prop · H003191 · 2013-09-12 00:00:00 — sam bevarandestatus med en återkommande uppföljning av genetiken hos vargarna, vilket utgör underlag för en eventuell framtida revidering av gynnsam bevarandestatus. Remissinstanserna: har framhållit att övergripande riktlinjer för fastställande av gynnsam bevarandestatus tas fram gemen- samt inom EU och att bör ge i uppdrag att fastställa referensvärden för gynnsam bevarandestatus. anser att EU:s riktlinjer för fastställande av bevarandestatus inte lämnar utrymme för ett intervall, men att de däremot nämner möjligheten att ha ett politiskt mål om ett tak som ligger över referensvärdet för gynnsam har föreslagit ett golv som utgörs av ett referensvärde för gynnsam bevarandestatus som beslutas av Natur- 2012/13:191 vårdsverket och ett tak för populationen ovanför detta som beslutas av . , i län, Hovrätten för , , , , , jordägareför- bund och anser att beslut om gynnsam bevaran- destatus ska fattas politiskt. och , , Världsnaturfonden och Svenska rovdjursfören- ingen anser att gynnsam bevarandestatus ska fastställas på vetenskaplig grund. Länsstyrelserna i , , , , , , och samt , , , och delar utred- ningens uppfattning att fastställa ett intervall för gynnsam bevarande- status. Förvaltningsrätten i saknar djupare analys om förenlig- heten mellan art- och habitatdirektivet och förslaget att införa ett intervall för vargstammens populationsstorlek. internationella åtaganden utgör ramarna för de åtgärder som genomförs för arternas bevarande i , liksom för förvaltningen av Art- och habitatdirektivet syftar till att bidra till att säker- ställa den biologiska mångfalden genom att bevara livsmiljöer och vilda djur och växter i medlemsstaterna. Åtgärder som vidtas i enlighet med direktivet ska syfta till att bibehålla eller återställa en gynnsam bevaran- destatus hos livsmiljöer, arter av vilda djur samt växter av gemenskaps- Åtgärderna ska ta hänsyn till ekonomiska, sociala och kulturella behov och till regionala och lokala särdrag (artikel 2). Centralt i direktivet är att det ställer krav på att medlemsstaterna ska uppnå och bibehålla gynnsam bevarandestatus för de arter och naturtyper som omfattas av direktivets bilagor, vilket för del innebär cirka 160 arter och cirka 90 naturtyper. , björn och lodjur är upptagna i bi- laga IV som förtecknar arter som kräver strikt skydd. , järv och lo- djur finns även upptagna i bilaga II som anger vilka arter som kräver att särskilda bevarandeområden (Natura 2000-områden) ska utses. omfattas av fågeldirektivet som syftar till att bevara fågelarter som natur- ligt förekommer inom medlemsstaternas europeiska territorium. riktlinjer för jakt enligt fågeldirektivet gäller kraven på gynnsam bevarandestatus även fågelarterna i fågeldirektivet (Guidan- ce document on hunting under Council Directive 79/409/EEC). I art- och habitatdirektivets artikel 1 anges att en arts bevarandestatus är summan av de faktorer som påverkar arten och som på lång sikt kan påverka den naturliga utbredningen och antal djur hos dess populationer. Bevarandestatusen ska anses gynnsam när dels uppgifter om den be- rörda populationsutveckling visar att arten på lång sikt kommer att förbli en livskraftig del av sin livsmiljö, dels naturliga utbred- ningsområde varken minskar eller sannolikt kommer att minska inom en överskådlig framtid, dels det finns, och sannolikt kommer att finnas, en tillräckligt stor livsmiljö för att populationer ska behållas på lång Uttrycket gynnsam bevarandestatus är infört i flera svenska författ- ningar artskyddsförordningen (2007:845), förordningen (1998:1252) om områdesskydd enligt m.m., jaktförordningen (1987:905) och förordningen (2007:667) om allvarliga miljöskador. Enligt direktivets artikel 17 ska medlemsstaterna rappor- tera till om genomförandet av de åtgärder som vidta- gits till följd av direktivet. Kraven på rapporteringen har efterhand ökats och innefattar bland annat bedömning av bevarandestatusen för samtliga arter förtecknade i bilagorna II, IV