prop · H003170 · 2013-06-11 00:00:00 — innehåller artiklar som vidareutvecklar redan etablerade former av rättslig hjälp (bl.a. delgivning av rättegångshandlingar och bevisupptagning). Genom konventionen infördes också vissa nya former av samarbete, bl.a. om kontrollerade leveranser och hemliga utredningar. har genomförts i svensk rätt (prop. 2004/05:144). Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om utvidgning av tillämpningsområde kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning Tilläggsprotokollets artikel 1, som ersätter artikel 1, innehåller föreskrifter om tillämpningsområdet för konventionen. Genom tilläggsprotokollets artikel 1.3 utvidgas tillämpningsområdet för konventionen till att omfatta rättslig hjälp i förfaranden som inletts av administrativa myndigheter. Det krävs dock att förfarandet rör gärningar som är straffbara hos endera den ansökande eller den anmodade staten och att den administrativa myndighetens beslut kan bli föremål för prövning i en domstol som har behörighet att döma i brottmål. Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 3.1) med den skillnaden att föreskriften i tilläggsprotokollet inte förpliktar konventionsstaterna att lämna rättslig hjälp i administrativa förfaranden utan endast öppnar för en sådan möjlighet. Enligt förklaranderapporten syftar ändringen till att klarlägga att samma fakta i vissa stater kan prövas som brottmål och i andra stater kan prövas i administrativ ordning. Ändringen påverkar inte de olika krav som en stat kan ställa för att lämna rättslig hjälp avseende en viss åtgärd. Det påpekas särskilt att ändringen inte påverkar artikel 5 i som föreskriver att konventionsstater får förbehålla sig rätten att ställa vissa villkor för att lämna rättslig hjälp med husrannsakan och beslag, bl.a. krav på dubbel straffbarhet. har utnyttjat möjligheten att lämna ett sådant förbehåll (prop. 1999/2000:61 s. 182, SÖ 2000:41). Enligt svensk rätt ska rättslig hjälp lämnas i ärenden som handläggs i ett administrativt förfarande i den utsträckning det har avtalats i en internationell överenskommelse som är bindande för (1 kap. 5 § lagen [2000:562] om internationell rättslig hjälp i brottmål, i fortsättningen LIRB). Vid bestämmelsens införande beaktades de förväntade föreskrifter i och det andra tilläggsprotokollet (1999/2000:61 s. 7476). Vid genomförandet av EU-konven- tionen gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyller en sådan typ av föreskrift som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 1.3 (prop. 2004/05:144 s. 51 och 52). Tilläggsprotokollet föreskriver inte någon skyldighet att lämna rättslig hjälp i administrativa förfaranden. Med hänsyn till att lämnar 2012/13:170 rättslig hjälp i sådana förfaranden till bl.a. EU-stater, bör dock delta i denna samarbetsform även i förhållande till stater som har tillträtt tilläggsprotokollet. Det saknas behov av lagändring eftersom ett sådant deltagande kan ske inom ramen för gällande regelverk. I tilläggsprotokollets artikel 27 ges konventionsstaterna rätt att genom en förklaring fastställa vilka administrativa myndigheter som omfattas av artikel 1.3. Överträdelser som i prövas av administrativa myndigheter överklagas inte till allmän domstol som brottmål. Det finns således inga svenska myndigheter att förklara behöriga i enlighet med artikel 27 (a. prop. s. 52). Straffrättsliga förfaranden mot en juridisk person I tilläggsprotokollets artikel 1.4 föreskrivs en annan ändring som rör tillämpningsområde. Föreskriften rättslig hjälp inte får vägras endast på den grunden att hjälpen hänför sig till gärningar som en juridisk person kan hållas ansvarig för hos den ansökande staten (punkt 4). Artikeln har sin motsvarighet i EU-konven- tionen (artikel 3.2). Enligt svensk rätt får rättslig hjälp i brottmål lämnas i rättsliga förfaranden som gäller utredning om eller lagföring för brott av en juridisk person (1 kap. 3 § LIRB). Vid genomförandet av gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyller den typ av föreskrift som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 1.4 (prop. 2004/05:144 s. 52). Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. 5.2Vidareutveckling av befintliga former av rättslig hjälp 5.2.1Förhör genom videokonferens och telefonkonferens Regeringens bedömning: För att ska kunna tillträda tilläggsprotokollet krävs att det införs ett samtyckeskrav för den som ska förhöras genom videokonferens som misstänkt under förundersökningen. I övrigt uppfyller åtagandena i tilläggsprotokollets föreskrifter om förhör genom videokonferens och telefonkonferens. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning Tilläggsprotokollets artikel 9 innehåller föreskrifter om förhör genom Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 10). Enligt artikel 9 får den ansökande staten begära att ett vittne eller en sakkunnig som ska höras av den partens rättsliga myndigheter, men befinner sig på den anmodade statens territorium, ska förhöras genom videokonferens hos den andra staten, om det inte är möjligt eller lämpligt att den som ska höras inställer sig personligen (punkt 1). I artikeln föreskrivs vidare om vissa villkor för den rättsliga hjälpen (punkt 2), om ansökans innehåll (punkt 3) och om genomförandet av förhöret (punkterna 47). Dessa föreskrifter är i princip identiska med de som uppställs i . I artikel 9 föreskrivs vidare att förhör genom videokonferens även får ske med en åtalad eller en misstänkt under vissa förutsättningar, bl.a. krav på samtycke från den som ska höras (punkt 8). En stat får förklara att den inte utnyttjar möjligheten att tillåta förhör genom videokonferens med en åtalad eller misstänkt person (punkt 9). I uppställs i princip likadana villkor för den här typen av förhör, men enligt ordalydelsen omfattas endast förhör med en åtalad. Frågan är om det finns en avsedd skillnad mellan tilläggsprotokollet och EU-konven- tionen på denna punkt. I förklaranderapporten framgår att tillägget av misstänkt i tilläggsprotokollet föranletts av att begreppet åtalad i flera länder i huvudsak överlappar andra närliggande begrepp, särskilt misstänkt. Avsikten med tillägget av misstänkt får därmed anses vara att klargöra att artikeln omfattar den mot vilken brottsmisstankarna riktas i det straffrättsliga förfarandet, oavsett vilket begrepp som används i varje enskild stat. Även om ordalydelse endast omfattar åtalad finns det inte något stöd för att tolka föreskriften motsatsvis, dvs. att förhör med misstänkt skulle vara uteslutet. Tvärtom finns det stöd för att tolka föreskriften analogivis, dvs. att likställa misstänkt med åtalad. Det blir särskilt tydligt av att tillämpningsområdet för och anses gälla både förundersökningen och rättegången (prop. 1999/2000:61 s. 115 och 118 samt prop. 2004/05:144 s. 66). Sammanfattningsvis föreskriver tilläggsprotokollet likväl som EU-kon- ventionen får anses förutsätta detta att förhör genom videokonferens ska vara möjligt med både en åtalad och en misstänkt enligt svensk processrättslig terminologi. Enligt svensk rätt får rättslig hjälp lämnas i fråga om förhör genom videokonferens under såväl rättegång som under förundersökning (4 kap. 11 och 12 §§ LIRB). Om ansökan gäller ett förhör under rättegång ska den handläggas av en tingsrätt som har de tekniska hjälpmedel som krävs för ett sådant förhör, varvid ärendet ska ses som en bevisupptagning utom huvudförhandling. Om ansökan gäller förhör under förundersökning ska ärendet handläggas av svensk åklagare. Även svenska domstolar och åklagare får ansöka om rättslig hjälp vid utländsk myndighet med förhör genom videokonferens, om det avtalats om sådan rättslig hjälp i en internationell överenskommelse eller om den andra staten annars ger sådan hjälp (4 kap. 13 § LIRB). Vid genomförandet av konstaterades att konventionens föreskrift om krav på samtycke till att bli förhörd genom