prop · H003143 · 2013-04-05 00:00:00 — Bestämmelsen i 4 kap. 4 § innehåller bemyndigande att föreskriva om generellt förbud mot att använda viss arbetsprocess, arbetsmetod eller produkt. Enligt 4 kap. 5 § kan föreskrivas om skyldighet att ordna läkarundersökning eller vaccinering eller annan förebyggande 2012/13:143 behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller ska sysselsättas i visst arbete. Enligt 4 kap. 6 § kan det meddelas föreskrifter om förbud mot eller villkor för att visst slag av arbete utförs av den som tillhör en grupp som är speciellt mottaglig eller utsatt för en speciell risk t.ex. gravida och ammande arbetstagare. I 4 kap. 7 § finns det ett bemyndigande att meddela föreskrifter om förande av register vid läkarundersökningar. Enligt 4 kap. 8 § första stycket kan det föreskrivas om skyldighet att göra förhandsanmälan angående en planerad åtgärd som gäller byggnads- eller anläggningsarbete. Förhandsanmälan kan även krävas i andra fall t.ex. om användande av viss teknisk anordning eller visst farligt ämne. Enligt första stycket kan även föreskrivas om skyldighet i andra fall att göra anmälan eller lämna uppgifter till eller att förvara handlingar som har betydelse ur skyddssynpunkt. I andra stycket i samma paragraf finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter om skyldighet för den som låter uppföra byggnads- eller anläggningsarbete (byggherre) eller en byggarbetsmiljösamordnare att svara för arbetsmiljöplan och viss dokumentation. I samma stycke ges vidare möjlighet att också i övrigt meddela föreskrifter om skyldighet att upprätta handlingar som har betydelse från skyddssynpunkt. Enligt 4 kap. 9 § kan det föreskrivas om skyldighet för läkare att göra anmälan hos om sjukdom, som kan ha samband med arbete, och att lämna upplysningar och biträde till . Föreskrifter enligt nämnda lagrum genomdrivs endast genom att kan använda föreläggande eller förbud. I 4 kap. 10 § finns ett bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter, dvs. utöver vad som följer av tidigare bemyndiganden, om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön. Den materiella reglering av arbetsmiljön som finns , utgörs i huvudsak av föreskrifter från med stöd av detta bemyndigande. Som tidigare nämnts är dessa föreskrifter inte knutna till någon direkt sanktion utan att dessa följs säkerställs enbart genom föreläggande eller förbud. En precisering måste därför alltid ske på den enskilda arbetsplatsen. Konkretiseringen på arbetsplatsen kan ske i första hand genom frivillig samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare på arbetsstället (systematiskt arbetsmiljöarbete) eller, om myndigheten måste ingripa, genom att myndigheten preciserar de krav som ställs med stöd av föreskriften. Om tvång måste tillgripas använder myndigheten föreläggande eller förbud enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen. I 18 § arbetsmiljöförordningen anges omfattningen av föreskriftsrätt på grundval av bemyndigandena i 4 kap. I ett par fall har regeringen utnyttjat bemyndigandena som grund för bestämmelser i arbetsmiljöförordningen, t.ex. finns en regel i 2 § arbetsmiljöförordningen om att allvarliga olycksfall och tillbud ska anmälas till . Denna anmälningsskyldighet gäller jämsides med skyldigheten att anmäla arbetsskada till enligt lagstiftningen om arbetsskadeförsäkring. Av 18 § arbetsmiljöförordningen följer också att kan Prop. 2012/13:143 meddela verkställighetsföreskrifter till arbetsmiljölagen. bemyndigande avser inte materiell reglering av arbetsmiljön och har i praktiken ringa betydelse. Reglerna om minderåriga (personer ) finns i 5 kap. De kompletteras av föreskrifter från . Liknande regler har funnits . Bestämmelserna är till stor del styrda av internationell reglering, framför allt konvention om minimiålder för tillträde till arbete. Lagen innehåller en åldersgräns som innebär att när en minderårig fullgjort sin obligatoriska skolplikt och därtill fyller under kalenderåret, är