och V till direktivet. Som vägledning till medlemsländerna har riktlinjer tagits fram, dels för bedömning och rapportering enligt artikel 17, dels för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå. Riktlinjer för bedömning och rapportering riktlinjer för bedömning och rapportering enligt arti- kel 17 i art- och habitatdirektivet syftar till att säkerställa att medlems- staterna harmoniserar rapporteringen, vilket kommer att möjliggöra en bättre sammanställning och analys på EU-nivå av de uppgifter som läm- nats (Assessment and reporting under Article 17 of the Habitats Directive, Explanatory Notes & Guidelines for the period 20072012, Final version 2011, European Commission). Enligt riktlinjerna är referensvärden för populationsstorlek och utbred- ningsområde centrala för bedömningen av om en art eller en naturtyp har gynnsam bevarandestatus. Medlemsstaterna ska identifiera referensvär- den och använda dessa för att utvärdera om nuvarande populationsstorlek och utbredning är tillräckligt stora för att en arts bevarandestatus ska bedömas som gynnsam eller ogynnsam. Riktlinjerna anger att referens- värden bör baseras på vetenskapliga grunder och att värdena kan komma att ändras mellan rapporteringsperioderna. Referensvärdena måste vara minst lika stora som de värden som fanns när direktivet trädde i kraft. För del innebär det de populationsstorlekar och utbredningsom- råden som gällde för varg, björn, järv och lodjur . Referensvärdet för populationsstorlek är den storlek på population som bedöms vara det minimum som är nödvändigt för att på lång sikt säkerställa livskraft. riktlinjer anger att följande bakgrundsinformation är användbar för att uppskatta referensvärdet för populationsstorlek: his- torisk förekomst och hur vanlig arten varit (och skälen till förändring), potentiell utbredning, biologiska och ekologiska förhållanden, migra- tionsmönster och spridningsvägar, genflöde och genetisk variation samt att populationen är tillräckligt stor för att klara naturliga fluktuationer och ge en sund populationsstruktur. Referensvärdet för populationsstorlek bör baseras på ekologi och genetik. Om en sårbarhetsanalys för att beräkna minsta livskraftiga population för arten är genomförd, kan den användas som stöd för att definiera referensvärdet för populationsstorleken. Enligt riktlinjerna är minsta livskraftiga population för en art per definition alltid lägre än refe- rensvärdet för populationsstorlek. Referensvärdet för utbredningsområde är det geografiska område som rymmer hela ekologiska variation inom en given biogeografisk region och som är tillräckligt stor för att tillåta den långsiktiga överlevna- den av arten. riktlinjer anger att följande bakgrundsinformation är användbar för att uppskatta referensvärdet för utbredningsområde: nuvarande utbredning, potentiell utbredning (inklusive fysiska och ekolo- giska förhållanden), historisk utbredning (och skälen till förändring), yta som krävs för en livskraftig population (inklusive överväganden om för- bindelse med andra populationer och in- och utvandring) samt variation inklusive genetik. Riktlinjerna noterar att referensvärde för utbredningsområde inte nöd- vändigtvis är lika med potentiella utbredningsområde. I normal- fallet är referensvärdet mindre. För vissa arter som historiskt har haft en större utbredning än är det inte nödvändigt att de återetablerar sig i hela det historiska utbredningsområdet för att nå referensvärdet, om deras långsiktiga överlevnad ändå kan säkerställas. Riktlinjer för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå har tagit fram särskilda riktlinjer för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå mot bakgrund av att det är svårt för enskilda medlemsländer att nå upp till de krav som art- och habitatdirek- tivet ställer när det gäller arter med låga populationstätheter och gräns- överskridande populationer (ment Plans for Large Carnivores, 2008, A Large Carnivore Initiative for Europe, Report prepared for Commission