videokonferens endast gällde den tilltalade. Det generella samtyckeskrav som tidigare uppställdes i svensk rätt begränsades därför till att gälla tilltalade (prop. 2004/05:144 s. 139 och 140). I övrigt föranledde inte genomförandet någon ändring av svensk rätt. 2012/13:170 Enligt gällande rätt uppställs inga särskilda krav för att lämna eller ansöka om rättslig hjälp med att förhöra någon genom videokonferens under förundersökningen, dvs. oavsett om förhöret ska hållas med en misstänkt eller ett vittne. Med hänsyn till ordalydelsen i EU-konven- tionens artikel om förhör genom videokonferens uppkom inte fråga om samtyckeskravet även borde gälla vid förhör med en misstänkt under förundersökning. Eftersom tilläggsprotokollet innehåller begreppet misstänkt behövs det dock en lagändring för att leva upp till tilläggsprotokollets föreskrift om krav på samtycke från den som ska höras som misstänkt under förundersökningen. Frågan om lagändringens utformning behandlas i avsnitt 7.1. I övrigt uppfyller svensk rätt åtagandena enligt artikel 9. bör kunna lämna aktuell form av rättslig hjälp även beträffande såväl tilltalade som misstänkta. Någon förklaring enligt artikel 9.9 bedöms därför inte nödvändig. I artikel 10 finns föreskrifter om förhör med ett vittne eller en sakkunnig genom telefonkonferens. Som villkor gäller bl.a. att förhörspersonen samtycker till åtgärden (punkt 2) och att åtgärden inte strider mot den anmodade statens grundläggande rättsprinciper (punkt 3). Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 11). Enligt svensk rätt får svenska domstolar och åklagare både lämna och ansöka om rättslig hjälp i fråga om förhör genom telefonkonferens under såväl rättegången som förundersökningen. I båda fallen ska det av ansökan framgå att förhörspersonen samtycker till att höras på detta sätt (4 kap. 810 §§ LIRB). Svenska domstolar får ansöka om rättslig hjälp med telefonförhör om det har avtalats i en internationell överenskommelse med den andra staten eller om den staten annars ger sådan hjälp (4 kap. 9 § LIRB). När det gäller telefonförhör i får det ske utan svenska myndigheters inblandning om förhörspersonen samtycker till det. Genomförandet av föranledde en lagändring genom vilken en svensk tingsrätt gavs möjlighet att handlägga en ansökan om rättslig hjälp med telefonförhör som en bevisupptagning utom huvudförhandling för att göra vissa regler till skydd för förhörspersonen tillämpliga (prop. 2004/05:144 s. 7578, 137 och 138). I övrigt gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyllde den typ av föreskrift som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 10. Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. 5.2.2Tillfälligt överförande av frihetsberövade personer Regeringens bedömning: För att ska kunna tillträda tilläggsprotokollet krävs att det nuvarande förbudet mot överförande för förhör om den frihetsberövades egen brottslighet tas bort och att det i stället införs ett förbud mot överförande för att den frihetsberövade ska ställas till ansvar inför domstol. Vidare krävs att det införs en möjlighet att överföra en frihetsberövad person, som överförts till ett annat land för straffverkställ- ighet, till domslandet för en ny prövning av den dom som överförandet grundades på. Den frihetsberövade personen ska vid ett överförande från ha rätt att avräkna den tid som personen vistas utanför anstalt. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehåller dock ingen bedömning av den frihetsberövade personens rätt till strafftidsavräkning vid ett överförande enligt den nya formen av tillfälligt överförande från . Remissinstanserna: Kriminalvården påpekar att det i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. bör framgå att avräkning ska ske för det fall en person som är frihetsberövad i överförs till domslandet för en ny prövning av den dom som föranledde överförandet till för straffverkställighet. I övrigt invänder inte någon av remissinstanserna mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning Överförande av frihetsberövade personer till den ansökande staten Tilläggsprotokollets artikel 3 ersätter artikel 11 om tillfälligt överförande av frihetsberövade personer till den ansökande staten. Den enda innehållsmässiga ändringen är att de avsedda fallen där överförande ska vara möjligt ändras från vittnesmål eller konfrontation till i annat utredningssyfte än att ställas inför rätta. Enligt förklaranderapporten är det endast den sista fasen i det straffrättsliga förfarandet, prövningen av åtal inför domstol, som undantas genom den nya formuleringen. Svensk rätt innehåller regler om överförande av frihetsberövade personer för utredningsåtgärd (4 kap. 2934 §§ LIRB). För förhör eller konfrontation i samband med en förundersökning eller rättegång i en annan stat får överförande av en frihetsberövad person ske dels från till den andra staten, dels från den andra staten till . Ett överförande till en annan stat får dock inte avse utredning om den frihetsberövades egen brottslighet. Svenska domstolar och åklagare får ansöka om att en frihetsberövad person i utredningssyfte ska överföras till eller från inom ramen för en svensk förundersökning eller rättegång. För dessa fall uppställs dock inte något förbud mot att utredningsåtgärderna gäller den frihetsberövades egen brottslighet. En person som överförs till ska tas i förvar av polismyndigheten. För att uppfylla åtagandena enligt tilläggsprotokollets artikel 3 krävs att det nuvarande förbudet mot överförande till en annan stat för förhör om den frihetsberövades egen brottslighet tas bort och att det i stället införs ett förbud mot överförande för att ställa den frihetsberövade till ansvar inför domstol. Lagändringens närmare utformning behandlas i avsnitt 7.2. Överförande av frihetsberövade personer till den anmodade staten Med artikel 13 i tilläggsprotokollet införs en ny möjlighet till tillfälligt överförande av frihetsberövade personer för förhör. I artikeln föreskrivs att konventionsstaternas behöriga myndigheter får komma överens om att 2012/13:170 en person, som är frihetsberövad hos den ansökande staten, tillfälligt får överföras till den anmodade staten för att där delta i en utredningsåtgärd som den anmodade staten vidtar för den ansökande partens räkning. Artikeln har sin motsvarighet i (artikel 9). I artikel 13 finns föreskrifter om vad överenskommelsen ska innehålla (punkt 2), möjligheterna att ställa upp krav på samtycke (punkterna 3 och 7) samt avräkning av tiden för frihetsberövandet (punkt 5). Dessa föreskrifter är i princip identiska med de som uppställs i EU-konven- tionen. I tilläggsprotokollet föreskrivs dock uttryckligen att den överförda personen ska förbli frihetsberövad på den anmodade statens territorium och, vid en eventuell transitering, genom en annan stat, om inte den ansökande staten begär att personen försätts på fri fot (punkt 4). Som framgår ovan får en person som är frihetsberövad i den ansökande staten föras över till för en utredningsåtgärd här i landet (4 kap. 29 § LIRB). Den regeln tillkom vid införandet av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål under beaktande av de förväntade föreskrifterna i och tilläggsprotokollet (prop. 1999/2000:61 s. 127). Vid genomförandet av gjordes också bedömningen, bortsett från en mindre lagändring genom vilken ett tillfälligt överförande räknades in i verkställighetstiden vid verkställande av sluten ungdomstjänst, att svensk rätt uppfyller den typ av föreskrift som uppställs i tilläggsprotokollets artikel 13 (prop. 2004/05:144 s. 62 och 63). Det saknas skäl att nu göra någon annan bedömning. I fråga om den enda föreskrift som avviker från artikel tilläggsprotokollets artikel 13.4 om att den överförda personen ska förbli frihetsberövad på den anmodade statens territorium får den anses utgöra ett förtydligande av vad som redan gäller och kräver därför