prop · H003191 · 2013-09-12 00:00:00 — Kommitténs uppgifter var att vid sidan av ansvariga myndigheter medverka i utarbetandet av förvaltningsplan för varg samt att följa resultatet av Rovdjursutred- ningens arbete och verka för att berörda organisationer ges möjlighet att medverka i arbetet med att nå gynnsam bevarandestatus för varg med hänsyn till berörda intressen, näringar och verksamheter samt rådande kunskapsläge. Utredningen tog namnet . Regeringen beslutade i ett tilläggsdirektiv att kommit- tén även ska föra en dialog om de socioekonomiska förutsättningarna för förekomst av björn, varg, järv och lodjur i , dvs. hur rovdjurens närvaro påverkar förutsättningar för näringsliv, rekreation, fäboddrift, jakt och människors vardag (dir. 2012:63). överlämnade betänkandet Åtgärder för samexistens mellan människa och varg (SOU 2013:60). Utredaren anser att en långsiktigt hållbar rovdjurspolitik i större utsträckning än måste balansera landsbygdsnäringarnas, inklusive jaktintresset, behov och åtgärder för bevarandet av biologisk mångfald. Förvaltningen måste skapa former för samexistens mellan människa och varg, både för männi- skans och för vargens bästa. Utredaren föreslog att utvecklade och delvis förnyade målbilder tillsammans med en bättre fungerande skyddsjakt, ett delvis nytt ersättningssystem, en ny förvaltningsplan för varg samt en delvis ny och omstuvad lagstiftning kan återskapa förtroendet för den svenska vargpolitiken, som uppfyller kraven i art- och habitatdirektivet. I den samhällsekonomiska analys som genomförts i regi av utredningen konstateras att det inte har varit möjligt att uttrycka de totala kostnaderna och nyttorna av rovdjursförekomst i kronor. I be- tänkandet ingår en gemensam åsiktförklaring som samtliga experter som representerar organisationerna i kommittén har ställt sig bakom. Förklar- ingen uttrycker att ambitionen är att så långt möjligt kunna förenas i en gemensam syn på hur en hållbar rovdjurspolitik för varg ska kunna ut- vecklas samt att organisationerna därmed kan medverka till att en del av de övertoner och överdrifter som förekommer i dagens debatt dämpas. Betänkandet har behandlats vid ett remissmöte och remissvaren finns tillgängliga i (dnr M2013/1876/Nm). Uppdrag om sårbarhetsanalyser och förvaltningsplaner Regeringen beslutade att ge i uppdrag att redovisa sårbarhetsanalyser för varg, björn, järv och lodjur som skulle bygga på senaste dokumenterade kunskaper om arternas populationer (dnr M2012/1490/N). redovisade sårbarhetsanalysen för varg och för björn, järv och lodjur (dnr M2012/1802/Nm). redovisade en komp- lettering till sårbarhetsanalysen för varg med de genetiska aspekterna. Regeringen beslutade att ge i uppdrag till att ta fram förvaltningsplaner för järv, lodjur, björn och kungsörn (dnr M2010/2727/Nm m.fl.). redovisade för- valtningsplanerna (M2013/787/Nm). Regeringen beslutade att ge i uppdrag att överlägga med berörda samebyar om ekonomiskt rimliga åt- gärder för att minimera risken för skador på renskötseln så att det vargpar som innefattar en genetiskt värdefull vargtik kan vistas i berörda län över /13 fram (dnr M2012/2959/Nm). Regeringen beslutade att ge lantbruks- universitet i uppdrag att efter samråd med bl.a. undersöka hur kalvning i hägn och områdesinriktad jakt efter björn i kalvningsområde för ren påverkar överlevnaden i renhjorden (dnr L2012/2817/JFS). Regeringen beslutade att ge länsstyrelserna i , , , , , Västman- lands och i uppdrag att vara behjälpliga i arbetet med att märka lämpliga vargtikar. Länsstyrelserna skulle där- efter ange vilka två vargrevir med märkta tikar i respektive län som är lämpligast för utsättning av vargvalpar. Syftet var att ett antal vargrevir ska finnas tillgängliga för utplantering av vargvalpar (dnr S2011/9565/SFÖ m.fl.). Möte om areella näringar och utvecklingen av rovdjursstammarna Mot bakgrunden av att utvecklingen av de svenska rovdjursstammarna gjort det svårare att hålla djur på bete och för att finna vägar för en god förvaltning