och Note to for Large Carni- vores, European Commission, DG Environment, 01.07.2008). Riktlinjerna tar sin utgångspunkt i art- och habitatdirektivet och i rikt- linjerna för bedömning och rapportering enligt artikel 17 i direktivet. Må- let är att riktlinjerna ska ligga i linje med , Bonnkon- ventionen, konventionen om biologisk mångfald och Internationella naturvårdsunionens procedurer för rödlistning av arter. Riktlinjerna för förvaltning av stora rovdjur föreslår att referensvärde för populationsstorlek definieras som summan av följande kriterier: Po- pulationen måste vara minst lika stor som när art- och habitatdirektivet trädde i kraft, populationen måste vara minst lika stor som minsta livs- kraftiga population (och helst mycket större), definierat genom Interna- naturvårdsunionens kriterium E (en utdöenderisk baserad på en kvantitativ sårbarhetsanalys med mindre än 10 procents utdöenderisk ) eller kriterium D (antalet könsmogna individer), och popu- lationens status måste övervakas med en lämplig metod. Riktlinjerna anger vidare att där kunskap finns är det lämpligt att göra sårbarhetsanalyser för att beräkna minsta livskraftiga population. I riktlinjerna för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå finns konkreta rekommendationer för en mätbar och operativ definition av gynnsam bevarandestatus som bygger på vetenskaplig stringens, realis- tiska förväntningar och befintliga ramar i art- och habitatdirektivet. population kan enligt riktlinjerna anses ha uppnått gynnsam bevarande- status om den uppfyller samtliga av följande åtta kriterier: (1) Övervak- ningsdata visar att populationsstorleken är stabil eller ökande. (2) Ut- bredningsområdet för arten är stabilt eller ökande. (3) Livsmiljöns mängd och kvalitet är tillräcklig och kommer att fortsätta att vara så. (4) Popu- lationens storlek och utbredningsområde är lika eller större än när art- och habitatdirektivet trädde i kraft för . (5) Referensvärdet för gynnsam bevarandestatus när det gäller popula- tionsstorlek har nåtts. (6) Arten förekommer inom hela det utbrednings- område som angetts som referensvärde. (7) Det finns förbindelse inom och mellan populationer åtminstone en genetiskt effektiv invandrare per generation. (8) Det finns ett robust övervakningsprogram. När det gäller förbindelse mellan populationer anger riktlinjerna som en tumregel att utbyte med minst en effektiv genetiskt migrerande indi- vid per generation kan användas som en kvantifiering av den minsta kon- takten som krävs för att förebygga inavel, även om högre takt av migra- tionen behövs för att uppnå betydande demografiska effekter. redovisade i delbetänkandet Rovdju- rens bevarandestatus (SOU 2011:37) sina förslag till referensvärden för populationsstorlekar för varg, björn, järv och lodjur. Utredningen base- rade värdena framför allt på äldre sårbarhetsanalyser, tumregeln om effektiv populationsstorlek och användande av kriterier i enlighet med rödlistan. genomförde dock inga egna sårbarhets- analyser. Regeringen beslutade att ge i upp- drag att redovisa sårbarhetsanalyser som tydliggör minsta livskraftiga population för varg, björn, järv och lodjur baserade på Internationella naturvårdsunionens kriterium E (en utdöenderisk baserad på en kvanti- tativ sårbarhetsanalys med mindre än 10 procents utdöenderisk ). Analyserna skulle bygga på senaste dokumenterade kunskaper om arternas populationer. redovisade sårbarhetsanalysen för varg och för björn, järv och lodjur . Natur- vårdsverket redovisade en komplettering till sårbarhets- analysen för varg med de genetiska aspekterna. Skälen för regeringens bedömning Mot den angivna bakgrunden finns det ett tillräckligt underlagsmaterial för att bestämma referensvärden för populationsstorlek och utbrednings- område i och bedöma bevarandestatusen för de stora rovdjuren. Uppfattningen delas av som i sitt betänkande Åtgärder för samexistens mellan människa och varg (SOU 2013:60) framhållit att de utredningar och uppdrag som har genomförts