prop · H10349 · 2013-11-21 00:00:00 — omfattar de flesta produktområden på den inre marknaden. I det följande berörs kort några av de statliga marknadskontrollmyndigheterna med exempel på några av deras ansvarsområden enligt den sektorsspecifika lagstiftningen. utövar tillsyn över elektrisk materiel som används av både konsumenter och yrkesmässigt. Harmoniserade regler på området finns exempelvis i direktiv /95/EG om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser (lågspänningsdirektivet) men även i ett flertal andra rättsakter som reglerar elprodukter. Genom bl.a. ellagen (1997:857) och förordningen (1993:1068) har bestämmelser i lågspänningsdirektivet införlivats och av 12 kap. 1 § i lagen samt 14 § i förordningen följer att ansvarar för efterlevnaden av bestämmelserna. har det övergripande ansvaret för konsumentprodukter som omfattas av direktiv /95/EG om allmän produktsäkerhet som har införlivats genom produktsäkerhetslagen (2004:451). Det finns även harmoniserade regler i exempelvis direktiv /48/EG om leksakers säkerhet som har införlivats genom lagen (2011:579) om leksakers säkerhet samt förordningen (2011:703) med samma namn. Verket utövar enligt 13 § förordningen om leksakers säkerhet marknadskontroll på området men Kemikalieinspektionen och utövar enligt 14 och 15 §§ marknadskontroll när det gäller kemiska respektive elektriska egenskaper hos leksaker. Kommunala konsumentvägledare medverkar i marknadskontroll på uppdrag av . Kemikalieinspektionen har enligt 26 kap. och 2 kap. miljötillsynsförordningen (2011:13) ansvar för kemiska produkter och biotekniska organismer. Större delen av området består av harmoniserade regler i olika direktiv och förordningar såsom exempelvis direktiv /65/EU om begränsning av användning av vissa farliga ämnen i elektrisk och elektronisk utrustning och förordning (EG) nr 1907/2006 om registrering, utvärdering, godkännande och begränsning av kemikalier (REACH). Inspektionen ansvarar för tillsynen av så kallade primärleverantörer med vilket avses företag som tillverkar eller för in produkter till och har ett centralt ansvar och bidrar även med tillsynsvägledning till kommuner. är ansvarig myndighet för marknadskontroll av ett stort antal produkter. Flera av dessa produkter omfattas av harmoniserade regler (maskiner, personlig skyddsutrustning, tryckbärande anordningar, enkla tryckkärl och utrustningar för användning i explosionsfarlig miljö). Verket bedriver även marknadskontroll av en stor mängd produkter som inte omfattas av harmoniserade regler t.ex. stegar och ställningar. Många produkter, bl.a. stegar och personlig skyddsutrustning, används såväl yrkesmässigt som av konsumenter och för dessa produkter finns ett delat ansvar och nära samarbete mellan och . I likhet med vad som gäller för de statliga myndigheterna regleras kommunernas medverkan i marknadskontrollen i den sektoriella lagstiftningen som också utgör grunden för kommunernas åligganden i detta hänseende. En vanlig metod är att ansvaret är fördelat mellan en central förvaltningsmyndighet som har ett övergripande ansvar medan kommuner utövar operativ tillsyn på lokal nivå. Detta är fallet när det gäller t.ex. livsmedel och kemikalier. Såväl den statliga marknadskontrollmyndigheten som den kommunala kan i olika avseenden fatta beslut om hur en produkt ska hanteras eller förbjuda försäljning av den. I det följande berörs i korthet några av de ansvarsområden inom vilka kommunerna verkar. Ansvaret för kemikalieområdet är enligt vad som framgått ovan uppdelat mellan Kemikalieinspektionen och kommunerna i 2 kap. 21 och 31 och 32 §§ miljötillsynsförordningen. Kemikalieinspektionen ansvarar för kontroll av primärleverantörer medan kommunerna huvudsakligen ansvarar för detaljhandelsledet och verkar på den lokala nivån. När det gäller kosmetiska produkter är området harmoniserat genom bestämmelser i förordning (EG) 1223/2009 om kosmetiska produkter. Kommunerna har ett delat ansvar tillsammans