prop · H00372 · 2013-03-07 00:00:00 — Enligt artikel 24 i förordningen ska den centrala motpartens behöriga myndighet eller annan myndighet utan onödigt dröjsmål underrätta , tillsyns- kollegiet, berörda ECBS-medlemmar och andra berörda myndigheter om krissituationer som berör en central motpart, inklusive utvecklingar på finansmarknader, som kan inverka negativt på marknadens likviditet och det finansiella systemets stabilitet i någon av de medlemsstater där den centrala motparten eller någon av dess clearingmedlemmar är etablerad. Regeringens bedömning: Det informationsutbyte som EU-förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister föreskriver kan komma till stånd inom ramen för gällande svensk rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: riksbank efterfrågar att det klargörs med stöd av vilka bestämmelser som och andra som kan beröras av förordningen får lämna information till svenska och utländska myndigheter och med stöd av vilka bestämmelser som m.fl. kan uppfylla den tystnadsplikt som följer av förordningen. Skälen för regeringens bedömning: De behöriga myndigheterna, och andra relevanta myndigheter ska utan onödigt dröjsmål förse varandra med den information som krävs för att de ska kunna utföra sina uppgifter enligt förordningen (artikel 84.1). Behöriga myndigheter ska vidare lämna information till berörda ECBS-medlemmar om sådan information som är relevant för fullgörande av dessas uppdrag (arti- kel 84.3). ska underrätta och samråda med den behöriga myndigheten före registreringen av transaktionsregister (artikel 57.1). riga myndigheten ska utbyta all information som är nödvändig för registrering av transaktionsregistret samt för att kunna fullgöra sitt övervakningsuppdrag (artikel 57.2). Som huvudregel gäller tystnadsplikt och sekretess avseende informa- tion som utbyts mellan , de behöriga myndigheterna och berörda centralbanker (artikel 83). Informationen får dock lämnas ut om det finns ett uttryckligt medgivande eller om så krävs med anledning av ett admi- nistrativt eller rättsligt förfarande. Av artikel 83 i förordningen följer tystnadsplikt för personer som på olika sätt är knutna till bl.a. den behöriga myndigheten. tystnadsplikt följer av 2 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) (i det följande benämnd OSL). gäller ett förbud mot att röja eller utnyttja sekretessbelagd uppgift både för myndigheten där uppgiften är sekretessbelagd och för personer som fått kännedom om uppgiften genom att för det allmännas räkning delta i myndighetens verksamhet på grund av anställning eller uppdrag hos myndigheten, tjänsteplikt eller annan liknande grund. Beträffande möjlighet att lämna ut uppgifter till utländska myndigheter kan det inledningsvis konstateras att det kan komma att handla om uppgifter som omfattas av sekretess enligt 30 kap. 4 eller 6 § OSL. En svensk myndighets möjlighet att lämna ut sekretess- belagda uppgifter till en utländsk myndighet regleras i 8 kap. 3 § OSL. Uppgift som är sekretessbelagd enligt OSL får enligt bestämmelsen inte lämnas ut till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation i andra fall än då utlämnandet sker i enlighet med föreskrift i lag eller förordning eller då uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. föreskrift i en EU-förordning är att jämställa med en föreskrift i lag eller förordning (jfr prop. 1998/99:18 s. 41 och prop. 1999/2000:126 s. 160 och 283). Bestämmelsen ger som regeringen konstaterat i flera tidigare goda möjligheter att i sitt arbete lämna ut handlingar och uppgifter till behöriga utländska myndigheter (se bl.a. prop. 2011/12:40 s. 20, prop. 2009/10:217 s. 27 f. och prop. 2006/07:5 s. 350). Beträffande möjligheter att hämta in information och bibehålla eventuell sekretess gäller följande. Enligt 30 kap. 7 § första stycket första meningen OSL gäller sekretess hos en statlig myndighet i