inte någon lagändring. Enligt artikel 3 får konventionsstaterna uppställa krav på samtycke för den här formen av rättslig hjälp (punkt 1 a). Vid en utvidgning av möjligheterna till överförande för utredningsåtgärder om den frihetsberövades egen brottslighet som föreslås ovan finns det anledning att överväga behovet av att återinföra ett krav på samtycke från den frihetsberövade. När den här formen av rättslig hjälp möjliggjordes i svensk rätt gällde ett krav på samtycke från den frihetsberövade (prop. 1991/92:46 s. 12). Vid införandet av lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål togs dock kravet bort (prop. 1999/2000:61 s. 106 och 128132). Som skäl för att ta bort samtyckeskravet anfördes bl.a. att utgångspunkten borde vara att ska lämna rättslig hjälp i så stor omfattning som möjligt. Vidare framhölls att det skulle införas en generell avslagsgrund för situationer där omständigheterna var sådana att en ansökan inte borde beviljas och att det vid en sådan prövning i vissa fall kunde beaktas om den frihetsberövades samtycke saknades (jfr 2 kap. 14 § LIRB). Svensk rätt innebär således i praktiken att det finns utrymme för svenska myndigheter att i enstaka fall ställa krav på den frihetsberövades samtycke för att åtgärden ska beviljas (prop. 2004/05:144 s. 63). De skäl som tidigare anförts mot ett krav på samtycke får anses gälla alltjämt, oaktat att den frihetsberövade nu föreslås kunna höras om sin egen brottslighet. också beaktas att den här formen av rättslig hjälp kan göra att den misstänkte undgår mer ingripande åtgärder, t.ex. utlämning eller överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder. Det finns därför inte skäl att återinföra ett generellt krav på samtycke från den frihetsberövade för att tillfälliga överföranden ska beviljas. Särskilt om överförande av personer som överförts till ett annat land för straffverkställighet Tilläggsprotokollets artikel 14 gäller ett särskilt fall av tillfälligt överförande av en frihetsberövad person. I artikeln föreskrivs att bestämmelserna om tillfälligt överförande av frihetsberövade personer till den ansökande statens territorium (artikel 3 i tilläggsprotokollet) i tillämpliga delar ska gälla även personer som är frihetsberövade hos den anmodade staten, efter överförd straffverkställighet, om den ansökande staten begär att de ska inställa sig personligen för en ny prövning av domen. Enligt förklaranderapporten syftar artikeln till att åtgärda en brist konvention om överförande av dömda personer (överförandekonventionen). Enligt överförandekonventionen har endast domslandet rätt att besluta angående en ny prövning av den dom som överförandet grundas på (artikel 13). Med begreppet ny prövning i tilläggsprotokollet får förstås att det är fråga om extraordinära rättsmedel, t.ex. resning (jfr artikel 3.1.b i överförandekonventionen). har tillträtt överförandekonvention. De bestämmelser som tillträdet föranledde infördes i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Konventionens föreskrift om en ny prövning av domar föranledde dock inte någon särskild bestämmelse i den nämnda lagen. Som redovisas ovan behöver det införas ett förbud mot överförande om syftet är att den frihetsberövade ska ställas till ansvar inför domstol. Även överförande för en ny prövning i domslandet får anses strida mot ett sådant förbud. Det behöver därför införas särskilda bestämmelser som möjliggör tillfälligt överförande av frihetsberövade personer till och från enligt de förutsättningar som artikel 14 föreskriver. Den tid som en intagen vistas utanför anstalt ska räknas in i verkställigheten (19 § lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m.). I likhet med Kriminalvården anser regeringen att den nya formen av tillfälligt överförande ska räknas in i verkställigheten. Lagändringarnas närmare utformning behandlas i avsnitt 7.2. Särskilt om förhållandet till utlämning och överlämnande för lagföring av brott Enligt internationella överenskommelser som har tillträtt och som genomförts i svensk rätt får eftersökta personer utlämnas respektive överlämnas till eller från för lagföring av brott. I svensk rätt finns regler om dessa situationer i bl.a. utlämningslagen (1957:688) och lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Förutsättningarna för utlämning och överlämnande för lagföring av brott skiljer sig väsentligt från de villkor som gäller för tillfälligt överförande av frihetsberövade personer enligt tilläggsprotokollet. 