de flesta normala jobb tillåtna. I föreskrifter från finns dock en uppräkning av särskilt riskabla arbeten som inte är tillåtna förrän man fyllt . För dem som inte uppnått åldersgränsen för normalt arbete finns ett generellt undantag i lagen som tillåter att den som fyllt utför lätt och ofarligt arbete. För dem som är kan i föreskrifter medge preciserade undantag för mycket lätt arbete som det skulle vålla särskilda tillämpningsproblem att förbjuda. Närmare villkor för arbete av dem som är kan meddelas i form av föreskrifter. Föreskrifter kan vidare meddelas angående register vid läkarundersökning och beträffande arbetstiden för minderåriga. De nu nämnda lagbestämmelserna och föreskrifterna är kopplade till direkt straffsanktion. utövar tillsyn över att arbetsmiljölagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen följs. Verket har rätt till tillträde till ett arbetsställe liksom till att få upplysningar, handlingar och prov och påkalla undersökningar som behövs för tillsynen. ska lämna den handräckning som behövs för tillsynen. Enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen får om det behövs meddela förelägganden eller förbud gentemot dem som har skyddsansvar enligt arbetsmiljölagen. Förelägganden eller förbud kan riktas mot en fysisk eller juridisk person. De kan förenas med vite. När vite sätts ut ska det enligt lagen om viten fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå vederbörande att följa föreläggandet. Vitet kan fastställas som ett fast belopp eller som löpande vite. Vite kan riktas mot både fysiska och juridiska personer. Frågor om utdömande av viten prövas i första instans av förvaltningsrätt på ansökan av . kan alltså välja mellan att sätta ut vite och att meddela föreläggande eller förbud utan vite. Har vite inte satts ut inträder istället straffsanktion enligt 8 kap. 1 § arbetsmiljölagen. Om vite har satts ut kan det å andra sidan inte dömas till straff. 2012/13:143 Om någon inte följer ett föreläggande har möjlighet att besluta att rättelse ska ske på dennes bekostnad. Ett föreläggande som innebär ett användningsförbud kan kombineras med ett beslut om försegling eller annan avstängning av en anläggning, ett utrymme eller en anordning. När det gäller olika slag av produkter som säljs eller på annat sätt kommer ut på marknaden och som kan användas på arbetsplatser, kan ålägga den ansvarige att återkalla produkten eller lämna varningsinformation. Enligt 8 kap. 1 § arbetsmiljölagen döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreläggande eller förbud enligt 7 kap. 7 § till böter eller fängelse i högst . Detta gäller inte om föreläggandet eller förbudet har förenats med vite. Av 8 kap. 2 § följer att den som bryter mot någon föreskrift som har meddelats enligt bemyndigandena i 4 kap. 18 §§ eller 5 kap., kan dömas till böter. Detsamma gäller för den som lämnar oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt när tillsynsmyndigheten har begärt upplysningar, handlingar eller prov eller begärt undersökningar enligt sjunde kapitlet. Likaledes kan det leda till bötesstraff att utan giltigt skäl ta bort en skyddsanordning eller sätta den ur bruk. Det är inte är möjligt att döma till straff enligt denna paragraf om det har utfärdats en föreskrift om sanktionsavgift för överträdelsen. Enligt 8 kap. 5 § får regeringen eller, efter regeringens bestämmande, föreskriva att en sanktionsavgift ska betalas om överträdelse har skett av en föreskrift som meddelats med stöd av ett bemyndigande i 4 kap. 13 eller 8 § första stycket. I arbetsmiljöförordningen lämnas befogenheten över till . Avgiften ska betalas även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Det ska anges i föreskriften hur avgiften beräknas för olika slag av överträdelser. Avgiftsbeloppet ska kunna fastställas direkt med ledning av den angivna beräkningsgrunden och det ska vara lägst 1 000 och högst . Avgiften ska påföras den fysiska eller juridiska person som drev den verksamhet där överträdelsen