prop · H00371 · 2013-02-19 00:00:00 — ska kunna använda uppgifterna i sin egen tillsyn över arbetsmiljön hos utstationerande arbetsgivare. Myndigheten bör även kunna lämna ut uppgifter till arbetstagarorganisationer och andra som begär det, t.ex. och Polisen. Syftet med anmälningsskyldigheten och det nya registret är att ska kunna säkerställa att reglerna i utstationeringslagen följs i praktiken och att skydda de utstationerade arbetstagarna så att de får de arbets- och anställningsvillkor de har rätt till. Uppgifterna ska även kunna användas för statistikändamål. Som anges ovan är behandling av personuppgifter tillåten om det är nödvändigt att den personuppgiftsansvarige ska kunna fullgöra en rättslig skyldighet, 10 § b) personuppgiftslagen. Arbetsdomstolen behandlade begreppet rättslig skyldighet i domen AD 2010 nr 87, och anförde där att starka skäl talar för att begreppet rättslig skyldighet i detta sammanhang syftar på en sådan skyldighet som grundar sig på författningsbestämmelser eller myndighetsbeslut. har en rättslig skyldighet att utöva tillsyn över arbetsmiljön hos utstationerande arbetsgivare i . kommer med de föreslagna reglerna även att få en rättslig skyldighet att utöva tillsyn över att reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson följs. Ett viktigt syfte med att införa anmälningsskyldigheten är att arbetstagarorganisationer i ska kunna ta del av uppgifterna. Enligt personuppgiftslagen finns en rätt till spridning eller annat tillhandahållande av uppgifter under samma förutsättningar som annan behandling av personuppgifter är tillåten. Arbetstagarorganisationerna har i utstationeringssituationer ett ansvar för att övervaka att utstationerande arbetsgivare tillämpar arbets- och anställningsvillkor som är minst lika förmånliga som de minimivillkor inom den hårda kärnan som följer av ett svenskt centralt kollektivavtal för den aktuella branschen. Detta bör anses vara en rättslig skyldighet enligt 10 § b) personuppgiftslagen, en arbetsuppgift av allmänt intresse enligt 10 § d) personuppgiftslagen eller ett ändamål som rör ett berättigat intresse enligt 10 § f) samma lag. Även arbetstagarorganisationernas behandling, då de kräver ut uppgifter från det nya registret, bör därför anses tillåten enligt personuppgiftslagen. Även behandling av uppgifterna i registret för statistikändamål är nödvändig för att en arbetsuppgift av allmänt intresse ska kunna utföras. Sammanfattningsvis är regeringens bedömning att behandling av de aktuella personuppgifterna är tillåten enligt personuppgiftslagen. Någon särreglering i förhållande till personuppgiftslagen bedöms inte vara behövlig för verksamhet. 2012/13:71 6 Regeringens förslag: ska utöva tillsyn över att bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson samt föreskrifter som har meddelats i anslutning till dessa bestämmelser följs. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Juridiska fakultetsstyrelsen vid , och Ingenjörer tillstyrker förslaget. Kammarrätten i har inga invändningar i sak mot förslaget men föreslår att bestämmelsen om tillsyn i 9 e § får följande lydelse. utövar tillsyn över att bestämmelserna i 9 b och 9 c §§ följs. har ingen erinran mot att utses till tillsynsmyndighet men pekar på svårigheter av olika slag som kan bli aktuella vid tillsynen. pekar bl.a. på svårigheter som kan uppkomma när någon anmälan om utstationering inte har gjorts. Hur ska tillsynen gå till när utländska arbetstagare påträffas på en arbetsplats? Om ingen anmälan har gjorts, ska anmälan tas emot på plats? Av arbetstagarna själva, om ingen arbetsgivarrepresentant finns på plats? Ska avgiftsföreläggandet riktas mot företaget men lämnas till arbetstagarna? Skälen för regeringens förslag: Eftersom utövar tillsyn över arbetsmiljö- och arbetstidslagstiftningen, med undantag för vissa speciallagar, är den myndighet som mest naturligt bör ges i uppdrag att utöva tillsyn över den föreslagna anmälningsskyldigheten