prop · H003125 · 2013-04-16 00:00:00 — Det ska av den nya lagen även framgå att vid tvist om lön och annan ersättning för utfört arbete ska lönen eller ersättningen anses vara den minimilön och ersättning som följer av kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. Tvister om innestående ersättning mellan en arbetsgivare och en utlänning ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag, dock att utredningen föreslår att lagen ska vara tillämplig när arbetsgivare uppsåtligen eller av oaktsamhet har en utlänning anställd i som inte har rätt att vistas här. Utredningen föreslår vidare att lönen eller ersättningen ska anses motsvara den lön eller ersättning som följer av kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. I utredningens förslag finns ingen hänvisning till lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister. Remissinstanserna: och anför att det i förslaget till ny lag bör framgå att tvister angående innestående ersättning ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister. anger att det torde förhålla sig på så sätt att lön till arbetstagare bestäms på sätt som framgår av förslaget till den nya lagen. Arbetsdomstolen delar utredningens uppfattning att gällande ordning om rätt till lön och annan ersättning för utfört arbete trots att utlänningen vistas här utan förskrivet tillstånd inte är klar. Arbetsdomstolen har ingen invändning mot att det nu klargörs att en utlänning som vistas här utan föreskrivet tillstånd har rätt till lön och annan ersättning för utfört arbete. Vidare har Arbetsdomstolen synpunkter på den språkliga utformningen av den föreslagna lagtexten. () tillstyrker utredningens förslag att rätten till ersättning ska slås fast i lag och att ersättningen ska antas vara den ersättning som följer av ett tillämpbart svenskt kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. Kommuner och Landsting delar utredningens uppfattning vad avser rätten till innestående ersättning samt de presumtionsregler avseende tidsgränser som redovisas i utredningen. Även delar utredningens uppfattning vad avser rätten till innestående ersättning. har inget att invända mot utredningens bedömning att arbetstagare har rätt till ersättning för utfört arbete oavsett om anställningsavtalet kan anses vara giltigt eller ogiltigt. har inte heller något att invända mot förslaget att rätten till avtalad ersättning för utfört arbete ska slås fast i lag. framför bl.a. att även om presumtionen är tänkt att stärka skyddet för invandrare som utfört arbete utan giltig anställning blir följden en särreglering som andra oorganiserade arbetstagare i en liknande tvist inte kommer att kunna åberopa. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 6.1 a första meningen i direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att arbetsgivare för varje överträdelse av förbudet mot anställning av tredjelandsmedborgare som vistas olagligt ska ansvara för betalning av eventuell innestående ersättning till tredje- landsmedborgaren. Medlemsstaterna ska enligt artikel 6.1 a säkerställa att den överenskomna ersättningen ska presumeras ha varit åtminstone lika hög som minimilönen enligt tillämplig nationell lagstiftning, kollektivavtal eller i enlighet med etablerad praxis i den relevanta branschen, såvida inte antingen arbetstagaren eller arbetsgivaren kan bevisa motsatsen, som, i förekommande fall rättsligt bindande nationella bestämmelser om lön respekteras. Utlänningars rätt till lön eller annan ersättning anges i lag Regeringens förslag till ändring av straffbestämmelsen i 20 kap. 5 § UtlL innebär ett förbud att ha en utlänning anställd som inte har rätt att vistas i . Fråga är vilken betydelse ett sådant förbud får när utlänningars rätt till ersättning för utfört arbete ska bestämmas. har i NJA 1997 s. 93 uttalat sig om följden av lagstridiga avtal. Domstolen anförde bl.a. att det i svensk lagstiftning saknas allmänna bestämmelser om ogiltighet