med enligt 2 kap. 23, 31 och 34 och 35 §§ miljötillsynsförordningen. Kommunerna har ansvar för kontroll i detaljhandelsledet över vissa läkemedel enligt 20 och 21 §§ lagen (2009:730) om handel med vissa receptfria läkemedel och har ett med delat ansvar för livsmedel enligt 11 § livsmedelslagen (2006:804). Den svenska decentraliserade organisationen för marknadskontroll kräver ett samarbete mellan marknadskontrollmyndigheterna för att fungera på ett optimalt sätt. En produkt regleras ofta av flera rättsakter vilket för svenskt vidkommande kan leda till att flera olika myndigheter ansvarar för tillsyn av en och samma produkt. För att administrera samarbetet mellan myndigheterna har ett Marknadskontrollråd skapats vars verksamhet regleras i 4–10 §§ förordningen (2005:893) om marknadskontroll av varor. medverkar i rådet 15 statliga myndigheter som bedriver marknadskontroll samt och . Swedac fungerar som rådets sekretariat. Rådet är framförallt ett forum för informations- och erfarenhetsutbyte mellan myndigheterna men rådet ska också arbeta för att underlätta allmänhetens och näringslivets kontakter med berörda myndigheter. Kommunerna medverkar inte i marknadskontrollrådet. 7 En ny lag med bemyndigande Regeringens förslag: Det ska införas en ny lag som innebär att regeringen får meddela föreskrifter om att en kommun ska informera de myndigheter som regeringen bestämmer om åtgärder som begränsar den fria rörligheten för varor. Dessutom ska regeringen få meddela föreskrifter om att en kommun ska bidra med underlag till program för marknadskontroll och att den ska lämna information till allmänna informationssystem och till kontaktpunkter. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Den första punkten har förtydligats i fråga om när informationsskyldigheten inträder och i förhållande till vilken mottagare som informationen ska lämnas. Den tredje punkten har ändrats på så sätt att information till allmänna informationssystem ska lämnas till de myndigheter som regeringen bestämmer. Punkten har även delats upp genom att en ny fjärde punkt har lagts till. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändning. Några remissinstanser har lämnat synpunkter på utformningen av lagförslaget. Swedac anför att det bör framgå av 1 § 1 att uppgifterna ska lämnas till statliga myndigheter som inledningsvis tar emot informationen och vidarebefordrar den till kommissionen. Det är dessutom oklart vilka förfaranden som avses i den föreslagna punkten. Myndigheten är av uppfattningen att det även är oklart dels vad som avses med begreppet kontaktpunkter i 1 § 3, dels vilket informationssystem som avses. Kommunerna bör inte lämna information direkt i det allmänna informationsstödsystemet (ICSMS) utan informationen bör lämnas genom en statlig samordnande myndighet. Kommuner och Landsting avstyrker förslaget när det gäller utformningen av 1 § 1 vad avser kommunernas informationsskyldighet i förhållande till kommissionen och delar i huvudsak vad Swedac anför i den delen. kommun anför att första punkten är för omfattande och att informationsskyldigheten endast bör omfatta beslut. En informationsplikt som omfattar alla enstaka åtgärder hos kommunen som på något sätt kan inskränka den fria rörligheten är enligt kommun inte nödvändigt för att EU-lagstiftningen ska kunna uppfyllas och det är inte heller lämpligt. Swedac understryker vikten av att marknadskontrollmyndigheter pekas ut i lagstiftningen och även anför att det är bra att dessa anges. anser att det är tillräckligt att delge beslut som hindrar den fria rörligheten. Övrig kommunikation innebär onödigt administrativt arbete för myndigheten i förhållande till EU-förordningarnas syften. 