och reglerna om kontaktperson. Att myndigheten också är förbindelsekontor enligt utstationeringslagen utgör ytterligare ett skäl för att bör tilldelas denna uppgift. Som framgår av avsnitten 5.1 och 5.2 bör det i en förordning till utstationeringslagen anges vad anmälan ska innehålla och hur den ska vara utformad. De frågeställningar som tar upp är viktiga. Ett rimligt antagande är att det ligger i de utstationerande företagens intresse att följa de regler som föreslås. Självfallet kommer dock regeringen att följa frågan. Regeringen delar Kammarrätten i bedömning att ordet bestämmelserna bör läggas till i paragrafen. Lagrådet anser att det förefaller lämpligt att tillsynsansvar även ska omfatta föreskrifter som utfärdats i anslutning till bestämmelserna i lagen och att detta ska framgå direkt av paragrafen. Regeringen delar Lagrådets uppfattning. 7.1Sanktionsavgift ska tas ut av arbetsgivaren Regeringens förslag: En sanktionsavgift ska tas ut av en arbetsgivare som inte anmäler utstationeringen till eller inte utser en kontaktperson i och anmäler honom eller henne till . En sanktionsavgift ska tas ut även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgiften ska få jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att ta ut avgiften enligt angiven beräkningsgrund. Avgiften ska tillfalla staten. Promemoriornas förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian om sanktionsavgift vid utstationering föreslås dock att sanktionsavgiften ska tas ut av den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen skedde. Remissinstanserna: och Företagarna anser att strikt ansvar inte bör införas. anser att det blir otydligt vem sanktionsavgiften ska tas ut av. Förslaget skulle kunna tolkas som en utvidgning av ansvaret. En överträdelse skulle rent fysiskt kunna äga rum inom ramen för en annan verksamhet, exempelvis hos en inhyrare av arbetskraft i . Bestämmelsen lydelse pekar i vart fall inte entydigt ut endast den utstationerande arbetsgivaren i utlandet som ansvarig för anmälningsskyldigheten. är positiva till att sanktionsavgiften ska kunna jämkas eller efterges. vid är tveksam till att sanktionsavgiften ska tas ut av den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen skedde. Enligt nämnden torde motsvarande bestämmelse i arbetsmiljölagen utgå från att arbetsmiljöansvaret inte är begränsat till arbetsgivare och tanken med den föreslagna sanktionsavgiften torde vara att den ska betalas av de utstationerade arbetstagarnas arbetsgivare. Om detta är riktigt kan den föreslagna formuleringen utgå. Om tanken är att ansvaret även ska kunna bäras av någon annan än arbetsgivaren måste detta förklaras. Förvaltningsrätten i föreslår att bestämmelsen om sanktionsavgift i 9 f § får följande lydelse. En arbetsgivare som bryter mot bestämmelserna i 9 b § första stycket eller 9 c § första stycket ska betala en sanktionsavgift. Skälen för regeringens förslag Sanktionsavgift är en lämplig påföljd För att se till att skyldigheterna att anmäla utstationeringen och utse och anmäla en kontaktperson följs och respekteras av de arbetsgivare som 2012/13:71 omfattas av kraven bör det finnas effektiva och ändamålsenliga sanktionsmöjligheter. På arbetsmiljöområdet infördes möjligheten för att meddela föreskrifter om sanktionsavgifter genom propositionen Ändringar i arbetsmiljölagen (prop. 1993/94:186). Vid bedömningen av på vilka områden sanktionsavgifter kunde anses vara lämpliga uttalade regeringen att effektivitetsvinster och resursbesparingar främst stod att vinna när det gällde överträdelser av föreskrifter om formella förfaranden eller preciserade åtgärder, alltså sådana överträdelser som var direkt straffbelagda i arbetsmiljölagen och inte förutsatte föreläggande eller förbud. Vidare ansåg regeringen att det var av vikt att sanktionsavgifter endast införs på ett avgränsat område där det relativt lätt kan fastställas om en överträdelse skett eller inte. Bedömningen