av rättshandlingar som strider mot lag eller god sed. Ogiltighet kan i stället följa av allmänna rättsgrundsatser. Huruvida ett avtal som strider mot lag är ogiltigt, trots att det inte har angetts i lagen, beror enligt på om den lagregel som överträtts bygger på sådana hänsyn som gör att en ogiltighetspåföljd är påkallad. Detta får avgöras i varje uppkommande typfall efter en analys av syftet med lagregeln, behovet av en ogiltighetspåföljd för att sanktionera en överträdelse och de olika konsekvenser som en sådan påföljd kan medföra, t.ex. för godtroende medkontrahenter. anförde vidare att det förhållandet att ett avtal är ogiltigt inte med nödvändighet innebär att det saknar varje rättsverkan. Den vanliga rättsföljden vid ogiltighet av ett avtal är att parterna inte behöver fullgöra sina skyldigheter enligt avtalet och att parterna ska återbära vad de har mottagit på grund av avtalet. Ett av en arbetstagare utfört arbete som tillgodogjorts en arbetsgivare kan normalt inte återgå trots att anställningsavtalet förklaras ogiltigt. En allmän utgångspunkt är vidare att ingen av parterna bör vinna på att ett avtal är ogiltigt. En arbetsgivare bör därför enligt gällande svensk rätt vara skyldig att betala lön och annan ersättning enligt anställningsavtalet för utfört arbete, även om avtalet skulle vara ogiltigt på grund av att arbetstagaren inte haft rätt att vistas i eller arbetat utan föreskrivet arbetstillstånd. För att säkerställa att direktivet tillämpas fullt ut i svensk rätt, att den rättsliga följden av aktuella bestämmelser är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och skyldigheter, bör utlänningens rätt till innestående ersättning fastställas i en uttrycklig lagbestämmelse. Denna bestämmelse bör tas in i en särskild lag där även vissa andra frågor som direktivet ger upphov till regleras. Lagen bör vara tvingande till arbetstagarens förmån och gälla vid varje överträdelse av förbudet att anställa en utlänning i som inte har rätt att vistas här där arbetsgivaren inte har vidtagit sådana kontrollåtgärder som avses i 20 kap 12 § andra stycket UtlL. Att lagen är tvingande utesluter emellertid inte att det kan vara möjligt för parterna att disponera i strid med lagens bestämmelser. Att parterna ska ha viss möjlighet att frångå tvingande lagregler motiveras dels av en önskan att underlätta utomprocessuella uppgörelser, dels av att skyddsbehovet inte är lika stort sedan den skyddade rättigheten aktualiserats. Att lagen är tvingande till skydd för arbetstagare medför dock att avtal varigenom en part på förhand avstår rättigheter är ogiltiga. Presumtion för viss överenskommen ersättning I finns inte någon sådan lagstiftning om minimilön som anges i direktivet. Översatt till svenska förhållanden kan presumtionen enligt artikel 6.1 a därför avse lön enligt kollektivavtal eller lön i enlighet med etablerad praxis i den relevanta branschen. Kollektivavtal avser anställningsvillkor för arbetstagare eller förhållandet i övrigt mellan arbetsgivare och arbetstagare. Avtalet ska ha ingåtts mellan en arbetsgivarorganisation eller arbetsgivare och en arbetstagarorganisation. Enligt allmänna arbetsrättsliga rättsgrundsatser anses en arbetsgivare som är bunden av kollektivavtal vara förhindrad att tillämpa sämre villkor än dem som gäller enligt avtalet för arbetstagare som står utanför den avtalsslutande organisationen. En oorganiserad arbetstagare kan inte hävda rättigheter gentemot arbetsgivaren enbart med stöd i kollektivavtalet. Sådan rätt har bara den avtalsslutande organisationen och dess medlemmar. Det är dock vanligt att den oorganiserade arbetstagarens enskilda anställningsavtal hämtar sitt innehåll från ett kollektivavtal, och då har den oorganiserade arbetstagaren samma anställningsvillkor som de arbetstagare som är medlemmar i den avtalsslutande organisationen. De aktuella utlänningarna får i de flesta fall antas vara oorganiserade. Om arbetsgivaren