måste anses till- räckliga för att kunna ta ett väl avvägt beslut om gynnsam bevarande- status. Enligt kommittén är det helt och hållet ett nationellt beslut att avgöra vilken nivå på populationerna som ska utgöra gynnsam bevaran- destatus. Regeringen delar den uppfattningen. har i sitt slutbetänkande Mål för Rovdjuren (SOU 2012:22) gjort bedömningen att med tanke på de svårigheter som i flera 2012/13:191 år har funnits att hantera frågan om rovdjurens bevarandestatus kan det i ett övergångsskede behövas vägledande politiska beslut. Regeringen föreslår i avsnitt 8.28.6 att godkänner nya mål för populationerna av varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i som inkluderar referensvärden för populationsstorlek och utbrednings- område. Regeringen gör i avsnitten även en bedömning av bevarandesta- tusen utifrån båda riktlinjer. Efter be- handling av frågan bör genomföra en revidering av för- valtningsplanerna för varg, björn, järv, lodjur och kungsörn. För förslagen till referensvärde för populationsstorlek har regeringen valt att utgå från redovisningar i uppdragen om sårbar- hetsanalyser. För björn, järv och lodjur har även redo- visat nivåer som innebär en halverad utdöenderisk (mindre än 5 procents utdöenderisk ) jämfört med den minsta livskraftiga populatio- nen och hänsyn tagen till risker för sällsynta katastrofer som kan drabba populationen. Dessa nivåer på populationerna är mycket större än arter- nas minsta livskraftiga population och regeringen bedömer att en sådan halverad utdöenderisk är att likställa med referensvärdena för popula- tionsstorlek för gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirekti- vet. När det gäller varg, där motsvarande nivåer saknas, utgår regeringen från riktlinjerna som anger att referensvärdet definieras utifrån att popu- lationen måste vara minst lika stor (och helst mycket större) som den minsta livskraftiga populationen, vilken är 100 vargar. har föreslagit att referensvärdet för vargens popula- tionsstorlek när det gäller gynnsam bevarandestatus uttrycks som ett intervall. Flera remissinstanser har instämt i kommitténs förslag. Rege- ringen delar kommitténs bedömning och anser att det är lämpligt att riks- dagen beslutar om ett intervall för referensvärdet för var och en av arter- na varg, björn, järv och lodjur. För björn och lodjur som har större populationer bör intervallet vara 300 individer. För varg och järv, vars populationer är mindre än björn och lodjur, bör intervallet vara 100 individer. Inom detta intervall ligger referensvärdet för gynnsam beva- randestatus. Efter behandling av frågan bör slutföra rapporteringen av gynnsam bevarandestatus enligt artikel 17 i art- och habitatdirektivet och i enlighet med gällande regler ange bedöm- ningen av var referensvärdet ligger inom de föreslagna intervallen. Referensvärdet för gynnsam bevarandestatus får sedan inte underskridas. De mål som har beslutat i fråga om de stora rovdju- ren bör ersättas med de mål som föreslås i avsnitt 8.28.6. Regeringens förslag: Målen för vargstammen i är att vargens referensvärde för gynnsam bevarandestatus när det gäl- ler populationen i , med utgångspunkt i Skandulvs redovisning av minsta livskraftiga population om 100 individer, ska vara 170270 individer, att vargens referensvärde för gynnsam bevarandestatus när det gäl- ler utbredningsområdet i ska vara hela förutom den alpina regionen och , att vargstammens koncentration minskas där den är som tätast, att vargens förekomst i renskötselområdet i huvudsak ska begränsas till de områden där den gör minst skada, och att vargens förekomst i län med fäbodbruk, intensiv fårskötsel eller skärgårdar i huvudsak ska begränsas till de områden där den gör minst skada. förslag: Vargens referensvärde för populatio- nen i är minst 45 föryngringar motsvarande 450 individer (inklu- sive hälften av reviren på gränsen till ). Referensvärdet för utbred- ningsområdet i är hela den boreala regionen förutom . Det innebär inte att det behöver