av rovdjuren som en levande landsbygd med näringar kan utvecklas bjöd Landsbygdsdepartementet in till ett informationsmöte . Målgruppen var landets landshövdingar och de areella näringar som bedriver tamboskapsskötsel, rennäringen, fäbodbruket och fårnäringen. För att få ett underlag för dis- kussion och slutsatser ombads länsstyrelserna att skriftligen besvara ett antal frågor om bl.a. viltförvaltningsdelegationerna, skydds- och licens- jakt samt verkställighet av skyddsjaktsbeslut. Svaren finns tillgängliga i Landsbygdsdepartementet (dnr L2013/194/JFS). Regeringen beslutade att en särskild utredare skulle se över den svenska jaktlagstiftningen med syfte att få till stånd dels en modern lagstiftning med tydlig systematik och moderna bestämmelser för en långsiktigt hållbar jakt och viltvård samt djurskydd för de vilda djuren, dels ett förbättrat genomförande av EU-rättsliga åtagan- den. Myndighetsansvaret för jakten och viltvården skulle också utvärde- ras (dir. 2012:77). Utredningen tog namnet och ett delbetänkande om redovisning av myndighetsansvaret ska lämnas . 2012/13:191 Regeringen beslutade i ett tilläggsdirektiv att utreda- ren ska utreda möjligheten att i fråga om övervakning av vilt införa ett undantag från tillståndsplikten enligt kameraövervakningslagen (2013:460) (dir. 2013:66). Det övergripande och långsiktiga målet för rovdjurspolitiken är att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i ska uppnå och bibehålla gynn- sam bevarandestatus. En trovärdig rovdjurspolitik kräver också en aktiv förvaltning som stärker förtroendet för rovdjurspolitiken och bidrar till en bättre samexistens mellan människor och stora rovdjur. Regeringen gör i propositionen bedömningen att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i har gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet. Därför slår regeringen fast, i enlighet med de riktlinjer som EU-kommis- sionen har tagit fram för hur de stora rovdjuren ska förvaltas, att en aktiv förvaltning ska genomföras. Det innebär även att socioekonomisk hänsyn ska tas och att tamdjurshållning inte påtagligt försvåras. har i modern tid aldrig haft så stora rovdjursstammar som . Föresatsen att bevara rovdjuren har alltså lyckats. Det innebär också nya utmaningar att utforma en politik som möjliggör en god förvaltning av stora rovdjur, som tillgodoser en bra balans mellan målet att uppnå och bibehålla gynnsam bevarandestatus för stammarna och tar hänsyn till de människor som lever och verkar i rovdjurstäta områden. En aktiv förvaltning med en palett av olika åtgärder behövs för att människa och stora rovdjur ska kunna leva sida vid sida utan alltför stora konflikter. Det svenska landskapet är i det närmaste alltigenom män- niskopåverkat. Även de till synes orörda områdena i norra har en lång kulturtradition genom den renskötsel som bedrivs där. Ingenstans i landet finns områden där människor kommer att stå helt opåverkade av förekomst av rovdjuren. Det är därför mycket viktigt att de människor som påverkas av stora rovdjur ges möjlighet att finna en delaktighet i förvaltningen. I den här propositionen presenteras en utvecklad rovdjurs- förvaltning där redskap finns att förvalta rovdjuren adaptivt i enlighet med ekosystemansatsen. betänkanden Rovdjurens bevarandestatus (SOU 2011:37) och Mål för rovdjuren (SOU 2012:22) samt betänkande Åtgärder för samexistens mellan människa och varg (SOU 2013:60) utgör tillsammans med redovisningar av uppdrag till Natur- vårdsverket och andra myndigheter ett gediget underlag för att ta ett steg ytterligare i utvecklingen mot en hållbar rovdjurspolitik. Det finns där- med ett heltäckande material för att föreslå referensvärden för popula- tionsstorlek och utbredningsområde samt bedöma bevarandestatusen för varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i . I propositionen föreslås att godkänner regeringens förslag till ett nytt övergripande och långsiktigt mål för rovdjurspolitiken och nya mål för stammarna av varg, björn, järv, lodjur