är bunden av ett kollektivavtal, är denne i förhållande till den arbetstagarorganisation som är part i avtalet dock skyldig att tillämpa avtalet även på oorganiserade arbetstagare. Enligt regeringens mening bör artikel 6.1 a genomföras genom en bestämmelse som innebär att den överenskomna lönen ska antas vara den minimilön som följer av ett kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. Arbetstagaren ska därvid ha möjlighet att åberopa ett kollektiv- avtal från vilket den ersättning som presumtionen avser ska hämtas. Det ska ankomma på arbetstagaren att åberopa den praxis eller det kollektivavtal från vilket avtalsvillkoret hämtas. avstyrker den föreslagna presumtionsbestämmelsen i skattebetalningslagen och anför att EU-direktivet i denna del får anses vara uppfyllt redan med gällande lagstiftning. Skälen för regeringens förslag och bedömning I artikel 6.3 i direktivet föreskrivs att medlemsstaterna för tillämpningen av artikel 6.1 a och b ska fastställa att det ska föreligga en presumtion för ett anställningsförhållande . Arbetsgivaren eller arbetstagaren, bland andra, ska kunna motbevisa detta. Enligt artikel 6.1 a ska medlemsstaterna säkerställa att arbetsgivare som överträder direktivets förbud ska ansvara för innestående ersättning. Enligt artikel 6.1 b ska medlemsstaterna säkerställa att arbetsgivaren ska ansvara för betalning av ett belopp motsvarande eventuella skatter och sociala avgifter som arbetsgivaren skulle ha betalat, om tredjelandsmedborgaren vistats här lagligt, inklusive straffavgifter vid förseningar och relevanta administrativa sanktioner. Vidare framgår av artikel 15 att direktivet inte påverkar medlemsstaternas rätt att anta bestämmelser som är förmånligare för tredjelandsmedborgare som de är tillämpliga på enligt artikel 6, förutsatt att sådana bestämmelser är förenliga med direktivet. Införande av en presumtionsregel Det framgår varken av bestämmelsen i artikel 6.3 eller av skälen i direktivet att presumtionen för minst tre månaders anställnings- förhållande ska innebära att tredjelandsmedborgaren också ska presumeras ha utfört arbete i viss bestämd omfattning . För att presumtionen ska få önskad effekt krävs dock att anställningens omfattning regleras i de nationella bestämmelserna. Det får därför enligt regeringens bedömning vara upp till medlemsstaterna att bestämma i vilken omfattning arbetet utförts . För att presumtionen ska ha någon betydelse föreslår regeringen tre månaders utfört heltidsarbete. Det förslaget kan inte, som vissa remissinstanser gör gällande, sägas överskrida vad som anges i direktivet, utan det är tvärtom den rimligaste tolkningen av direktivet. Det är inte bara utlänningen som ska kunna dra nytta av presumtionen i en tvist mellan denne och arbetsgivaren om hur mycket arbete som utlänningen ska ha rätt till ersättning för. Även arbetsgivaren ska kunna luta sig mot presumtionen, om utlänningen gör gällande rätt till ersättning för mer än tre månaders utfört arbete. Presumtionen innebär att bevisbördan flyttas över från den part som skulle haft bevisbördan vid tillämpning av allmänna bevisbörderegler. Eftersom utlänningen enligt dessa regler har bevisbördan för att han eller hon arbetat den tid för vilken ersättning yrkas, medför presumtionen inte några nackdelar för utlänningen i förhållande till vad som skulle ha gällt utan någon presumtion. I svensk rätt finns inte någon motsvarighet till den aktuella presumtionsregeln. Bestämmelser om en sådan presumtion måste därför införas. När det gäller presumtionen vid tvist mellan arbetstagaren och arbetsgivaren om innestående ersättning bör presumtionen regleras i en ny lag. Presumtion beträffande skatter och avgifter De skatter och sociala avgifter, inklusive straffavgifter vid förseningar samt administrativa sanktioner, som berörs av direktivet är endast sådana skatter och avgifter som arbetsgivaren är skattskyldig för. I fråga om skatter och socialavgifter