skedde. Avgiften får jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att tillämpa den angivna beräkningsgrunden. Frågor om påförande av sanktionsavgift prövas av förvaltningsrätten efter ansökan av . Påförande av sanktionsavgift får också prövas av genom avgiftsföreläggande. Den som antas ha gjort sig skyldig till en överträdelse föreläggs då avgiften till godkännande eller . Om föreläggandet godtas gäller det som lagakraftvunnet avgörande av domstol. I 8 kap. 4 § arbetsmiljölagen finns en bestämmelse om förverkande av en anordning eller ett ämne eller av motsvarande värde. Förverkande kan användas i kombination med straff om anordningen eller ämnet använts i strid mot ett förbud i en föreskrift eller ett föreläggande. Företagsbot är en annan rättsverkan av brott som under vissa förutsättningar enligt 36 kap. 7 § kan åläggas en näringsidkare för ett brott som har begåtts i näringsverksamhet, t.ex. brott mot straffsanktionerade regler i arbetsmiljölagen eller i Arbetsmiljö- Prop. 2012/13:143 verkets föreskrifter. Företagsbot kan bli aktuell bara om det har begåtts ett brott, dvs. samtliga rekvisit i en straffbestämmelse, t.ex. uppsåt eller oaktsamhet, måste alltså vara uppfyllda. Vidare krävs det att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brott eller att brottet har begåtts av en person i en tjänsteställning som är förenad med visst ansvar. Företagsbot ska fastställas till lägst och högst . Om ett brott som kan leda till talan om företagsbot har begåtts av oaktsamhet och inte kan antas leda till annan påföljd än böter får individuellt ansvar utkrävas endast om det är påkallat ur allmän synpunkt. Arbetsmiljölagens sanktionssystem kompletteras av en bestämmelse i 3 kap. 10 § om arbetsmiljöbrott. Enligt bestämmelsen kan den, som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt arbetsmiljölagen och arbetsmiljöföreskrifterna, dömas för arbetsmiljöbrott, om det leder till att någon avlider, skadas eller utsätts för fara. beslut i enskilda fall, t.ex. om föreläggande eller förbud, får enligt 9 kap. 2 § överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. I fråga om rätt att överklaga gäller förvaltningsprocesslagens (1971:291) regel om tvåpartsprocess (7 a §), enligt vilken den förvaltningsmyndighet som först beslutat i saken är motpart till en enskild klagande och därmed också får rätt att överklaga ett domstolsavgörande som går myndigheten emot. För att ta till vara arbetstagarnas intressen i ärenden enligt arbetsmiljölagen får överklagande också göras av ett huvudskyddsombud eller, om något sådant ombud inte finns, av ett annat skyddsombud. Om det inte finns något skyddsombud får överklagande göras av en arbetstagarorganisation i den mån saken rör medlemmarnas intressen. Normalt gäller ett överklagat beslut inte förrän ett lagakraftvunnet avgörande erhållits. Enligt 9 kap 5 § arbetsmiljölagen kan emellertid besluta att ett föreläggande, förbud eller annat beslut ska gälla , även om det överklagas. Det ursprungliga beslutet gäller då som överklagandet prövas. Arbetstidslagen (1982:673) trädde i kraft och är huvudförfattning när det gäller arbetstidens längd och förläggning. När det gäller minderåriga gäller utöver arbetstidslagen särskilda bestämmelser om arbetstid som meddelats med stöd 5 kap. 5 § arbetsmiljölagen. Arbetstidslagen gäller i princip för alla arbetstagare. enligt 2 § för arbete som utförs utanför arbetsgivarens kontroll och för 2012/13:143 arbete av arbetstagare i särskild förtroendeställning. Vidare undantas arbete i arbetsgivarens hushåll, fartygsarbete och arbete som omfattas av lagen (2005:395) om arbetstid vid visst vägtransportarbete. Undantag för vissa bestämmelser gäller vidare när lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget eller lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik är tillämplig. Lagen innehåller bestämmelser om ordinarie arbetstid (5 §), jourtid (6 §), övertid (7 och 8 §§), nödfallsövertid (9 §), mertid vid deltidsanställning (10 §), sammanlagd arbetstid (10 a §), arbetstidens förläggning (1214 §§), raster (15 och 16 §§) och arbetspauser (17 §). Enligt 11 § ska arbetsgivare föra anteckningar om jourtid, övertid och mertid. I andra stycket i paragrafen bemyndigas regeringen eller, efter regeringens bestämmande, , att meddela föreskrifter om hur sådana anteckningar ska föras. I 1 § arbetstidsförordningen (1982:901) bemyndigas att meddela sådana föreskrifter. Liksom i arbetsmiljölagen finns det ett bemyndigande för verket att meddela verkställighetsföreskrifter, som dock har ringa betydelse. Arbetstidslagen är dispositiv. Det innebär att det genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av central arbetstagarorganisation får göras undantag antingen från lagen i dess helhet eller från vissa angivna bestämmelser. En arbetsgivare som inte fullgör sina förpliktelser enligt ett sådant kollektivavtal kan drabbas av skadestånd. Lagen innehåller en s.k. EU-spärr som innebär att undantag genom kollektivavtal endast får göras under förutsättning att man fortfarande uppfyller de villkor som följer av EU:s arbetstidsdirektiv (2003/88/EG). Ett kollektivavtal om arbetstid är därför ogiltigt i den utsträckning det innebär mindre förmånliga villkor än som följer av direktivet. För större delen av den svenska arbetsmarknaden gäller att kollektivavtal helt eller delvis har ersatt arbetstidslagens bestämmelser. Kan kollektivavtal inte träffas kan meddela dispens enligt 19 § från vissa av lagens bestämmelser. Inte heller ett dispensbeslut av får innebära att EU-spärren överträds. I den mån arbetstidslagen inte har ersatts av kollektivavtal så har tillsyn över att lagen och de föreskrifter som finns med stöd av lagen följs. På motsvarande sätt som enligt arbetsmiljölagen kan enligt 22 § arbetstidslagen meddela förelägganden eller förbud. Förelägganden eller förbud kan förenas med vite. Arbetsgivare som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett föreläggande eller förbud som inte har förenats med vite döms enligt 23 § till böter eller fängelse i högst . Av 24 § framgår vilka överträdelser i lagen som är direkt straffsanktionerade, givetvis under förutsättning att lagen inte har avtalats bort. Straffsanktionen, som är böter, gäller för samtliga materiella regler om arbetstiden utom beträffande pauser (17 §) och arbetstiden för nattarbetande (13 a §). Dessutom är det direkt straffsanktionerat för arbetsgivare att lämna Prop. 2012/13:143 oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt då begärt upplysningar eller handlingar. I 26 och 27 §§ finns det bestämmelser om övertidsavgifter. Om en arbetsgivare har överträtt bestämmelserna om allmän övertid eller nödfallsövertid i 8 och 9 §§ utgår en övertidsavgift. Avgiften tas ut av den fysiska eller juridiska person som utövar den verksamhet i vilken överträdelsen har begåtts. Det fordras inte att överträdelsen har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet för att avgiften ska kunna utgå. Övertidsavgiften utgör en procent av det basbelopp enligt 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, som gällde då överträdelsen begicks, beräknat för varje timme otillåten övertid och för varje arbetstagare som har anlitats i strid mot reglerna. Avgiften kan jämkas eller efterges om det föreligger särskilda omständigheter. Frågor om övertidsavgift prövas av allmän domstol och ansökan görs av allmän åklagare. beslut om föreläggande, förbud eller dispens får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Liksom i fråga om arbetsmiljölagen kan överklagande göras av skyddsombud eller arbetstagarorganisation. 