och kungsörn inklusive re- ferensvärden för populationsstorlek och utbredningsområde. Ekosystemansatsen har sitt ursprung i FN:s konvention om biologisk mångfald (SÖ 1993:77). Den är en arbetsmetod eller förvaltningsstrategi för bevarande och hållbart nyttjande av naturresurser som även inklude- rar rättviseaspekter. Ekosystemansatsen erkänner att människan är en viktig del av ekosystemen och innebär att alla berörda bör vara med när målen för förvaltningen formuleras. Ansatsen lyfter fram att ekosystemen har en viktig funktion när det gäller att producera varor och tjänster, s.k. ekosystemtjänster, som människor är beroende av. Ekosystemansatsen innebär att åtgärder ska genomföras på den lägsta lämpliga beslutsnivån i syfte att skapa engagemang och delaktighet. Det var också huvudsyftet med att regeringen i propositionen En ny rovdjursförvaltning (prop. 2008/09:210) föreslog inrättandet av viltför- valtningsdelegationer. Ekosystemansatsen betonar även vikten av försik- tighetsprincipen. När det gäller rovdjursförvaltning handlar försiktighets- principen om att vara särskilt varsam i hanteringen av de stora rovdjuren till dess att populationerna uppnår och bibehåller gynnsam bevarandesta- tus. Försiktighetsprincipen handlar även om att bevara och säkra fortlev- naden av landets unika kulturyttringar, bl.a. rennäringen och fäbodbruk- andet, och därmed ge förutsättningar för att den biologiska mångfald som gynnas och upprätthålls genom dessa näringar kan finnas kvar för kom- mande generationer. Även andra näringar på landsbygden bör värnas i syfte att upprätthålla ekonomiskt och socialt hållbara samhällen och balansera den pågående urbaniseringen. Den svenska viltförvaltningen är mycket beroende av jakthundsan- vändningen vilken sedan urminnes tider är en del av den nordiska jakt- kulturen. Vid jakt ställs ofta krav på tillgång till lös jakthund. Syftet med detta är dels att leda jägaren till viltet, dels att få viltet i rörelse och göra det jaktbart. Vidare används lösa jakthundar för att hämta vilt eller att spåra upp skadat vilt. När vilt skadats i samband med exempelvis trafik- olyckor är jägare med eftersökstränade hundar en förutsättning för att snabbt spåra upp och förkorta onödigt lidande. Den stora betydelse jakt- hunden har i viltvården och för möjligheten att förvalta starka stammar av vilt och därmed begränsa skador på landsbygdsnäringar innebär att hänsyn bör tas även till löshundsjakten i ekosystemansatsen. Förvaltningen av de stora rovdjuren ska vara adaptiv, vilket innebär att den ska utformas på ett sätt som kan ta hänsyn till nya eller förändrade förhållanden. En adaptiv förvaltning innebär att åtgärder följs upp och justeras kontinuerligt mot uppsatta mål på ett kunskapsuppbyggande sätt. Lärandet är en ständigt pågående process i denna typ av förvaltning. Inventeringar av förekomst av såväl rovdjur som dess bytesdjurspopu- lationer är därmed av central betydelse i en adaptiv förvaltning för att kunna fånga upp de förändringar som sker. I detta sammanhang är det även relevant att ta hänsyn till skador på näringar och förutsättningar för kontinuerlig hävd av betesmarker, liksom människors inställning till 2012/13:191 rovdjur i övrigt. Detta eftersom syftet är att skapa en väl avvägd balans mellan rovdjursförekomst och tolerabel påverkan på näringar och allmän- na såväl som enskilda intressen. Utifrån dessa kunskaper kan mål ställas upp och åtgärder sedan vidtas för att nå målen. Viltförvaltningsdelegatio- nerna ska säkerställa att avvägningar mellan olika intressen görs i förvalt- ningen i enlighet med ekosystemansatsen. Förvaltningsplaner är det centrala och regionala verktyget för den prak- tiska förvaltningen av stora rovdjur. Planerna ska vara konkreta och bidra till en ökad transparens i rovdjursförvaltningen. De är också det adaptiva verktyg som kan användas för en strategisk rovdjursförvaltning som når det övergripande och långsiktiga målet att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn i ska