bör artikel 6.3 uppfattas så att det vid bestämmande av skatter och socialavgifter som en arbetsgivare ska betala för ersättning till anställda utlänningar som vistats här olagligt ska finnas en presumtion för minst tre månaders anställningsförhållande. Presumtionen bör precis som presumtionen beträffande innestående ersättning avse utfört heltidsarbete under detta anställningsförhållande. De skatter och avgifter som arbetsgivare är skyldiga att betala på lön och annan ersättning till en anställd är arbetsgivaravgifter enligt socialavgiftslagen (2000:980), allmän löneavgift enligt lagen (1994:1920) om allmän löneavgift och särskild löneskatt enligt lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. De materiella bestämmelserna om dessa avgifter och skatter finns i de nämnda lagarna. I dessa lagar finns därför bestämmelser om avgifts- och skattskyldighet, om avgifts- och skatteunderlaget samt om avgifts- och skattesatserna. Föreskrifter om bestämmande, debitering, redovisning och betalning av avgifterna och skatterna finns dock i skatteförfarandelagen (2011:1244) (SFL). Genom beslut om skatt bestäms om den som är avgifts- eller skattskyldig ska betala avgift eller skatt samt avgiftens eller skattens storlek. Om en skattedeklaration har lämnats i rätt tid och på rätt sätt, anses ett beslut om avgiften eller skatten ha fattats i enlighet med deklarationen (53 kap. 2 § SFL). Om en skattedeklaration inte har lämnats i rätt tid och på rätt sätt eller om någon avgift eller skatt inte har redovisats i deklarationen, ska varje oredovisad avgift eller skatt anses genom ett beslut ha bestämts till noll kronor då deklaration annars skulle ha lämnats (53 kap. 4 § SFL). Besluten enligt nämnda bestämmelser fattas automatiskt. Om en arbetsgivare har betalat lön till en utlänning men inte har lämnat in någon skattedeklaration, anses de avgifter och skatter som arbetsgivaren är skyldig att betala alltså ha bestämts till noll kronor. Om det kommer till kännedom att lön betalats ut, fattar verket ett nytt beskattningsbeslut genom omprövning av det första, automatiskt fattade beslutet. Om en tillförlitlig beräkning av avgifterna och skatterna kan göras, bör det innebära att det finns bevisning som utvisar vilken längd och omfattning anställningsförhållandet haft. I den situationen blir det inte aktuellt att tillämpa presumtionen om ett anställningsförhållande och heltid. Om det vid omprövningen inte kan göras en tillförlitlig beräkning på grundval av tillgängliga uppgifter, ska skatten eller underlaget för skatten bestämmas till vad som framstår som skäligt med hänsyn till uppgifterna i ärendet (skönsbeskattning) (57 kap. 1 § SFL). Regleringen är tillämplig såväl när den skattskyldige underlåtit att överhuvudtaget lämna några uppgifter om skatten som när det framkommer uppgifter som visar att en skatt ska bestämmas till ett högre efterhandsutbetalningar ska föras fram och att några regler för preskription av just denna typ av krav inte presenteras av utredningen. Skälen för regeringens bedömning I artikel 6.2 första stycket i direktivet föreskrivs följande. För att säkerställa tillgången till effektiva förfaranden för tillämpningen av punkterna 1 a och 1 c och med vederbörligt beaktande av artikel 13 ska medlemsstaterna införa mekanismer för att säkerställa att olagligt anställda tredjelandsmedborgare a)inom en preskriptionstid som fastställs i nationell lagstiftning kan framställa krav och i förlängningen erhålla verkställighet av en dom gentemot arbetsgivaren för eventuell innestående ersättning, inbegripet i de fall de har återvänt eller blivit återsända, b)kan, om denna möjlighet föreskrivs i nationell lagstiftning, uppmana behörig myndighet i medlemsstaten att inleda förfarandena för att kräva ut innestående ersättning utan att tredjelandsmedborgaren i det fallet behöver framställa några krav. Artikel 6.1 a avser ansvar för innestående ersättning och artikel 6.1 c ansvar för