3.3Lagen om arbetstid m.m. i husligt arbete Lagen (1970:943) om arbetstid m.m. i husligt arbete gäller arbete som en arbetstagare utför i arbetsgivarens hushåll. Den gäller inte om arbetstagaren är medlem av arbetsgivarens familj utom i det fall arbetstagaren är personlig assistent enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. Genom en lagändring 2008 blev arbetsmiljölagen tillämplig även på arbete i arbetsgivarens hushåll. tillsyn omfattar bestämmelserna om ordinarie arbetstid, övertid, förande av anteckningar om övertid och nattvila i 24, 6 och 9 §§. kan använda föreläggande, som dock inte kan förenas med vite. Enligt 19 § är det straffsanktionerat med böter att inte följa ett föreläggande eller att lämna oriktig eller vilseledande uppgift i anteckningar om övertid. 3.4Lagen om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget Lagen (2005:426) om arbetstid m.m. för flygpersonal inom civilflyget innehåller bestämmelser om årsarbetstiden (4 §) och om lediga dagar på stationeringsorten (5 §) för flygpersonal inom civilflyget. Bestämmelserna är dispositiva. I övriga avseenden gäller arbetstidslagen för sådan personal. Transportstyrelsen ska se till att lagen följs. Myndigheten får meddela förelägganden eller förbud som kan förenas med vite. Brott mot föreläggande eller förbud utan vite kan leda till böter eller fängelse i 2012/13:143 högst Det är straffbelagt med böter att anlita en arbetstagare i strid mot bestämmelsen om årsarbetstid. 3.5Lagen om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik Lagen (2008:475) om kör- och vilotid vid internationell järnvägstrafik innehåller bestämmelser om dygnsvila (69 §§), veckovila (1113 §§), rast (1417 §§), körtid (1819 §§) och tjänstgöringslista (20 §) för arbetstagare som ingår i tågpersonalen i gränsöverskridande s.k. driftskompatibel trafik. Regeringen får enligt 9 § andra stycket meddela ytterligare föreskrifter om dygnsvila utanför bostaden. Reglerna är dispositiva i vissa avseenden. Tranportstyrelsen är tillsynsmyndighet och får enligt 25 § meddela förelägganden eller förbud som kan förenas vid vite. Brott mot föreläggande eller förbud utan vite kan leda till böter eller fängelse i högst . I 27 § stadgas bötesstraff för den som bryter mot reglerna om dygnsvila, veckovila, arbetstagarens körtid eller tjänstgöringslista eller som lämnat oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt då Transportstyrelsen begärt upplysningar eller handlingar. 4.1Ett effektivare sanktionssystem med sanktionsavgifter i stället för straff Regeringens förslag: Sanktionsavgifter ska ersätta straff som sanktion för överträdelser av vissa föreskrifter som har meddelats med stöd av arbetsmiljölagen och överträdelser av vissa bestämmelser i arbetstidslagarna. 2012/13:143 finns alltså en möjlighet för att för föreskrifter meddelade med stöd av nu nämnda lagrum, välja om det för en överträdelse ska föreskrivas straffsanktion eller sanktionsavgift. För föreskrifter som utfärdats med stöd av 4 kap. 47 §§ och andra stycket i 8 § arbetsmiljölagen gäller alltså att överträdelser är direkt straffsanktionerade enligt 8 kap. 2 § och någon möjlighet för att föreskriva sanktionsavgift i dessa fall finns inte . Beträffande föreskrifter som kräver precisering på den enskilda arbetsplatsen inträder ett straffhot i de flesta fall inte förrän i det enskilda fallet har meddelat ett föreläggande eller förbud. Samtliga föreskrifter i arbetsmiljölagen kan genomdrivas med förelägganden eller förbud, även de som är direkt straffsanktionerade. Den som bryter mot ett föreläggande eller förbud döms enligt 8 kap. 1 § arbetsmiljölagen till böter eller fängelse i högst . Detta gäller dock inte om föreläggandet eller förbudet har förenats med vite. Även överträdelser av arbetstidslagarna är straffsanktionerade. Av respektive lag framgår vilka överträdelser som kan leda till böter. På samma sätt som gäller enligt arbetsmiljölagen kan tillsynsmyndigheten utfärda förelägganden och förbud som, om de överträds, kan leda till straff under förutsättning att de inte förenats med vite. Enligt arbetstidslagen kan övertidsavgift följa som sanktion för vissa i lagen angivna överträdelser. Regeringen har i propositionen Ett effektivare brottmålsförfarande (prop. 1994/95:23) uttalat att kriminalisering som metod för att hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Regeringen