av om arbetsgivaren har fullgjort skyldigheterna att anmäla utstationeringen och utse och anmäla en kontaktperson är av okomplicerat slag. Det kan lätt fastställas om arbetsgivaren har anmält utstationeringen till och om arbetsgivaren har utsett en kontaktperson i och anmält honom eller henne till . För att konstatera om arbetsgivaren har överträtt sina skyldigheter krävs inte något föreläggande eller något förbud. Mot den nu angivna bakgrunden anser regeringen att sanktionsavgift är en lämplig sanktion för att beivra överträdelser av anmälningsskyldigheten och skyldigheten att utse och anmäla en kontaktperson. Sanktionsavgift kan riktas mot en juridisk person vilket är en fördel eftersom en utredning för att identifiera en för arbetsgivaren ansvarig fysisk person då kan undvikas. Det bör anges i lagen i vilka fall sanktionsavgift ska tas ut. Även vissa andra grundläggande förutsättningar för att sanktionsavgift ska få tas ut bör framgå av lagen. anser att ett strikt ansvar inte bör införas. En underlåtenhet att anmäla utstationeringen och att utse en kontaktperson kan, anför , ha många olika förklaringar. Missförstånd, språksvårigheter och tolkningsproblem är bara några exempel på varför en i övrigt seriös arbetsgivare inte fullgjort sina skyldigheter i dessa avseenden. Även Företagarna motsätter sig införande av ett strikt ansvar. Som anförts ovan kan sanktionsavgiften riktas mot en juridisk person. För att sanktionsavgiften ska vara ett effektivt medel för att upprätthålla att reglerna följs, bör den enligt regeringens uppfattning inte förutsätta uppsåt eller oaktsamhet. De fördelar från utredningssynpunkt som finns med att ålägga den juridiska personen sanktionsavgiften skulle gå förlorade om tillsynsmyndigheten måste utreda uppsåt eller oaktsamhet. Det förutsätter att personligt ansvar kan konstateras hos en utpekad ansvarig. En sådan ordning anser regeringen är olämplig och riskerar att urholka sanktionssystemet, särskilt med tanke på att arbetsgivaren befinner sig i utlandet vilket kan komplicera utredningen om personligt ansvar för överträdelsen. De omständigheter som remissinstanserna pekat på som förklaring till en överträdelse får i stället beaktas inom ramen för en eventuell jämkning eller eftergift i den mån omständigheterna är relevanta. Vidare bör en överträdelse kunna leda till en snabb reaktion från tillsynsmyndigheten i form av en sanktionsavgift. Detta kräver att sanktionsavgiften ska kunna tas ut utan någon närmare utredning av personligt ansvar. En avgiftsskyldighet som bygger på strikt ansvar bidrar till att sanktionssystemet är enkelt och effektivt. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt bör det finnas ett starkt stöd för en presumtion att överträdelser på området inte kan ske på annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Regeringen bedömer att denna förutsättning är uppfylld i fråga om de nu aktuella överträdelserna. Det kan inte uteslutas att sanktionsavgift för underlåtenhet att göra anmälan till tillsynsmyndigheten är en sådan sanktion av straffrättslig karaktär att artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () är tillämplig. Av detta följer bl.a. att hänsyn måste tas till den s.k. oskuldspresumtionen i artikel 6.2 vid utformningen av sanktionsreglerna. När det gäller frågan om strikt ansvar är praxis beträffande presumtioner av intresse. Där framgår, att presumtioner är tillåtna under förutsättning att de hålls inom rimliga gränser och att det görs en nyanserad och inte alltför restriktiv prövning av befrielsegrunderna i varje enskilt fall. De regler om jämkning och eftergift som föreslås, se nedan, bör ge möjlighet att befria någon från avgiften, när det framstår som oskäligt att ta ut den. Regeringen anser mot denna bakgrund att den föreslagna ordningen är förenlig med . Sanktionsavgiften ska kunna jämkas och efterges är positivt till en jämknings- och eftergivandemöjlighet men anser att det är viktigt