kostnader för att skicka ersättningen till tredjelands- medborgaren. För att kraven i artikel 6.2 första stycket a i direktivet ska vara uppfyllda måste för det första svensk domstol vara behörig att pröva en talan som en utlänning väcker om ersättning för arbete som utförts vid olaglig vistelse här och för det andra vara behörig att verkställa en dom avseende en sådan talan. Svensk lagstiftning saknar allmänna bestämmelser om svensk domstols behörighet i förmögenhetsrättsliga tvister med utländsk anknytning. När specifika bestämmelser om svensk domsrätt saknas brukar frågan ofta avgöras med analogisk tillämpning av forumbestämmelserna i 10 kap. . I rådets förordning (EG) nr 44/2001 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen) finns bestämmelser om domsrätt som täcker en stor andel förmögenhetsrättsliga mål med internationella inslag. Förordningen är, precis som andra EU-rättsliga förordningar, direkt tillämplig i . Om en arbetsgivare har hemvist i , kan svensk domsrätt följa av I-förordningen eller, när förordningen inte är tillämplig, en analogisk tillämpning av forumbestämmelser. När det gäller arbetsgivare med hemvist i ett annat EU-land bör medlemsstaternas skyldigheter enligt direktivet motsvara deras möjligheter att enligt I-förordningen uppfylla dessa. Om en arbetsgivare med hemvist i ett EU-land har en filial eller annan etablering i och anställningen är att hänföra till verksamheten i denna, kan talan enligt artikel 5.5 i I-förordningen väckas i . Svensk domsrätt kan också följa av bestämmelserna i artikel 19. Dessa slutsatser gäller även arbetsgivare med hemvist i stater som har tillträtt den i antagna konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (den nya ). Vad slutligen gäller arbetsgivare med hemvist i tredjeland så omfattas dessa av lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. om de bedriver näringsverksamhet i . Enligt 4 § första stycket ska utländska företag och utomlands bosatta utländska medborgare anses som svenska rättssubjekt vid bedömningen av om de i ett rättsförhållande, som gäller av dem i bedriven näringsverksamhet, lyder under svensk lag och av om de i ett sådant rättsförhållande är skyldiga att svara inför svensk domstol eller underkasta sig svensk myndighets avgörande. Beträffande verksamhet i sådana filialer finns alltså svensk domsrätt på samma sätt som beträffande rättssubjekt med hemvist i . Om anställningen däremot inte bedrivits som näringsverksamhet, kan svensk domsrätt följa av en analogisk tillämpning av bestämmelsen om kontraktsforum i 10 kap. 4 § . I sådana fall kan behörighetsreglerna i I-förordningen utgöra ett viktigt underlag vid bedömningen av om svensk domsrätt bör anses föreligga (NJA 2007 s. 482). Arbetstagare har rätt till avtalad ersättning för utfört arbete trots att de har arbetat utan föreskrivet arbetstillstånd eller saknat rätt att vistas i landet (se avsnitt 9.1). En talan om sådan ersättning kan också prövas av svensk domstol (jfr NJA 1997 s. 93). Kravet i artikel 6.2 första stycket a i direktivet att svensk domstol ska vara behörig att pröva en talan som en utlänning väcker om ersättning för arbete som utförts vid olaglig vistelse här är mot den angivna bakgrunden uppfyllt i svensk rätt. Av direktivet framgår att nationella preskriptionsregler ska gälla för möjligheten att framställa krav och i förlängningen erhålla verkställighet av en dom i enlighet med direktivets regler. Allmänna preskriptionsregler vad gäller fordringar, såsom lön, återfinns i preskriptionslagen (1981:130). Preskriptionslagen är subsidiär i förhållande till annan lagstiftning (1 §). Bl.a. preskriberas fordringar avseende semesterlön och semesterersättning enligt semesterlagen (1977:480). För anspråk som har sin grund i kollektivavtal eller enligt medbestämmandelagen (1976:580) återfinns preskriptionsregler i nämnda lag och gällande kollektivavtal. Svenska preskriptionsregler påverkas varken av att