verksamhet som avser bl.a. tillsyn, övervakning och kontroll på finans- marknadsområdet, i den utsträckning har godkänt avtal om detta med en annan stat eller en mellanfolklig organisation, för sådan uppgift om affärs- eller driftförhållanden och ekonomiska eller person- liga förhållanden som myndigheten har fått enligt avtalet. avtal anses ingå bl.a. rättsakter som gäller till följd av medlem- skap i EU, dvs. anslutningsfördragen, förordningar och direktiv som ut- färdas av EU:s institutioner (se bl.a. prop. 2006/07:110 s. 38 och 41 och RÅ 2007 ref. 45). Sekretess gäller därmed för information som Finans- inspektionen tar emot och som inte får lämnas ut enligt förordningen. har efterfrågat att det klargörs med stöd av vilka Prop. 2012/13:72 bestämmelser som bl.a. får lämna information till svenska och utländska myndigheter och med stöd av vilka bestämmelser som m.fl. kan uppfylla den tystnadsplikt som följer av förord- ningen. Regeringen anser härvid att bedömningen ovan när det gäller möjligheten att lämna ut uppgifter samt hämta in uppgifter och bibehålla eventuell sekretess är giltig även beträffande andra myndigheter än i den mån de omfattas av kraven i förordningen. Sammantaget görs den bedömningen att det informationsutbyte som förordningen föreskriver kan komma till stånd inom ramen för gällande svensk rätt. Vidare görs bedömningen att det inte behövs någon bestämmelse i den nya lagen som reglerar informationsutbytet med andra behöriga eller relevanta myndigheter och med . Att har en förpliktelse att samarbeta med dem följer redan av förordningen. För att övervakning enligt den nya lagen ska få samma sekretesskydd som annan övervakning på finansmarknadsområdet krävs dock en ändring i 30 kap. 6 § OSL. Denna fråga behandlas i avsnitt 6. Regeringens bedömning: Bestämmelserna om inrättande av och sam- arbete inom tillsynskollegiet i EU-förordningen om OTC-derivat, cent- rala motparter och transaktionsregister innebär inte att förvaltningsupp- gifter som innefattar myndighetsutövning förs över till utländska organ. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att regeringen bör lämna ett bemyndigande i en förordning för inspektionen att ingå inter- nationella överenskommelser om att inrätta ett tillsynskollegium eller avge de yttranden som ges av kollegiet. Även riksbank kommer att ingå i olika tillsynskollegier och efterfrågar en beskriv- ning av under vilka förutsättningar kan träffa sådana över- enskommelser som förutsätts i förordningen. Skälen för regeringens bedömning Enligt artikel 18 i förordningen ska den centrala motpartens behöriga myndighet inrätta, förvalta och leda ett tillsynskollegium som ska främja fullgörandet av vissa uppgifter avseende centrala motparter. ska bestå av , behöriga myndigheter samt centralbanker (arti- Kollegiet ska sörja för fyra huvuduppgifter men utan att det påverkar de behöriga myndigheternas befogenheter enligt förordningen (arti- Kollegiets huvuduppgifter består i att utarbeta ett yttrande om huruvida auktorisation ska meddelas i enlighet med artikel 19, ansvara för visst informationsutbyte enligt artikel 84, samordna programmen för tillsynsgranskning samt fastställa förfaranden och beredskapsplaner för vissa krissituationer men kan utöver det självmant ta på sig uppgifter om 2012/13:72 det finns en överenskommelse bland medlemmarna om det. Kollegiets inrättande och verksamhet ska baseras på en skriftlig överenskommelse mellan dess samtliga medlemmar (artikel 18.5). För att säkerställa att kollegierna fungerar på ett enhetligt och samstämmigt sätt i hela EU ska utarbeta förslag till tekniska standarder för tillsyn (artikel 18.6). Enligt 10 kap. 1 § regeringsformen är det regeringen som ingår inter- nationella överenskommelser. Av 10 kap. 3 § regeringsformen följer att regeringen inte får ingå en för riket bindande internationell överens- kommelse utan att har godkänt