att det av förarbetena framgår vad som ska beaktas vid jämkningssituationer och vem det är som ska kunna jämka sanktionsavgiften, enbart domstolen eller även . Regeringen anser att avgiften ska få jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra den enligt angiven beräkningsgrund. Detta gör det möjligt att beakta de omständigheter som ligger till grund för utebliven anmälan. Enligt förarbetena till arbetsmiljölagen bör bestämmelsen om jämkning i den lagen tillämpas varsamt så att den förebyggande effekten inte går förlorad och viss ledning bör kunna hämtas i Arbetsdomstolens praxis när det gäller jämkning av allmänt skadestånd (prop. 1993/94:186 s. 53). Motsvarande bör gälla vid jämkning enligt utstationeringslagen. Möjligheten att jämka eller efterge avgiften bör kunna tillämpas av såväl som i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Sanktionsavgiften bör tillfalla staten. Inget skäl att införa en konfliktlösningsregel I artikel 4 i det sjunde tilläggsprotokollet till regleras rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma sak. Sanktionsavgift och vite får därför inte tas ut respektive dömas ut för 2012/13:71 samma gärning. Enligt förslaget bör sanktionsavgift tas ut när en arbetsgivare låter bli att anmäla utstationeringen till eller att utse en kontaktperson i och anmäla honom eller henne till . Den möjlighet att besluta om vitesförelägganden som föreslås avser andra gärningar än dessa. Vitesföreläggandena tar sikte på att arbetsgivaren inte anmäler förändringar av verksamheten, har en kontaktperson som inte uppfyller sina skyldigheter eller gör en oriktig eller bristfällig anmälan. Därmed behövs ingen konfliktslösningsregel. Förvaltningsrätten i har föreslagit att bestämmelsen om sanktionsavgift i 9 f § får följande lydelse. En arbetsgivare som bryter mot bestämmelserna i 9 b § första stycket eller 9 c § första stycket ska betala en sanktionsavgift. Det finns inte skäl att ändra lydelsen av bestämmelsen på sätt Förvaltningsrätten i har föreslagit. och i anser att även den som anlitat ett bolag som underlåtit att anmäla utstationeringen eller att utse en kontaktperson ska betala en sanktionsavgift. Regeringen konstaterar att beredningsunderlag saknas för att gå vidare med denna fråga. Lagrådet har anfört att om avsikten är att sanktionsavgift ska tas ut även av arbetsgivare som överträtt föreskrifter som har meddelats i anslutning till bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson, så bör bestämmelsen i 9 f § första stycket (nu 14 § första stycket) kompletteras med detta. Regeringens avsikt är att en arbetsgivare ska kunna drabbas av en sanktionsavgift om denne överträtt föreskrifter som har meddelats i anslutning till bestämmelserna om anmälningsskyldighet och kontaktperson. Mot den bakgrunden bör bestämmelsen kompletteras på det sätt Lagrådet föreslår. Lagrådet anser vidare att tredje stycket i 9 f § (nu 14 §), som reglerar möjligheten att jämka eller efterge sanktionsavgiften, av systematiska skäl bör flyttas till ett nytt tredje stycke i § (nu 15 §) eftersom den paragrafen utöver ett normgivningsbemyndigande innehåller också vissa närmare bestämmelser om föreskrifternas innehåll. Därmed får även uttrycket angiven beräkningsgrund en tydligare syftning. Regeringen, som gör bedömningen att man i det här fallet inte bör ha en materiell bestämmelse och ett normgivningsbemyndigande i samma bestämmelse, delar inte Lagrådets uppfattning. Regeringens förslag: Regeringen ska få meddela ytterligare föreskrifter om sanktionsavgifter som ska tas ut vid överträdelse av 10 § första stycket, 10 § tredje stycket andra meningen, 11 § första stycket och 11 § fjärde stycket andra meningen. Av sådana föreskrifter ska det framgå hur avgiften ska beräknas för olika slag av överträdelser. Avgiftsbeloppet ska kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. En avgift ska vara lägst och högst . Promemoriornas förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Företagarna anser att den högsta avgiften om är alltför hög. i (LO) anser att fysiska och juridiska personer bör särskiljas vad gäller avgiftens storlek. LO anser att avgiftsskalan för fysiska personer bör vara lägst och högst medan avgiftsskalan för juridiska personer generellt bör läggas högre, lägst till högst . Skälen för regeringens förslag: I propositionen Ändringar i arbetsmiljölagen (prop. 1993/94:186) uttalade regeringen att det var ett oavvisligt krav att avgiftsbeloppet kan beräknas på förhand och inte fastställs i efterhand med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet. Som framgått ovan ska sanktionsavgift få tas ut om en arbetsgivare låter bli att anmäla utstationeringen till eller att utse en kontaktperson i och anmäla honom eller henne till . Till systemet med sanktionsavgift hör att avgiftsbeloppet ska kunna beräknas på förhand och inte fastställas i efterhand med utgångspunkt för omständigheterna i det enskilda fallet. Regeringen bör ges ett bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter om sanktionsavgiften. I en förordning till utstationeringslagen bör tas in ytterligare bestämmelser om sanktionsavgiften. Av lagen bör det dock framgå att en sådan föreskrift ska ange hur avgiften ska beräknas för olika slag av överträdelser. Av lagen bör också framgå att avgiftsbeloppet ska kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden. För att sanktionsavgiften ska vara en effektiv sanktion bör avgiftens storlek vara ekonomiskt kännbar. Den ska också stå i proportion till överträdelsen. Avgiften bör bestämmas till lägst och högst . 7.3Förfarandet när sanktionsavgift tas ut Regeringens förslag: ska pröva genom avgiftsföreläggande om sanktionsavgift ska tas ut. Avgiftsföreläggande ska innebära att den som bedöms ha gjort sig skyldig till överträdelse av kraven att anmäla utstationeringen eller utse och anmäla en kontaktperson ska föreläggas att godkänna sanktionsavgiften eller . Om ett avgiftsföreläggande har godkänts, ska det gälla som domstols lagakraftvunna avgörande varigenom avgift har tagits ut. Ett godkännande som görs sedan den tid som satts ut i föreläggandet har gått ut ska dock vara utan verkan. Om ett avgiftsföreläggande inte har godkänts inom utsatt tid, ska få ansöka hos förvaltningsrätten inom vars domkrets avgiftsföreläggandet har utfärdats, om att sanktionsavgift ska tas ut. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Promemorians förslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i har inga invändningar i sak mot förslaget men anser att lydelsen av 9 h § bör ändras på så sätt att de inledande orden frågor om tas bort. Frågor om indikerar att det är flera frågor som kan bli föremål för förvaltningsrättens prövning. Av författningskommentaren framgår att det endast är fråga om avgiftsförelägganden som inte godkänts som efter ansökan av prövas av förvaltningsrätten. Förvaltningsrätten i kan se fördelar med att i § använda samma lydelse som finns i motsvarande bestämmelser om sanktionsavgift i arbetsmiljölagen (1977:1160). Om annan formulering övervägs kan det emellertid finnas anledning att ändra ordföljden och modernisera lydelsen något. Av 14 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar följer bl.a. att ett beslut som huvudregel ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats. Förvaltningsrätten noterar emellertid att det i 9 h § inte är fråga om ett överklagande utan om en ansökan. Forumfrågan bör därför enligt förvaltningsrättens mening belysas ytterligare. Skälen för regeringens förslag: Enligt förslaget ska vara den myndighet som har hand om registret för anmälan av verksamhet i med utstationerad personal. Därför bör det också vara som har rätt att besluta att sanktionsavgift ska tas ut av de arbetsgivare som bryter mot bestämmelserna. Det är lämpligt att förfarandet när en sanktionsavgift ska tas ut utformas på motsvarande sätt som enligt de regler