borgenären är en utlänning som inte har rätt att vistas i eller att denne saknar arbetstillstånd. Några författningsändringar avseende preskription är därför inte nödvändiga. Möjlighet till verkställighet av dom Artikel 6.2 första stycket a i direktivet innebär som redan nämnts en skyldighet för att se till att de aktuella tredjelandsmedborgarna kan erhålla verkställighet av en dom som innebär betalningsskyldighet för arbetsgivaren avseende ersättning för utfört arbete. Bestämmelser om verkställighet av domar som innefattar betalningsskyldighet finns i utsökningsbalken. En dom får verkställas utan särskilda villkor när den har vunnit laga kraft (3 kap. 3 §). En dom som inte har vunnit laga kraft får verkställas i vissa fall och under vissa villkor (3 kap 4 §). 9.5Möjligheten att uppmana en myndighet att kräva ut innestående ersättning Art 6.2.b Regeringens bedömning: Direktivets bestämmelse om möjlighet att uppmana en myndighet att kräva ut innestående ersättning från en arbetsgivare utan att utlänningen framställer några krav om detta kräver inte någon författningsändring. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har något att invända mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 6.2 första stycket b i direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att tredjelandsmedborgare som anställts i strid med direktivets förbud kan, om denna möjlighet föreskrivs i nationell lagstiftning, uppmana behörig myndighet i medlemsstaten att inleda förfaranden för att kräva ut innestående ersättning utan att tredjelandsmedborgaren i det fallet behöver framställa några krav. I svensk lagstiftning föreskrivs inte någon sådan möjlighet. Direktivets krav i denna del föranleder därmed inte någon författningsändring. 9.6Förenklat klagomålsförfarande Art 13 Regeringens bedömning: Direktivets krav om förenklade klago- målsförfaranden är uppfyllda i svensk rätt genom möjligheten att ansöka om betalningsföreläggande vid . Utlänningen kan i förfarandet företrädas av ett ombud. Den svenska rättsordningen medger att utlänningar ger in klagomål genom biträde av företrädare för en organisation. Några författningsändringar behövs därför inte för att uppfylla direktivets krav i denna del. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: anför att så länge klagomålen rör penningfordringar som är obestridda kan den summariska processen mycket väl anses vara ett förenklat klagomålsförfarande. Om kravet bestrids, hänskjuts tvisten till tingsrätt. Vid sådana förhållanden kan det inte längre anses röra sig om något förenklat klagomålsförfarande. 2012/13:125 Skälen för regeringens bedömning I artikel 13.1 föreskrivs att medlemsstaterna ska säkerställa att det finns effektiva mekanismer genom vilka olagligt anställda tredjelands- medborgare kan inge klagomål mot sina arbetsgivare direkt eller genom tredje parter som utsetts av medlemsstaterna, såsom fackföreningar eller andra organisationer eller en behörig myndighet i medlemsstaten om detta föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Lydelsen i artikel 13.1 ger upphov till frågor om hur bestämmelsen ska förstås. En första fråga är hur mycket som bisatsen om detta föreskrivs i den nationella lagstiftningen täcker. Om den omfattar hela artikel 13.1, skulle skyldigheten beträffande förenklade klagomålsförfaranden innebära att utlänningar ska ges möjlighet att ge in klagomål enligt klagomålsförfaranden som redan finns i medlemsstaterna, men att något nytt förfarande inte skulle behöva inrättas. I skäl 26 anges att det bör finnas effektiva mekanismer genom vilka tredjelandsmedborgare kan ge in klagomål direkt eller genom utsedda tredje parter såsom fackföreningar eller andra organisationer. Behöriga myndigheter i medlemsstaterna nämns alltså inte. Detta beror enligt regeringens uppfattning på att medlemsstaterna behöver ge utlänningarna möjlighet att ta hjälp av myndigheter endast om den möjligheten redan finns.