denna bl.a. om överens- kommelsen förutsätter att en lag ändras eller upphävs eller att en ny lag stiftas. Enligt 10 kap. 2 § regeringsformen får regeringen uppdra åt en förvaltningsmyndighet att ingå en internationell överenskommelse i en fråga där överenskommelsen inte kräver eller Utrikes- nämndens medverkan. Mycket talar för att beslutanderätt har överlåtits till EU i sådan grad att en tillämpning av bestämmelserna i 10 kap. regeringsformen över huvud taget inte aktualiseras i detta fall. Under alla omständigheter bedöms de nu aktuella överenskommelserna vara sådana att de inte kräver eller medverkan. I enlighet med önskemål om bemyndigande i en förordning har regeringen i förordningen (2009:93) med instruktion för gett inspektionen ett bemyndigande när det gäller sådana internationella överenskommelser som följer av EU-förord- ningen3. efterfrågar en beskrivning av under vilka förutsättningar kan ingå sådana internationella överenskommelser som förutsätts i förordningen. Regeringen konstaterar härvid att om det blir aktuellt för att ingå en sådan internationell överenskommelse som avses i 10 kap. 1 § regeringsformen får i det enskilda fallet göra en hemställan hos regeringen om att få ingå överens- kommelsen. ska underlätta för kollegiet att nå ett gemensamt yttrande i enlighet med dess allmänna samordningsfunktion i artikel 31 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 1095/20104 (artikel 19.2). efter mottagandet av en fullständig ansökan om auktorisation ska den behöriga myndigheten genomföra en riskbedöm- ning av den centrala motparten och lämna en rapport om detta till kolle- giet (artikel 19.1 i förordningen). efter mottagan- det och baserat på slutsatserna i den behöriga myndighetens rapport ska kollegiet nå fram till ett gemensamt yttrande i vilket det fastställs huruvida den ansökande centrala motparten uppfyller alla de krav som fastställs i förordningen. Om inget gemensamt yttrande kan nås , ska kollegiet anta ett majoritetsyttrande (artikel 19.1). 3Se SFS 2012:739, som trädde i kraft . 4Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1095/2010 av om inrättande av en europeisk tillsynsmyndighet (Europeiska värdepappers- och marknadsmyndigheten), om ändring av beslut nr 716/2009/EG och om upphävande av kommissionens beslut /77/EG (EUT L 133, 15.12.2010, s. 84, Celex 32010R1095). Om samtliga medlemmar i kollegiet, med undantag för den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den centrala motparten är etablerad, enas om att den centrala motparten inte bör beviljas auktorisation ska den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den centrala motparten är etablerad inte bevilja auktorisation (artikel 17.4). Den behöriga myndig- heten kan i ett sådant fall hänskjuta frågan till för avgörande. Om kollegiet har nått fram till att gemensamt yttrande med innebörd att den centrala motparten ska beviljas auktorisation men den behöriga myndigheten inte instämmer i yttrandet ska dess beslut innehålla en full- ständig motivering och en förklaring av eventuella väsentliga avvikelser från kollegiets yttrande (artikel 17.4). För det fall två tredjedelar av medlemmarna i kollegiet motsätter sig att auktorisation beviljas får den behöriga myndigheten hänskjuta frågan till för avgörande. I sådana fall ska den behöriga myndigheten skjuta upp sitt beslut om auktorisation och invänta Esmas beslut och sedan fatta sitt beslut i enlighet med Esmas beslut. För det fall en central motpart vill utvidga sin verksamhet till tjänster som inte omfattas av den ursprungliga auktorisationen ska ansöknings- processen följa ovanstående förfarande och yttrande inhämtas från kollegiet (artikel 15.1). Även en samverkansöverenskommelse mellan två centrala motparter ska godkännas av de behöriga myndigheterna genom samma förfarande som tillämpas vid ansökan om auktorisation (artikel 54). En central motpart ska