vara stationär förekomst inom hela om- rådet vilket bör till stor del gälla renskötselområdet inom den boreala regionen. Renskötselområdet måste dock räknas in i referensvärdet för att möjliggöra invandring av vargar österifrån. Det finns inte ett naturligt un- derlag för etablering av varg i fjällen. Den alpina regionen räknas därför inte in i referensvärdet. Vargens bevarandestatus i är för närva- rande inte gynnsam. Det avgörande problemet, som behöver åtgärdas i ett första steg, är den mycket höga inavelsgraden i det skandinaviska be- ståndet. Det skandinaviska vargbeståndets genetiska utbyte med östliga vargbestånd måste förbättras för att en gynnsam bevarandestatus ska kunna uppnås. I ett andra steg, när inavelsgraden har sänkts, bör det skandinaviska vargbeståndet öka i storlek. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har kommen- terat vargens bevarandestatus har instämt i utredningens slutsats att be- varandestatusen inte är gynnsam. i har vänt sig emot hur uttrycket gynnsam bevarandestatus för varg används och anser att det måste finnas metoder att garantera vargens långsiktiga livs- kraft i en relativt liten population. anser att den svenska vargstammens bevarandestatus kraftigt har förbättrats , med minskad inavelsgrad, ökad genetisk variation och ökat antal för- yngringar , varför en ökning av vargstammen är omotiverad. Jä- garnas riksförbund menar att utredningens förslag på ett referensvärde av 450 vargar i redan är uppfyllt. och länsstyrelserna i , och Dal- arnas län delar utredningens förslag om referensvärdet 450 vargar. Na- turhistoriska , , , Vetenskapliga rådet för biologisk mångfald, i 2012/13:191 , , Svenska rovdjurs- föreningen och Världsnaturfonden anser att referensvärdet ska sättas högre och föredrar förslaget från utredningens internationella forskar- panel om en population av 700 vargar i . universitet och Artdatabanken anser att den svenska vargpopulationen bör uppnå en storlek om 1 2502 500 individer. bund, , , Hela ska leva, , Svenska jordägareför- bundet, , i och Sala, Sven- ljungagruppen, , LRF och Studiegrup- pen varg och landsbygdsboende anser att det föreslagna referensvärdet om 450 vargar är för högt. rensvärdet på 450 vargar och menar, med hänvisning till att EU-dom- stolen har godkänt en populationsstorlek på 250 vargar i samt till de sårbarhetsanalyser som gjorts, att 200 vargar uppfyller såväl internationella åtaganden som naturvetenskapliga minimikrav. Flera remissinstanser har instämt i utredningens förslag att referensvär- det för vargens utbredningsområde ska vara hela den boreala regionen. i län och anser att stationära vargar måste få förekomma i den boreala delen av renskötsel- Artdatabanken och anser att även den alpina regionen ska inräknas i referensområdet för utbredningsområdet. historiska , och Världsnaturfon- den välkomnar målet om att vargstammens förekomst i renskötselområ- det i huvudsak ska begränsas till de marker utanför åretruntmarkerna där den gör minst skada och har anfört att det förutsätter viss förekomst av varg i områdena. Enligt finns det ett naturligt underlag för etablering av varg i fjällen, men verket anser att potentiella konflikter med rennäringen gör det olämpligt med en etablering där. na i , och bedömer det som mycket komplicerat och kostsamt att finna utrymme för stationär varg- förekomst i vinterbeteslandet utanför rennäringens åretruntmarker. tinget anser att vargens förekomst i renskötselområdet i huvudsak ska be- gränsas till de områden utanför åretruntmarkerna där den gör minst ska- och menar att var- gens utbredningsområde i huvudsak ska ligga utanför hela renskötselom- menar att hela den boreala regionen in- klusive de boreala delarna av renskötselområdet är för stort. och i anser att det övergripande målet om att varg- förekomst ska begränsas vid områden där den gör mest skada bör gälla hela landet och inte bara renskötselområden. En klar majoritet av de remissinstanser som kommenterat den höga in- avelsgraden i vargstammen