (2004:629) om trängselskatt. Således bör bilar men inte motorcyklar, mopeder, cyklar och andra fordon omfattas av avgiftsplikt. Med bil avses, enligt definitionen i 2 § lagen (2001:559) om vägtrafikdefinitioner, ett motorfordon som är försett med tre eller flera hjul eller medar eller med band och som inte är att anse som en motorcykel eller en moped. Bilar delas in i personbilar, lastbilar och bussar. För att det betalsystem som beskrivs i avsnitt 5.10.4, med bland annat fotografering av registreringsskyltar som grund, ska fungera, krävs dock även att de avgiftspliktiga bilarna går att identifiera. Avgiftsplikten bör därför endast omfatta bilar som när avgiftsplikt inträder är införda i vägtrafikregistret. Även bilar som, när avgiftsplikt inträder, brukas med stöd av en saluvagnslicens enligt 18 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister bör omfattas av skyldighet att erlägga avgift. För vissa kategorier av fordon kan det finnas skäl att göra undantag från huvudregeln. I artikel 7.4 i Eurovinjettdirektivet anges att medlemsstaterna får föreskriva nedsatta vägtullar eller undantag från skyldighet att betala vägtull för fordon som är undantagna från skyldighet att installera och använda färdskrivare enligt rådets förordning (EEG) nr 3821/1985 av om färdskrivare vid vägtransporter13. I artikel 3 i nämnda förordning hänvisas till förordning (EG) nr 561/200614, vari föreskrivs dels en möjlighet för medlemsländerna att undanta vissa fordon från skyldigheten att använda färdskrivare, dels undantag från förordningens tillämpningsområde för vissa fordon. Det senare innebär möjlighet att undanta exempelvis fordon vars högsta tillåtna hastighet 13EGT L 370, 31.12.1985, s. 8 (Celex 31985R3821). 14Artikel 3, 13.1, 13.3 och 14 i och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85. EUT L 102, , s. 1 (Celex 32006R0561). 2013/14:25 inte överstiger , fordon som ägs av försvarsmakten och räddningstjänsten, specialfordon för sjukvårdsändamål eller bärgning i vissa fall och fordon eller en kombination av fordon med en högsta tillåtna vikt som inte överstiger , vilka används för ickekommersiell transport av gods. har utnyttjat möjligheten att undanta vissa fordon från skyldighet att använda färdskrivare, se 2 kap. 2 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. Bland annat undantas under vissa förutsättningar fordon som används i jordbruks-, trädgårds-, skogs-, uppfödnings- eller fiskeriföretag. I artikel 7.4 anges också att medlemsstaterna får föreskriva nedsättning av eller undantag från skyldighet att betala vägtull på de villkor som anges i artikel 6.2a och b. Här avses fordon som används för landets försvar eller civilförsvar, av brand- eller andra utryckningstjänster och av polisen samt fordon som används för vägunderhåll. Vidare avses fordon som endast tillfälligt körs på allmänna vägar i den medlemsstat där fordonet är registrerat och som används av fysiska eller juridiska personer vars huvudsysselsättning inte är godstransport. Både i lagen om trängselskatt och i förordningen (2005:531) om avgift för färd på Svinesundsförbindelsen undantas utryckningsfordon från skatterespektive avgiftsplikt. Regeringen anser att motsvarande undantag bör gälla även i fråga om infrastrukturavgifter. Ett sådant undantag är som framgått ovan godtaget enligt Eurovinjettdirektivet. I lagen om trängselskatt undantas EG-mobilkranar från skatteplikt. har EG-mobilkranar hänförts till fordonsslaget motorredskap. Nya EG-mobilkranar som omfattas av direktiv (EG) nr 46/200715 hänförs till fordonsslaget lastbil. En tung lastbil som inte är utrustad för godstransporter och som är försedd med en kran vars lyftmoment är har enligt 2 § lagen (2001:559) om vägtrafikdefinitioner beteckningen EG-mobilkran. Merparten av alla mobilkranar är registrerade som motorredskap enligt de äldre bestämmelserna och är därmed undantagna från skatte- och avgiftsplikt på grund av att de inte omfattas av begreppet bil. De nya EG-mobilkranarna omfattas dock av regelverken om de inte uttryckligen undantas. För att likadana fordon ska behandlas på samma sätt anser regeringen att EG-mobilkranar bör undantas från avgiftsplikt. Eftersom de inte är avsedda för godstransport hindrar inte Eurovinjettdirektivet ett sådant undantag. Liksom flera remissinstanser anser regeringen att kollektivtrafik med buss bör främjas och att det därför finns skäl att undanta bussar i sådan trafik från avgiftsplikt. Eurovinjettdirektivet omfattar inte persontrafik med buss och hindrar därför inte ett sådant undantag. I trängselskattesystemet omfattas inte bussar med en totalvikt över . Regeringen anser att motsvarande undantag bör gälla i fråga om infrastrukturavgifter. I trängselskattesystemet görs även undantag för diplomatbil och i vissa fall bil som har parkeringstillstånd för rörelsehindrade. Som angetts ovan har infrastrukturavgifterna, till skillnad från trängselskatten, ett finansie- 15 och rådets direktiv /46/EG av om fastställande av en ram för godkännande av motorfordon och släpvagnar till dessa fordon samt av system, komponenter och separata tekniska enheter som är avsedda för sådana Detta sammantaget med att alternativa avgiftsfria vägar kan Prop. 2013/14:25 väljas gör att motsvarande undantag från avgiftsplikt enligt regeringens mening inte framstår som motiverade. Enligt regeringens uppfattning finns det inte heller skäl för andra undantag från avgiftsplikt. Nämnas bör även att avgiftspliktens begränsning till bilar som när avgiftsplikt inträder är införda i vägtrafikregistret innebär att många av försvarsmaktens fordon