regelbundet se över sina modeller och para- metrar för att beräkna sina marginalsäkerhetskrav, bidrag till obestånds- fonden, krav på säkerheter och andra mekanismer för riskkontroll och de ska utsätta modellerna för stress- och utfallstester. Kollegiet ska lämna ett yttrande över de antagna modellerna och parametrarna (artikel 49). Om samtliga medlemmar i kollegiet med undantag för myndigheten i den medlemsstat där den centrala motparten är etablerad enas om ett gemensamt yttrande att den centrala motparten inte bör beviljas auktorisation, är det att betrakta som en internationell överenskommelse. Den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den centrala motparten är etablerad ska i så fall inte bevilja auktorisation men kan välja att hänskjuta frågan till för avgörande. Vare sig den internationella överenskommelsen eller Esmas beslut är dock direkt bindande för den centrala motparten utan det är först genom det nationella beslutet av den behöriga myndigheten som rättsverkningar för den centrala motparten uppkommer. Om yttrandet avser en central motpart med säte i , innebär överenskommelsen att åtar sig att fatta ett nationellt beslut vars innehåll motsvarar innehållet i överenskommelsen eller i Esmas beslut. Införlivandet av överenskommelsen eller beslutet sker när sedan fattar sitt nationella beslut. Den ordning för auktorisation av centrala motparter som gäller enligt förordningen innebär inte att förvaltningsuppgifter som innefattar myndighetsutövning förs över till utländskt organ. beslut är på vanligt sätt bindande för dem som det riktar sig till och får överklagas till domstol (jfr prop. 2005/06:45 s. 115 f. och bet. 2005/06:FiU22 s. 12 f.). Om en domstol ändrar eller upphäver beslut på- verkar detta inte utan vidare överenskommelsens eller beslutets innehåll 2012/13:72 eller giltighet utan endast det överklagade beslutet. Eftersom överens- kommelsen ska mynna ut i ett överklagbart beslut ligger det alltså i sakens natur att överenskommelsen utformas på ett sådant sätt att en domstols framtida ställningstagande kan beaktas (jfr prop. 2006/07:5 s. 337 f.). Om kollegiet har nått fram till ett gemensamt yttrande med innebörd att den centrala motparten bör beviljas auktorisation, är den behöriga myn- digheten inte skyldig att följa yttrandet. Den behöriga myndigheten blir således aldrig tvingad att auktorisera en central motpart om myndigheten gör bedömningen att förutsättningarna för auktorisation inte är uppfyllda även om kollegiet gjort bedömningen att de är det (artikel 17.4). Om något gemensamt yttrande inte uppnås För det fall medlemmarna i kollegiet inte kan enas om ett gemensamt yttrande efter mottagande av ansökan, ska kollegiet anta ett majoritetsyttrande (artikel 19.1 i förordningen). Om två tredjedelar av kollegiet har avgett ett negativt yttrande får den berörda behöriga myndigheten, med stöd av en majoritet om två tredjedelar av kollegiet, hänskjuta frågan till för avgörande (artikel 17.4 i förordningen). Esmas beslut är inte direkt bindande för den centrala motparten. Det är först genom nationella beslut som rättsverkningar för den centrala motparten uppkommer. befogenheter för tillsyn över centrala motparter kvarstår oförändrade i lagen om värdepappersmarknaden. som bedrivs av centrala motparter upphävs i de delar som regleras i Regeringens bedömning: får inte upphäva auktorisationen för en central motpart på någon annan grund än någon av dem som anges i artikel 20 i EU-förordningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak Promemorians förslag innehöll dock en något avvikande definition av clearingverksamhet i 1 kap. 5 § 6 b lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden. Remissinstanserna: invänder mot den bedömning som gjordes i promemorian beträffande artikel 20.1 i förordningen och anser att inspektionen kan upphäva en auktorisation för en central motpart på