uppnå och bibehålla gynnsam bevarandestatus en- ligt art- och habitatdirektivet som tamdjurshållning inte påtag- ligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. Utgångspunkten för en adaptiv ekosystembaserad förvaltning är att rov- djuren är en integrerad del i ett samhälle med många divergerande vär- den. Regionala mål för rovdjurens påverkan på näringar, kulturyttringar och övrig biologisk mångfald bör därför upprättas. Det är huvudsakligen Viltförvaltningsdelegationernas uppgift att formulera dessa mål och att följa upp dem inom ramen för rovdjursförvaltningen. Vargarna i (och ) utgör en del av en ur- sprungligen sammanhängande vargpopulation i och norra . Det finns fortfarande ett utbyte mellan vargarna i och de vargar som finns i och . Det sker främst genom invan- dring av enstaka individer till från . Vargen fridlystes i och i efter att stammen stadigt minskat . Vid fridlysningen fanns färre än 10 djur kvar i Sve- rige och och därefter var stammen i praktiken utrotad under unge- fär . Som resultat av en invandringsvåg av varg från till fortplantade sig ett vargpar öster om 1978. Därefter dröjde det till 1983, då två vargar av finskt-ryskt ursprung födde en valpkull nära Nyskoga i norra . Även dessa vargar kan ha invandrat som ett resultat av invandringsvågen från till . Ytterligare en varg med finskt-ryskt ursprung invandrade 1991 och re- producerade sig i . invandrade ytterligare två vargar med finskt-ryskt ursprung som fick avkommor 2008, 2009, 2010 och 2012. påträffades ett par med finskt-ryskt ur- Paret flyttades till Tivedenområdet där de fick val- par . Totalt bygger alltså den nuvarande skandinaviska delpo- pulationen på sju finsk-ryska invandrade vargar. Vargpopulationen i har en stark tillväxt. Från att ha be- stått av cirka 10 vargar började vargstammen att växa efter att den tredje finsk-ryska vargen reproducerade sig 1991. Un- der ökade vargbeståndet med och fanns det ungefär 75 vargar i och . Efter det och har vargpopulationen ökat med i genomsnitt . konstaterades 35 föryngringar i (inklusive gränsreviren) vilket innebär att antalet vargar i landet då upp- gick till cirka 350 individer. Enligt Viltskadecenter beräknas antalet för- yngringar sannolikt till mellan 25 och 39 och mer sannolikt närmare den högre siffran. förekommer vargen stationärt och repro- ducerande främst i , , , , Västman- lands och . har dock iakttagits i alla län i lan- det utom . Vargar vandrar ständigt mellan och och vissa av dessa kommer även in i och . har totalt 19 vargar som har sitt ursprung i och regi- strerats i eller . Det innebär att det i genomsnitt invandrat ungefär 1,5 varg till eller . Av de 19 vargarna har tre vargar vandrat söderut och tre har fångats in och flyttats. Sex invandrade finsk-ryska vargar har således fått kontakt med den befintliga vargpopu- lationen i och , vilket motsvarar 0,5 vargar . Av dessa sex har fyra reproducerat sig, vilket ger att i genomsnitt har 0,33 vargar invandrat till och reproducerat sig. Det skandinaviska vargforskningsprojektet har gett en kunskap om de skandinaviska vargarna som är unik i ett internationellt perspektiv. Ett komplett släktträd har upprättats för hela populationen ända tillbaka till när grundarna av stammen reproducerade sig 1983. Det finns en komplett DNA-profil på av alla vargar som fötts och levt till åtminstone 6 månaders ålder i eller . Den nuvarande skandinaviska vargpopulationen härstammar från sju invandrade individer vilket resulterat i vissa inavelseffekter. Det är kon- staterat att antalet valpar per kull är mindre ju närmare släkt de båda för- äldrarna är. Det finns även vissa medfödda missbildningar konstaterade bland en mindre andel av den skandinaviska vargpopulationen. Det hand- lar om missbildningar i inre organ, ryggrad och testiklar. Det går dock inte att koppla missbildningarna direkt till inavelsgraden. Ett mått på inaveln är beräkning av en inavelskoefficient, vilken anger den andel av en individs gener där samma uppsättning nedärvts från båda föräldrarna på grund av att dessa är släkt med varandra. Koefficienten kan variera mellan 0 och 1 och när till exempel två syskon parar sig blir inavelskoefficienten 0,25. Bland de skandinaviska vargarna ökade in- avelskoefficienten då den nådde över 0,30. Tack vare de två finsk-ryska vargarna som invandrade 2006 och 2007 och bör- jade reproducera sig året efter har inavelskoefficienten gradvis minskat. 