har instämt i utredningens förslag att det är ett problem som behöver åtgärdas. De remissinstanser som har kommen- terat förslaget är positiva till ett ökat genetiskt utbyte med vargpopula- tionen i och genom naturlig invandring. reförbundet anser att art- och habitatdirektivet inte anger en nivå för tillå- ten inavelsgrad varför man inte bör ange ett sådant mål för att nå gynn- förbund har föreslagit en målsättning om genflöde, dvs. östligt ursprung som invandrar per tidsenhet och reproducerar sig, med utgångspunkt i rovdjurslinjernas minimikrav om en genetisk invandrare önskar att diskussionen om inavel i den skandinaviska vargstammen avslutas genom en analys som visar hur mycket denna spelar in för gynnsamma bevarandestatus jämfört med andra faktorer. anser inte att varg- stammens inavel behöver åtgärdas akut och att det genetiska bortfallet är ett led i det naturliga urvalet och för anpassning till aktuellt livsrum. Länsstyrelserna i och , Svenska rovdjursfören- ingen, Världsnaturfonden och Djurens rätt anser att en fungerande pas- sage för vargar måste etableras genom norra . styrelserna i och , Vetenskapliga rådet för biologisk mångfald, , Svenska rov- djursföreningen och Världsnaturfonden anser att det är viktigt att den svenska vargpopulationen tillåts öka parallellt med en sänkning av Skälen för regeringens förslag Vargstammen i har haft en stark tillväxt och i genomsnitt ökat med . inventeringen visar att antalet vargar i uppgår till cirka 350 individer (inklusive gränsrevir). /12 beräknades varg- population till 30 vargar. Vidare har genetiken i vargstammen gradvis förbättrats, inavelskoeffi- cienten har minskat och den genetiska variationen har kommer att förbättras ytterligare till följd av de många avkommorna till de finsk-ryska vargarna som invandrade 2006 och 2007 samt den lyckade genetiska förstärkningen genom flytten av ett in- vandrat vargpar från till . föreslog att referensvärdet för varg i ska vara minst 450 individer. Utredningen genomförde dock ingen sårbar- hetsanalys utan baserade sitt värde bland annat på en äldre sårbarhets- Utredningen föreslog att man i ett första steg minskar inavels- graden och senare i ett andra steg utökar vargpopulationen. missinstanser är kritiska till förslaget. Regeringen konstaterar att utvecklingen sedan avgav sitt delbetänkande 2011 varit sådan att inavelsgraden minskat och vargpopulationen har ökat. redovisade en sårbarhetsanalys som tyd- liggör minsta livskraftiga population för varg. Analysen, som var fram- ställd av Skandulv, visade att utifrån kriteriet att populationens utdöen- derisk är , inklusive risken för sällsynta katastrofer, är den minsta livskraftiga populationen för varg i och Det har visat sig vara svårt att redovisa vetenskap- ligt hållbara data för att komplettera sårbarhetsanalysen med genetiska Skandulv har i en komplettering till sårbarhetsanalysen i okto- ber 2012 framhållit att kontakten med annan population, ju större desto bättre, är viktigare än populationsstorleken i sig. Som referensvärde får enligt art- och habitatdirektivet inte sättas ett lägre värde än när direktivet trädde i kraft, vilket för del innebär . uppskattas på basis av fältin- venteringar att det i fanns cirka 40 vargar. Referensvärdet ska således sättas högre än denna nivå. Enligt Europeiska kommissionens riktlinjer till artikel 17 i art- och ha- bitatdirektivet är minsta livskraftiga population för en art per definition alltid lägre än referensvärdet för populationsstorlek. I riktlinjerna för förvaltning av stora rovdjur anges att referensvärdet för populations- storleken måste vara minst lika stor (och helst mycket större) än minsta livskraftiga population, vilken är 100 vargar. Mot denna bakgrund bör referensvärdet för populationsstorleken för den svenska vargstammen vara 170270 individer. Det är mycket viktigt att den svenska vargstammen har fortsatt kontakt med den finsk-ryska stammen så att nya vargar vandrar in och därmed sprider sina gener i den svenska stammen.