har tillsatt en särskild utredning som ska kartlägga det straffsanktionerade området och ta ställning till vissa principiella frågor på området (dir. 2011:31). Utredaren ska bl.a. kartlägga det straffsanktionerade områdets utveckling sedan ikraftträdande samt områdets nuvarande omfattning och struktur, analysera och ta ställning till vilka kriterier som bör gälla för att kriminalisering ska anses vara befogad, och analysera om det går att vara mer återhållsam med användningen av straffrätt på olika områden, främst inom specialstraffrätten, och hur detta i så fall bör uppnås samt peka ut sådana områden och metoder. Uppdraget ska redovisas . Det är alltjämt regeringens uppfattning att kriminalisering som metod för att försöka hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med försiktighet. Ett skäl till det är att en alltför omfattande kriminalisering riskerar att undergräva straffsystemets brottsavhållande verkan, särskilt om rättsväsendet inte kan beivra alla brott på ett effektivt sätt. Som utgångspunkter ska gälla att kriminalisering bör ske med återhållsamhet och endast användas när metoden framstår som den mest effektiva för att motverka det oönskade beteendet. Omkring 130 bestämmelser av de föreskrifter som har utfärdat med stöd av 4 kap. 18 §§ eller 5 kap. 2 § eller 3 § arbetsmiljölagen, är direkt straffsanktionerade. Vid misstanke om brott mot arbetsmiljölagen gör en åtalsanmälan. De flesta anmälningar om brott slutar med ett beslut som innebär att ärendet läggs ner. Endast ca en fjärdedel av de anmälningar till åklagare som görs leder till lagföring. Det är än mer ovanligt att anmälningar leder till straff. Antalet åtalsanmälningar när det gäller brott mot arbetsmiljölagen är således relativt lågt och en stor del av anmälningarna leder inte till någon lagföring. Utredningen har mot bakgrund av detta dragit slutsatsen att straffsanktionen generellt sett är en ineffektiv sanktion när det gäller brott mot arbetsmiljölagen. LO har påpekat att det straffrättsliga förfarandet är långsamt och bötesstraffen låga. Regeringen anser att dessa förhållanden bidrar till att sanktionssystemet av den enskilde kan uppfattas som oförutsägbart och godtyckligt. Regeringen anser mot denna bakgrund att det kan ifrågasättas om straffbelagda regler på arbetsmiljö- och arbetstidsområdet är den mest effektiva och lämpliga metoden för att säkerställa att reglerna följs. Det bör därför, utifrån de utgångspunkter som nämnts ovan, övervägas i vilken utsträckning arbetsmiljö- och arbetstidsområdet ska vara kriminaliserat. En ökad användning av sanktionsavgifter blir mer effektivt Ett sätt att åstadkomma en avkriminalisering är att ersätta ett straff med en administrativ sanktionsavgift. Regeringen har behandlat frågan om när sanktionsavgifter bör användas och hur de bör vara utformade för att uppfylla rimliga krav på effektivitet och rättssäkerhet i förarbetena till bestämmelsen om förverkande i 36 kap. 4 § , propositionen om ändring i (ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet) 1981/82:142, bet. 1981/82:JuU53, rskr. 1981/82:328. Regeringen angav i detta sammanhang att sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga i fall där regelöverträdelser är särskilt frekventa eller där det föreligger speciella svårigheter att beräkna storleken på den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. Andra fall kan vara sådana där den ekonomiska fördelen av en isolerad överträdelse genomsnittligt sett kan bedömas som låg, som samhällets behov av skydd på det aktuella området är framträdande. Vidare uttalade regeringen att sanktionsavgifter borde få förekomma endast inom speciella klart avgränsade rättsområden. Det skulle vidare vara möjligt att förutse hur stor avgiften ska bli i det enskilda fallet. Det berodde enligt regeringen på det aktuella rättsområdets natur, om uppsåt eller oaktsamhet skulle förutsättas för avgiftsskyldighet eller om denna skyldighet skulle bygga på strikt ansvar.