om sanktionsavgift som finns i arbetsmiljölagen (1977:1160). Det innebär att påförande av sanktionsavgift i första hand sker genom avgiftsföreläggande. Om ett avgiftsföreläggande inte godkänns prövas sanktionsavgiften av förvaltningsrätten efter ansökan av . Kammarrätten i anser att det bör klargöras om samtliga ansökningar ska lämnas till Förvaltningsrätten i , genom att har sitt huvudkontor placerat där, eller om frågan om sanktionsavgifter kommer att handhas separat i tio distrikt. Förvaltningsrätten i anför att det av 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar följer bl.a. att ett beslut som huvudregel ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats. Förvaltningsrätten noterar emellertid att det inte är fråga om ett överklagande utan om en ansökan. Mot den bakgrunden anser förvaltningsrätten att forumfrågan bör belysas ytterligare. Lagrådet anför att det inte framgår vilken förvaltningsrätt som en ansökan ska ges in till. Tänkbara alternativ är den förvaltningsrätt inom vars domkrets myndigheten är belägen, dvs. Förvaltningsrätten i , liksom den förvaltningsrätt inom vars domkrets distriktskontoret är beläget. Ytterligare alternativ är den förvaltningsrätt inom vars domkrets verkets motpart har sitt säte. I lagrådsremissen sägs dock, påpekar , att avsikten är att ansökan ska ges in till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats. Detta uttalande synes ha inspirerats av bestämmelsen i 14 § andra stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Den bestämmelsen avser emellertid enbart mål som anhängiggörs genom överklagande och inte sådana som inleds genom en ansökan. I avsaknad av uttrycklig reglering är det Lagrådets uppfattning att flera förvaltningsrätter kan vara behöriga att pröva en och samma ansökan. Mot denna bakgrund bör därför forumfrågan uppmärksammas i den fortsatta beredningen. Lagrådet har som tänkbara alternativ angett bl.a. förvaltningsrätten inom vars domkrets myndigheten är belägen och förvaltningsrätten inom vars domkrets verkets motpart har sitt säte. Det första alternativet innebär en oönskad koncentration av målen till Förvaltningsrätten i . Det andra alternativet är i detta fall olämpligt med hänsyn till att verkets motpart ofta inte kommer att ha sitt säte i . Regeringen anser därför att ett annat alternativ bör väljas. är indelat i 10 distrikt med distriktskontor i , , , , , , , , och . Ett avgiftsföreläggande kommer att kunna utfärdas av samtliga dessa kontor. Regeringen anser att en ansökan om att sanktionsavgift ska tas ut lämpligen bör prövas av den förvaltningsrätt inom vars domkrets ett avgiftsföreläggande har utfärdats. Om t.ex. distriktskontoret i har utfärdat ett avgiftsföreläggande bör således en ansökan om att sanktionsavgift ska tas ut ges in till Förvaltningsrätten i . På detta sätt finns anknytning till det distriktskontor där avgiftsföreläggandet har utfärdats och ansökningarna sprids till olika förvaltningsrätter. För överklagande till kammarrätten bör prövningstillstånd krävas. Regeringen delar Kammarrätten i bedömning att orden frågor om bör tas bort ur bestämmelsen. Regeringens förslag: Sanktionsavgift ska få tas ut bara om ansökan har delgetts den som anspråket riktas mot från den tidpunkt då överträdelsen skedde. Ett beslut om att avgift ska tas ut ska genast sändas till . Avgiften ska betalas till från det att beslutet vann laga kraft. En upplysning om detta ska tas in i beslutet. Om avgiften inte betalas ska dröjsmålsavgift tas ut enligt lagen (1997:484) om dröjsmålsavgift. Den obetalda avgiften och dröjsmålsavgiften ska lämnas för indrivning. Bestämmelser om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. Vid indrivning får verkställighet enligt utsökningsbalken ske. En beslutad avgift ska falla bort om verkställighet inte har skett från det att avgörandet vann laga kraft. Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte något förslag om delgivning och verkställighet.