2012/13:170 Eftersom tillfälligt överförande numera ska kunna ske för utredning om den frihetsberövades egen brottslighet uppstår dock fråga om sambandet mellan å ena sidan tillfälligt överförande och å andra sidan utlämning respektive överlämnande för lagföring av brott. Med en ansökan om utlämning respektive överlämnande för lagföring av brott vill den brottsutredande myndigheten naturligtvis få tillfälle att förhöra den eftersökte och såtillvida föreligger en likhet med tillfälligt överförande för utredningsåtgärd om den frihetsberövades egen brottslighet. Den avgörande skillnaden är dock att tillfälligt överförande aldrig får syfta till att ställa den frihetsberövade personen inför rätta. Sedan den ansökande staten genomfört förhöret med den frihetsberövade personen ska denne således återföras till den anmodade staten. Om den ansökande staten efter förhöret finner att misstankarna stärkts kan den därefter ansöka om att personen ska utlämnas eller överlämnas dit för lagföring. Därmed kan inte utlämning och överlämnande för lagföring av brott respektive tillfälligt överförande av frihetsberövade personer anses vara fullt jämförbara alternativ för de brottsutredande myndigheterna. 5.2.3Återställande av olagligt förvärvade föremål Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om återställande av olagligt förvärvade föremål kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanser invänder mot den be- dömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Med tilläggsprotokollets arti- kel 12 införs föreskrifter om återställande av olagligt förvärvade föremål, t.ex. stöldgods, till den rätte ägaren. Artikeln gäller för alla typer av före- Beträffande bevisföremål som överlämnats i samband med bevis- upptagning finns redan enligt en möjlighet för den anmodade staten att avstå från att ta tillbaka föremålet efter genom- förd bevisupptagning (artikel 6.2). Artikel 12 innebär inte någon förplikt- else att införa nationell lagstiftning om återställande. staten bestämmer helt fritt om ansökan om återställande ska beviljas. Enligt förklaranderapporten ska bestämmelsen endast tillämpas när det inte råder någon tvekan om vem som är föremålets rätte ägare. har sin i princip identiska motsvarighet i (artikel 8). I svensk rätt finns regler om att beslag och överlämnande av egendom får ske på ansökan av en annan stat om det skäligen kan antas att egen- domen frånhänts annan genom brott (4 kap. 1922 §§ LIRB). sökan görs av en medlemsstat i EU eller av , , eller uppställs endast ett krav på att det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten. När ansökan görs av en annan stat uppställs ett krav på dubbel straffbarhet för att rättslig hjälp ska lämnas (2 kap. 2 § LIRB). Vid genomförandet av gjordes bedömningen att svensk rätt uppfyller den typ av föreskrift som uppställs i tilläggsproto- kollets artikel 12 (prop. 2004/05:144 s. 6061). Det saknas skäl att nu göra en annan bedömning. Det finns inte anledning att ändra det krav på Prop. 2012/13:170 dubbel straffbarhet som kommer att gälla för ansökningar från andra konventionsstater än EU-stater samt , , och . 5.2.4Informationsutbyte på eget initiativ Regeringens bedömning: Tilläggsprotokollets föreskrifter om informationsutbyte på eget initiativ kräver inte några lagändringar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanser invänder mot den be- dömning som görs i promemorian.