inte omfattas av avgiftsplikt. Eurovinjettdirektivet syftar till att förhindra en snedvridning av konkurrensen mellan transportföretag i . Vägtullar ska enligt direktivet tas ut av alla operatörer oavsett i vilken medlemsstat de har sitt ursprung eller är etablerade samt i förhållande till den utsträckning i vilken de använder vägnätet. Mot bakgrund av direktivets syfte anser regeringen att utgångspunkten måste vara att samtliga fordon, även utländska, ska omfattas av en skyldighet att betala infrastrukturavgift på väg. Även utanför Eurovinjettdirektivets tillämpningsområde anser regeringen att det är rimligt att infrastrukturavgifter ska betalas för alla fordon oavsett ursprung. Ett system som inte skiljer mellan svenska och utländska fordon upplevs som mer rättvist, vilket bidrar till acceptansen av systemet. Utgångspunkten bör därför vara att utländska fordon ska omfattas av avgiftsplikt på alla avgiftsbelagda allmänna vägar. En omständighet som kan tala emot att låta utländska fordon omfattas av avgiftsplikt är de praktiska svårigheter som är förknippade med att ta betalt för dessa fordonspassager. De brister i uppbördssystemet som är förknippade med utländska fordon bör enligt regeringens uppfattning ställas mot alternativet att undanta utländska fordon från avgiftsplikt. Som framgår av avsnitt 5.6.5, underavsnitt Beslut om att avgift ska påföras, bedömer regeringen att det finns möjligheter för svenska myndigheter att kunna ta betalt för passager med utländska fordon, även om ett fullständigt avgiftsupptag för dessa fordon inte kan garanteras. Det kan även konstateras att de planerade metoderna för att ta betalt av utländska fordon medför en del fördyrande hantering. Stordriftsfördelarna för denna hantering bedöms vara betydande. I detta sammanhang kan noteras att vägtullsutredning i sitt slutbetänkande har föreslagit att utländska fordon ska omfattas av skatteplikt enligt lagen om trängselskatt. Regeringen bedömer därför att ett införande av utländska fordon i regelverket för infrastrukturavgifter och i lagen om trängselskatt bör samordnas, så att samordningsvinsterna av detta kan utnyttjas. Regeringens samlade bedömning är att även utländska fordon bör omfattas av en skyldighet att betala infrastrukturavgifter på allmän väg. 5.6.3Infrastrukturavgiftens storlek på allmän väg Regeringens bedömning: bör bemyndigas att meddela föreskrifter om infrastrukturavgifternas storlek på de allmänna vägarna. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: , Transportstyrelsen och Helsing- borgs stad är positiva till den föreslagna ordningen. Kommuner och Landsting anser att det bör vara obligatoriskt för att samråda med berörda kommuner innan föreskrifter kommun förutsätter att bestämmer avgiften i enlighet med det avtal som träffats mellan kommunen och dåvarande VTI önskar en analys av vilka incitamentsproblem som kan uppkomma genom att låta bestämma avgiftens storlek som den myndigheten även har inflytande över projektens Skälen för regeringens bedömning: Som tidigare nämnts framgår det av 29 § väglagen (1971:948) att regeringen får besluta att avgifter ska tas ut för användande av väg och meddela närmare föreskrifter om sådana Regeringen har endast fattat beslut om sådana avgifter för färd på , se förordningen (2005:531) om avgift för färd på Svinesundsförbindelsen. Som framgår av avsnitt 5.1 avser regeringen inte att föreslå en ordning som innebär att ska fatta beslut om vägavgifternas storlek. Frågan är då om regeringen även fortsättningsvis bör besluta om avgifternas storlek på allmänna vägar eller om beslutsrätten lämpligen bör delegeras till en myndighet. Vid fastställande av avgiftsnivåerna måste hänsyn tas till flera faktorer. Syftet med infrastrukturavgifterna är att finansiera den avgiftsbelagda Alltför höga avgifter riskerar dock att leda till undan- trängningseffekter, med ineffektivt utnyttjande av infrastrukturen, som Såväl avgiftsnivåerna som avgiftsstrukturen måste kunna motiveras utifrån uppgifter om faktiska och prognosticerade kostnader och trafik- Det kan konstateras att det inte är regeringen, utan , som kommer att ha den information som krävs för att ta fram det kostnads- underlag som ska ligga till grund för beräkningen av avgifternas storlek. Enligt regeringen talar detta för att delegera uppgiften att meddela före- skrifter om avgifternas storlek till . Även det förhållandet att beslut om ändring av avgiftsnivåerna kan komma att behöva fattas fort- löpande beroende på trafikvolym och trafikströmmar gör att det framstår som mindre lämpligt att regeringen ska fatta dessa beslut. En delegation av beslutanderätten i fråga om avgifternas storlek till innebär att regeringen delvis frånhänder sig möjligheten att i detalj styra avgiftsnivåerna och de intäkter som avgifterna medför. skulle kunna tala mot en delegering. Det kan dock konstateras att Euro- vinjettsdirektivets principer om beräkning av infrastrukturavgifter och fördelning av kostnader gäller oavsett vem som beslutar om avgifterna. Detsamma gäller de principer som måste följas för att det i regerings- formens mening ska vara fråga om en avgift och inte en skatt. principer som bör gälla för beräkning av avgiftsnivåerna diskuteras i Där framgår vidare att dessa principer kommer att regleras i Vid en delegation är således bundet av principerna vid Sammantaget anser regeringen att övervägande skäl talar för att delegera uppgiften att för de allmänna vägarna beräkna infra- strukturavgifternas storlek och meddela föreskrifter om dessa till Trafik- kommun och Kommuner och Landsting anser att det Prop.