2012/13:191 har den gått från 0,30 till 0,24 vilket motsvarar en minskning . Med avkommor från det par som flytta- des till Tivedenområdet kommer den positiva utvecklingen av inavels- koefficienten att förbättras ytterligare . Ett annat mått på den genetiska statusen hos en djurpopulation är gra- den av genetisk variation, vilken anger hur stor genetisk likhet det är mellan individerna i populationen. Den genetiska variationen bland de skandinaviska vargarna sjönk , men har sedan successivt ökat igen sedan två nya invandrade vargar började reproducera sig 2008. har den genetiska variationen bland de skandinaviska vargarna ökat från 90 till 135 (mätt som antalet varianter på 29 DNA-segment) vilket innebär en ökning . De finsk-ryska vargarna som invandrade 2006 och 2007 och deras av- kommor har avgörande betydelse för den positiva utvecklingen av in- avelskoefficienten. Avkommorna har i sin tur i stor utsträckning bildat par och fått ett högre antal valpar jämfört med par där båda vargarna är från den genetiskt svagare delen av den skandinaviska populationen. En tredjedel av de valpkullar som föddes har föräldrar som härstammar från någon av de vargar som invandrade 2006 och 2007. förekommer från (och ) och österut genom och . I hade björnen tidigare en vid och sammanhängande utbredning, men den europeiska förekomsten har blivit begränsad och fragmenterad. I förekommer björn från och och norrut. Den finns också på motsvarade bredd- grader på norska sidan av gränsen och även i . Utbredningen i är koncentrerad till fyra kärnområden där i huvudsak ho- norna finns ett sydligt område i (södra ), Da- larnas och , ett område i norra , Västernorr- lands och samt två nordliga områden i . I takt med den ökande populationsstorleken har kärnområdena alltmer smält samman. Trenden i är att utbredningsområdet växer mot den svenska ostkusten och söderut i samt in i . Bestån- den minskar däremot i delar av de svenska fjällområdena. Genetiska studier av björnar i visar att det finns två olika gene- tiska linjer, vilket tyder på olika invandringsvägar till landet. Björnar i det sydliga området visar släktskap med Syd- och björnar medan de i det nordliga området har släktskap med björnar i och . Hanarna rör sig över större ytor och därmed i viss utsträckning mellan de olika områdena. Vid enstaka tillfällen vandrar det också in ha- nar från . Att invandringen inte är större beror framförallt på att det förekommer ganska lite björn i norra i gränstrakterna till . fanns det uppskattningsvis 1 650 björnar i Sve- rige och 3 100 i . Därefter skedde en kraftig minskning . Björnen fridlystes 1912 på kronomark och 1927 i hela . Runt 1930 fanns det bara cirka 130 björnar kvar i . I fortsatte nedgången då det sannolikt inte Prop. 2012/13:191 längre fanns någon fast etablering alls av björn på norsk mark. I tilläts björnstammen att växa sakta och fram- åt. beräknas att det i fanns mellan 950 och 1 200 björnindivider. ökade tillväxten till . har tillväxttakten sannolikt bromsats upp något på grund av ett ökande jaktuttag. De senaste beräk- ningarna av antalet björnar i är och då fanns det cirka 3 300 individer (2 9683 667). Därutöver registrerades 137 björnar i . Den sammanlagda skandinaviska populationen upp- skattas därmed vara cirka 3 400 individer. Järv förekommer i fjäll- och tundraregionen samt i barrskogsbältet i norra och . I finns fasta järvstammar endast i Sve- rige, , och . Stora delar av den norska populatio- nen hänger samman med den svenska populationen. Den svenska delen av järvpopulationen har sin utbredning i huvudsak längs fjällkedjan från Treriksröset