2013/14:49 Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 288 i EUF-fördraget ska en EU-förordning ha allmän giltighet. Den ska till alla delar vara bindande och direkt tillämplig i varje medlemsstat. Ett flertal bestämmelser i de två EU-förordningarna i varupaketet innehåller bestämmelser som riktar sig till myndigheter. Vissa bestämmelser riktar sig emellertid till medlemsstaterna som rättssubjekt vilket innebär att kompletterande nationella föreskrifter behöver beslutas för att förordningarna ska kunna tillämpas och få genomslag på nationell nivå. Regelverket på varuområdet är som nämnts ovan (avsnitt 5.1) indelat i dels horisontella föreskrifter, dels sektorsspecifika sådana vilka även innehåller merparten av de relevanta bestämmelserna på området. Regeringen bedömer att dagens fördelning mellan horisontella och sektoriella regler i princip bör behållas men justeras efter tillkomna EU- rättsliga regler. Flertalet bestämmelser som riktar sig till medlemsstaterna kompletteras därför lämpligen i sektorslagstiftningen. I de sektoriella regelverken bör ansvariga myndigheter och kommuner som verkar inom varupaketets tillämpningsområde pekas ut. Av nuvarande regler framgår det emellertid inte, med några undantag, vilka som är marknadskontrollmyndigheter enligt förordning (EG) nr 765/2008. Regeringen delar därför Swedacs och kommuns uppfattning att detta bör framgå. Det ökar tydligheten men även rättssäkerheten eftersom bestämmelserna ger myndigheterna rätt att vidta förhållandevis långtgående åtgärder mot enskilda. Dessutom innehåller bestämmelserna viktiga förvaltningsrättsliga rutiner som bidrar till att förbättra den fria rörligheten för varor. I enlighet med vad som föreslogs i betänkandet EU, och den inre marknaden (SOU 2009:71) och i promemorian Marknadskontroll och annan närliggande tillsyn (Ds 2013:12) finns det vid sidan av de sektorspecifika regelverken ett behov av en ny författning som samlar sektorsövergripande regler om varor i ett övergripande regelverk. Dessa bestämmelser bör lämpligen meddelas i en förordning (se nedan). medverkan vid kontroll av varor Kommunerna omfattas fullt ut av på samma sätt som de statliga myndigheterna. I den utsträckning som kommunerna medverkar i verksamhet som omfattas av varupaketets tillämpningsområden är de på samma sätt som de statliga myndigheterna bundna av bestämmelserna (se bl.a. mål C-103/88, Fratelli Costanzo mot kommun, 1989 s. 01839, p 30-33). Enligt är det alltså inte av betydelse om det är kommunerna eller de statliga myndigheterna som har ett ansvar eftersom båda är en del av det offentliga eller allmänna. Kommunernas roll bör därför framgå av regelverket. Vissa av de bestämmelser som är i behov av kompletteringar på nationell nivå innebär skyldigheter för kommunerna i den mening som avses i 8 kap. 2 § 3 regeringsformen och som därför kräver stöd i lag. Regeringen går i det följande igenom de skyldigheter som den bedömer kräver lagstöd. Enligt artikel 18.5 i förordningen (EG) nr 765/2008 ska medlemsstaterna inrätta, genomföra och regelbundet uppdatera program för marknadskontroll (se avsnitt 5.1.1). Sedan förordningen (EG) nr 765/2008 trädde i kraft har regeringen administrerat rapporteringen av program för marknadskontroll genom att inhämta information från berörda myndigheter. Rapporteringen är inte av sådan natur att det finns något särskilt skäl för att den bör utföras av regeringen. I syfte att åstadkomma en mer permanent fungerande arbetsordning bör den nya förordningen innehålla en regel om att statliga marknadskontrollmyndigheter ska utarbeta samt följa upp program för marknadskontroll. I den mån kommunala myndigheter bedriver marknadskontroll bör de bistå samordnande statliga myndigheter med underlag för utarbetande av program för marknadskontroll. Systemet för snabbt informationsutbyte (Rapex) är ansvarig myndighet för Rapex-systemet som ska användas när myndigheter vidtar åtgärder mot en konsumentvara som enligt produktsäkerhetslagstiftningen utgör en allvarlig risk (se avsnitt 5.1.2). Myndigheter har enligt den ordningen en skyldighet att underrätta som i sin tur har till uppgift att meddela kommissionen genom Rapex-systemet. Enligt artikel 22 i förordningen (EG) nr 765/2008 