andra grunder än de som anges i den artikeln. tionen anser att en annan tolkning av bestämmelsen kraftigt skulle begränsa inspektionens ingripandemöjligheter jämfört med vad som gäller för andra företag som står under inspektionens tillsyn. anser att endast central motpartsclearing av derivat- definitionen i artikel 2.5 i förordningens tillämpningsområde och att det därför bör tydliggöras i lagen om värdepappersmarknaden att kraven i förordningen inte nödvändigtvis måste tillämpas på central motpartsclearing av andra instrument, dvs. instrument som inte omfattas av definitionen i artikel 2.5 i förordningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Enligt artikel 22 i förordningen ska de behöriga myndigheterna svara för att uppgifterna enligt förordningen utförs när det gäller auktorisation och tillsyn över centrala motparter som är etablerade på deras territorium. Enligt arti- kel 22.3 i förordningen ska medlemsstaterna se till att lämpliga admini- strativa sanktioner, i enlighet med nationell lagstiftning, kan vidtas mot ansvariga fysiska eller juridiska personer, om förordningens bestäm- melser inte har följts. Dessa åtgärder ska vara effektiva, proportionerliga och avskräckande. Förordningen reglerar inte vilka befogenheter de behöriga myndigheterna ska ha. Av artikel 20.1 i förordningen följer att den behöriga myndigheten ska upphäva en central motparts auktorisation under vissa närmare angivna förutsättningar, t.ex. om den centrala motparten har erhållit auktorisation genom att lämna osanna uppgifter eller på något annat sätt använt otill- börliga metoder. Enligt artikel 20.5 i förordningen får upphävandet begränsas till viss tjänst, verksamhet eller klass av finansiellt instrument. befogenheter för tillsyn över centrala motparter följer enligt gällande rätt av 23 kap. lagen om värdepappersmarknaden. befogenheter att ingripa följer enligt gällande rätt av 25 kap. samma lag. Förordningen innebär en uttömmande näringsrättslig reglering av centrala motparter. I förordningen regleras dock inte vilka befogenheter som den behöriga myndigheten ska ha för sin tillsyn över centrala motparter. Något behov av att ändra befogenheter för tillsyn över centrala motparter föreligger således inte på grund av för- ordningen. Det har inte heller framkommit några andra skäl för att göra någon ändring i detta avseende. Bestämmelserna om befogenheter för tillsynen över centrala motparter bör därför kvarstå oförändrade i lagen om värdepappersmarknaden. Med anledning av påpekande om att det bör klargöras i lagen om värdepappersmarknaden att kraven i förord- ningen inte måste tillämpas i förhållande till central motpartsclearing av andra finansiella instrument än derivatkontrakt konstaterar regeringen följande. I artikel 1.1 i förordningen anges att det i förordningen före- skrivs krav för clearing och bilateral riskhantering för (OTC)-derivat- kontrakt, rapporteringskrav för derivatkontrakt och enhetliga krav för centrala motparters och transaktionsregisters verksamhet. Bestämmelsen kan enligt regeringen inte förstås på annat sätt än att förordningen ska tillämpas på den verksamhet som bedrivs av centrala motparter oavsett om den avser sådana derivatkontrakt som anges i artikel 2.5 i förord- ningen eller andra slags finansiella instrument. Det anges även i arti- kel 1.3 i förordningen att reglerna i avdelning V i förordningen ska tillämpas endast på överlåtbara värdepapper och penningmarknads- instrument, dvs. inte på derivatkontrakt. I avsnitt V finns regler om samverkansöverenskommelser mellan centrala motparter. Regeringen anser mot bakgrund av det anförda att det står klart att reglerna om 2012/13:72 centrala motparter i förordningen inte är tillämpliga enbart när det gäller central clearing av derivatkontrakt. Något klargörande avseende förordningens tillämpningsområde ska därmed inte föras in i lagen om värdepappersmarknaden. har