till nordvästra i , , Jämt- lands och . har det även registrerats enstaka järvföryngringar i skogslandet nedanför fjällkedjan i och . Dessutom tyder ett ökande antal observationer på att järvstammen expanderar i skogslandet åt öster och söder både inom och utanför renskötselområdet. I nordligaste och har den skan- dinaviska järvpopulationen geografisk kontakt med järvens utbrednings- område i . I historisk tid verkar järven inte ha funnits i reproducerande populatio- ner i de syd- och mellansvenska skogsområdena. Från mitten av 1800- talet finns inga uppgifter om järvförekomst i och , och inte heller från . Järvstam- men fortsatte att minska ända fram till att arten fridlystes 1969. uppskattades antalet järvar i till 100 eller färre. En inventering av järv påbörjades i och då påträf- fades 69 föryngringar, vilket motsvarade drygt 400 järvar. växte populationen med i genomsnitt . Vid inventeringar påträffades 125 föryngringar i vilket gör att po- pulationen kan uppskattas till mellan 668 och 835 järvar. I upp- skattas populationen uppgå till mellan 358 och 445 järvar. I hade lodjuret tidigare en vid och sammanhängande utbredning, men den europeiska förekomsten har blivit begränsad och fragmenterad. Lodjuret förekommer i stora delar av , främst i de norra och mellersta delarna. De tätaste bestånden finns i skogs- och mellanbygder i ett stråk från till , längs och i delar av Den svenska lodjurspopulationen är en del av en 2012/13:191 skandinavisk population, som även har ett visst genetiskt utbyte med den finska populationen. I förekommer lodjuret främst i de östliga del- arna mot svenska gränsen och i , med en glesare population längst i norr. Lodjurets antal och utbredning har varierat kraftigt . förekom lodjur relativt allmänt i stora delar av , antagligen talrikast i och delar av södra . fanns inte lodjur i fjällområdet och i de nordligaste delarna. minskade den skandinaviska lodjursstammen snabbt till följd av jakt. Omkring var lodjuret borta från och ett tjugotal år senare även från merparten av . Omkring fanns endast en mycket begränsad stam kvar i och Väster- botten. I fredades lodjuret 1928 och stammen började återhämta sig. Allmän jakt tilläts igen , men stammen fortsatte att öka. spred sig lodjuret även upp i fjälldalar, där de tidigare knappast förekommit alls. fanns det cirka 700 lodjur i landet. Stammen började minska igen och efter 1980 försvann lodjuren snabbt från nästan hela och södra land. Detta ledde till att arten fredades på nytt, 1984 i och 1991 i hela landet. uppskattades att stammen kunde uppgå till ett par hundra individer. Utredningen om de stora rovdjuren och anger i sina betänkanden att Artdatabankens officiella siffra angav att det då fanns 700 lodjur i . Därefter växte populationen till en högsta nivå om cirka 1 900 djur , varefter lodjurspopula- tionen åter minskade, framförallt i renskötselområdet. kan dock ingen statistiskt säkerställd förändring av antal lodjursfamilje- grupper ses varken i eller i . /12 doku- menterades 243 föryngringar av lodjur i . Den senaste popula- tionsuppskattningen gjordes /11 och då uppgick stam- men till mellan 1 400 och 1 900 individer. Kungsörn förekommer med en gemensam population i , och . I har kungsörnen sin huvudsakliga utbredning i , där av populationen finns, och på och i . I övriga landet är förekomsten utspridd och gles. och pågick en omfattande förföljelse av kungsörn och arten var nära att utrotas från den svenska faunan. Arten fridlystes 1924 och beståndet har därefter sakta börjat återhämta sig i an- tal och återetablerade områden. Vädersituationen och bytestillgången har stor betydelse för häcknings- utfallet, som kan variera stort mellan år. Kungsörn är känslig för störning och behöver tillgång till ostörda områden med lämplig livsmiljö. Kungs- örn bygger stora risbon i träd eller på klipphyllor. Kungsörnspopulatio- nen inventeras och förutom beståndsräkning sker kontroller av häckningsresultat och ringmärkning av ungar. Flera olika aktörer har bi-