ska medlemsstaterna informera kommissionen när de vidtar eller avser att vidta åtgärder mot varor som utgör en allvarlig risk enligt artikel 20 genom att använda Rapex. Även kommunerna bör i den mån de bedriver marknadskontroll omfattas av skyldigheten att lämna information i systemet till den myndighet som regeringen bestämmer. Den skyldigheten bör stödja sig på det föreslagna normgivningsbemyndigandet i 1 § 1. Underrättelser och information enligt förordning (EG) nr 764/2008 Av artiklarna 6.2 och 7 i förordningen (EG) nr 764/2008 följer att behöriga myndigheter ska meddela kommissionen vid beslut om att exempelvis förbjuda en vara från att släppas ut på marknaden (se avsnitt 5.2). Bestämmelserna har redan anpassats nationellt genom 5–8 §§ förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informationsförfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. Enligt 5 och 6 §§ ska kommuner och statliga myndigheter lämna informationen till och samordnande myndigheter som i sin tur meddelar kommissionen om beslutet. Informationsskyldigheten enligt förordningen (EG) nr 764/2008 fullgörs lämpligen för kommunernas del genom att informationen lämnas till de myndigheter som regeringen bestämmer som sedan har att meddela kommissionen. Informationsskyldigheten regleras i lagförslaget i 1 § 1. Information till det allmänna informationsstödsystemet (ICSMS) Kommissionen har som ovan angetts (se avsnitt 5.1.2) beslutat använda systemet ICSMS för att uppfylla vad som gäller enligt artikel 23 i förordningen (EG) nr 765/2008 om att utveckla ett allmänt arkiverings- och informationsutbytessystem. Kommunerna bör i den mån de utför marknadskontroll omfattas av skyldigheten att tillhandahålla information i systemet. Den skyldigheten bör för kommunernas del stödja sig på det föreslagna normgivningsbemyndigandet 1 § 3. Av artiklarna 9 och10 i förordning (EG) nr 764/2008 följer en skyldighet för medlemsstater att upprätta kontaktpunkter (se avsnitt 5.2). Bestämmelsen har redan anpassats nationellt genom 10 § förordningen (2009:52) om kontaktpunkt och informationsförfaranden angående tillämpning av ömsesidigt erkännande av tekniska regler för produkter. Av den bestämmelsen följer att har utsetts till kontaktpunkt och att kommuner och statliga myndigheter ska lämna information till kollegiet. I enlighet med vad som gäller bör kommunerna även fortsättningsvis bidra med information till de myndigheter som regeringen bestämmer. Den skyldigheten regleras i lagförslaget i 1 § 4. Regeringen får meddela föreskrifter Regeringen bör ges möjlighet att meddela föreskrifter om hur de ovan angivna skyldigheterna för kommunerna ska regleras. Det bör därför införas ett normgivningsbemyndigande i en ny lag. De kompletterande bestämmelser som är nödvändiga för att ge EU-förordningarna avsedd effekt är främst av administrativ karaktär och innehåller inte i sig några mer omfattande skyldigheter för kommunerna. Som anförts i betänkandet EU, och den inre marknaden (SOU 2009:71, s. 321) ger nuvarande bestämmelser som på ett horisontellt plan berör varuområdet och den fria rörligheten ett mycket splittrat och oenhetligt intryck. Regleringen skulle därför bli tydligare för såväl kommuner som statliga myndigheter om verksamheterna reglerades på ett likartat sätt i ett enhetligt och gemensamt regelverk. Genom att samtliga bestämmelser förs samman i en förordning kan myndigheter och enskilda få den helhetsbild av de övergripande reglerna på varuområdet som saknas. En sådan lösning kan bidra till att förbättra den inre marknadens funktion på varuområdet vilken gynnar såväl företag som konsumenter. Samma regler bör därför i största möjliga mån gälla för kommunerna och de statliga myndigheterna. Med tanke på att de statliga myndigheterna till skillnad från kommunerna har ett övergripande och mer omfattande ansvar bör dock undantag kunna göras från den principen där så är påkallat. Informationsskyldigheten i 1 § 1 omfattar sådan