invänt mot promemorians bedömning avseende reglerna om återkallelse av auktorisation i artikel 20.1 i förordningen. Motsvarande regler om återkallelse av auktorisation i andra rättsakter på finansmarknadsområdet har varit föremål för tolkning, bl.a. i förarbetena till lagen (2010:1010) om kreditvärderingsinstitut (prop. 2009/10:217 s. 21 f.). Regeringen fann i det lagstiftningsärendet att artikel 20 i förordning (EG) 1060/2009 om kreditvärderingsinstitut5, som motsvarar artikel 20 i förordningen, bör tolkas på så sätt att den behöriga myndigheten endast kan besluta om återkallelse av auktorisation på de grunder som anges i artikel 20 i den förordningen. Mot bakgrund härav konstaterar regeringen att det inte framkommit skäl som föranleder någon annan bedömning när det gäller reglerna om återkallelse av aukto- risation i artikel 20 i den nu aktuella förordningen. får därmed upphäva auktorisationen för en central motpart enbart om någon av de förutsättningar som anges i artikel 20 i förordningen är uppfyllda och enligt det förfarande som anges i artikel 20. I 25 kap. 4 och 5 §§ lagen om värdepappersmarknaden anges de grunder på vilka ska återkalla auktorisationen för en clearingorganisation. Eftersom upphävande av auktorisationen för en central motpart regleras uttömmande i förordningen, kan dessa bestäm- melser inte gälla i det fallet. Regeringens förslag: får ta ut avgifter för prövning av ansökningar om auktorisation och anmälningar enligt EU-förord- ningen om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. För övervakning enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister ska institut som står under inspektionens tillsyn betala en årlig avgift. Regeringen får meddela föreskrifter om avgifterna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , Fondbolagens före- ning och ifrågasätter att kostnaderna för övervakningen ska betalas enbart av de finansiella företagen. Skälen för regeringens förslag: kommer att få utökade arbetsuppgifter i och med att inspektionen utses som behörig myndighet enligt förordningen. Med nya arbetsuppgifter följer ökade kostnader, som kräver finansiering. verksamhet finansieras dels via anslag på stats- budgeten, dels via avgifter för prövning av ansökningar och anmälningar. 5 EUT L 302, 17.11.2009, s. 1 (Celex 32009R1060). De företag som står under tillsyn betalar avgifter till inspektionen enligt förordningen (2007:1135) om årliga avgifter för verksamhet. Sistnämnda avgifter ska vara proportionella mot de kost- nader som inspektionen haft för tillsynen över respektive företags- kategori. Dessa avgifter får inspektionen inte behålla utan de ska redovisas mot inkomsttitel på statsbudgeten. Avgifter som tas ut med stöd av förordning (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos får inspektionen behålla. Den verksamhet som kommer att bedriva till följd av förordningen kommer att bestå dels i prövning av ansökningar och anmälningar, dels i övervakning och kontroll över att förordningens bestämmelser efterlevs. Ansökningar som ska prövas är sådana som rör beslut om auktorisation av centrala motparter och utvidgning av sådan enligt artiklarna 14 och 15 i förordningen. Anmälningar utgörs bl.a. av centrala motparters rapportering av förändringar avseende ledningen i företaget och fysiska och juridiska personers underrättelser om beslut om att förvärva, minska eller avyttra andelar i en central motpart (artikel 31 i förordningen). Dessa nya arbetsuppgifter är därför av det slaget att de delvis bör finansieras genom uttag av avgifter för prövning av ansökningar och anmälningar. Övrig finansiering ska ske inom befintliga ramar. , och har påpekat kommer tillsyn enligt lagen med kompletterande bestämmelser till förordningen inte enbart att avse institut som står under tillsyn, eftersom förordningen riktar sig till såväl finansiella som icke-finansiella företag.