slags information som avses i artiklarna 6 och 7 i förordning (EG) nr 764/2008 samt artiklarna 20 och 22 i förordning (EG) nr 765/2008. Enligt lagförslaget i promemorian ska informationsskyldigheten fullgöras genom att uppgifterna lämnas till kommissionen. Swedac och Kommuner och Landsting anför dock att det av lagen bör framgå att informationen ska lämnas till en myndighet istället för till kommissionen. avsikten med förslaget inte är att kommunerna ska lämna informationen direkt till kommissionen utan först till en myndighet delar regeringen remissinstansernas uppfattning (prop. 2012/13:157, s. 33). Informationen i Rapex enligt artiklarna 20 och 22 registrerar marknadskontrollmyndigheten själv i systemet. Den myndighet som har utsetts som ansvarig myndighet för systemet tar emot och kontrollerar informationen samt förmedlar den vidare till kommissionen. Eftersom en myndighet är den initiala mottagaren av uppgifterna bör bestämmelsen även med avseende på Rapex utformas så att det framgår att informationen ska lämnas till de myndigheter som regeringen bestämmer. kommun anför att informationsskyldigheten i 1 § 1 bör inskränka sig till situationer då en kommun meddelar ett beslut som inskränker den fria rörligheten. Normgivningsbemyndigandet är som nämnts ovan bl.a. avsett att omfatta informationsskyldighet enligt artiklarna 20 och 22. Informationsskyldigheten inträder om en medlemsstat vidtar eller avser att vidta en åtgärd om att förbjuda, återkalla eller dra tillbaka en vara från marknaden i händelse av allvarlig risk. Eftersom EU-förordningar är direkt tillämpliga och till alla delar bindande är det viktigt att tillämpningsområdet för förordningarna inte inskränks på nationell nivå. Av den anledningen är det inte lämpligt att begränsa tillämpningsområdet för förordningen (EG) nr 765/2008 till situationer då en kommun meddelar beslut. Regeringen delar därför inte kommuns uppfattning att tillämpningsområdet för 1 § 1 är för omfattande. En informationsskyldighet som inträder redan när en marknadskontrollmyndighet avser att vidta en åtgärd bör innebära att den gäller redan innan några egentliga åtgärder har hunnit vidtas. Regeringen finner att det mot den bakgrunden finns anledning att förtydliga promemorians lagförslag så att det uttryckligen framgår att bestämmelsen även omfattar situationer då en kommun avser att vidta åtgärder mot varor vid händelse av en allvarlig risk. När det gäller informationsskyldigheten enligt förordningen (EG) nr 764/2008 följer det av artiklarna 6.2 och 7 att skyldigheten inträder när ett beslut har meddelats. Lagförslaget kan göras tydligare i den delen så att det uttryckligen framgår att skyldigheten gäller för beslut. Swedac anför att det är oklart vad som avses med begreppet kontaktpunkter i 1 § 3 i det remitterade förslaget. Bestämmelsen avser att reglera den typ av funktioner som beskrivs i artiklarna 9 och 10 i förordningen (EG) nr 764/2008 och som åläggs de i artiklarna angivna kontaktpunkterna. Regeringen bedömer mot den bakgrunden att det inte finns skäl att göra ytterligare förtydliganden med vad som avses med begreppet. Paragrafen blir dock tydligare om den delas in i en ny fjärde punkt. Swedac anför att kommunerna bör lämna informationen i systemet ICSMS till en statlig samordnande myndighet i enlighet med vad som i övrigt gäller för det informationsutbyte som aktualiseras i kommunernas fall. Regeringen delar den uppfattningen. Bemyndigandet i 1 § 3 bör därför utformas på det sättet att informationen ska lämnas till de myndigheter som regeringen bestämmer även för den typ av information som avses. Regeringens förslag: Den nya lagen ska träda i kraft . Promemorians förslag: I promemorian föreslås att lagen ska träda i kraft . Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat förslaget utan invändning. Skälen för regeringens förslag: Lagen hinner inte träda i kraft , istället bör i ikraftträdandet flyttas fram till . Regeringens bedömning: Förslaget leder till att får bättre genomslag på nivå och medför inte några väsentliga kostnadsökningar för kommuner eller några ökade kostnader för företag. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller lämnar den utan invändning. kommun invänder att arbetsbördan för den kommunala livsmedels- och miljökontrollen har ökat avsevärt. Det omfattande bemyndigandet enligt förslaget kan leda till ett stort och kostsamt informationsansvar. Skälen för regeringens bedömning Syftet med de föreslagna reglerna är i huvudsak att skapa förutsättningar för en mer enhetlig och sammanhållen reglering av sektorsövergripande regler som är tillämpliga vid kontroll av varor. De bakomliggande EU- rättsakternas övergripande syfte är att produkter på den inre marknaden ska uppfylla krav som tillgodoser skydd för allmänna intressen som hälsa och säkerhet som det ska säkerställas att varors fria rörlighet på den inre marknaden inte begränsas mer än vad som är tillåtet enligt unionsrätten. är i hög grad beroende av en väl fungerande utrikeshandel och huvuddelen av den svenska varuhandeln sker på den inre marknaden. Även om det är svårt att närmare kvantifiera i vilken grad EU-förordningen bidrar till att förbättra den inre marknadens funktion så är det uppenbart att den kan förväntas medföra positiva konsekvenser för svenska företag som agerar på den inre marknaden samt för svenska konsumenter som får tillgång till säkra och prisvärda produkter. De nu föreslagna reglerna syftar till att få EU-reglerna att fungera på ett effektivt sätt under svenska förhållanden och på nivå. Genom den föreslagna lagen skapas förutsättningar för att sammanfoga tre tidigare förordningar vilket har regelförenklande effekter till fördel för såväl myndigheter, kommuner som företag. Den svenska organisationen för marknadskontroll är, som framgår ovan, decentraliserad. Som anförts ovan gällande statliga myndigheter får kostnader förenade med rutiner kring marknadskontroll i huvudsak anses vara en effekt av bakomliggande EU-förordningar och inte av nu föreslagna regler. Promemorians förslag bygger på att statliga myndigheter ska ha en samordnande roll när det gäller att lämna information om marknadskontroll. Förslaget innebär att kommunerna inom ramen för sin marknadskontroll kan komma att åläggas en utökad informationsskyldighet i förhållande till de statliga myndigheterna. Den kommunala medverkan vid kontroll av varor är emellertid begränsad varför förslaget inte bedöms medföra någon väsentlig kostnadsökning för kommunerna. Eftersom det är fråga om rapportering som måste fungera för att uppfylla EU-rättsliga krav ser regeringen inte att det inom ramen för den gällande ordningen är möjligt att avstå från att reglera eller att reglera dessa frågor på något alternativt sätt. Det är inte möjligt att närmare kvantifiera vilka kostnader som är förenade med förslagen. Informationslämnande blir en integrerad del av den administration som är förenad med marknadskontroll och beror bland annat på i vilken omfattning sådan kontroll bedrivs. Till skillnad från kommun ser regeringen inte att förslagen kommer leda till något stort eller kostsamt informationsansvar. Förslagen riktas endast till kommuner och medför inte några kostnader för företag. I en mera indirekt mening förväntas de föreslagna reglerna att ha regelförenklande effekter och leda till en bättre fungerande marknadskontroll och inre marknad vilket i förlängningen är till fördel för företag. Lagbestämmelsen är ett normgivningsbemyndigande enligt vilken regeringen får meddela föreskrifter om åtgärder som kommunerna vidtar i samband med att de säkerställer att varor uppfyller gällande krav. Skyldigheterna följer av förordningarna (EG) nr 764/2008 och 765/2008. Bemyndigandet omfattar sådan typ av informationsskyldighet som följer av artiklarna 6 och 7 i förordning (EG) nr 764/2008 (se avsnitt 5.2 och 7) samt artiklarna 20 och 22 i förordningen (EG) nr 765/2008 (se avsnitt 5.1.2)