prop · H00380 · 2013-03-15 00:00:00 — av en tjänst som tillhandahålls av en leverantör som är etablerad i en annan medlemsstat är skyldig att innehålla skatt på den ersättning som ska betalas för tjänsten något som denne inte behöver göra om tjänsten tillhandahålls av en leverantör som är etablerad i samma medlemsstat som mottagaren av tjänsten utgör en begränsning av den fria rörlig- heten för tjänster enligt artikel 56 FEUF. Även fråga om det har bety- delse för bedömningen att medlemsstaten senare ändrat lagstift-ningen och inte längre tar ut skatt på ifrågavarande tjänster och om det gör någon skillnad om skatten som ska betalas i tjänstemottagarens medlemsstat kan räknas av från skatten som ska erläggas i den andra Artikel 56 FEUF utgör inte hinder för en sådan lagstiftning som är ifråga i målet enligt vilken en tjänstemottagare i en medlemsstat åläggs att innehålla källskatt på ersättning till en tjänsteleve- rantör i en annan medlemsstat för tjänster som denne tillhandahållit i den Det saknar betydelse för bedömningen att med- lemsstaten sedermera valt att inte längre ta ut källskatt på ifrågavarande tjänster och om den innehållna skatten kan räknas av från den skatt som ska erläggas i en annan medlemsstat. dom : En skyldighet för en tjänste- mottagare att innehålla skatt på ersättning till en tjänsteleverantör med hemvist i en annan medlemsstat, när sådan skyldighet inte föreligger i förhållande till tjänsteleverantör från samma medlemsstat, utgör en begränsning i friheten att tillhandahålla tjänster. dock motiveras av behovet att säkerställa en effektiv skatteuppbörd och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta ändamål. Det saknar betydelse att medlemsstaten senare avstått från att påföra skatt i situationer som den förevarande. Vidare saknar det betydelse huruvida den utländska tjänsteleverantören får räkna av den inhemska skatt som ska betalas från den skatt som vederbörande har att erlägga i sin hem- viststat. C-141/11 (UDEUD2011/133) mot Den nationella domstolens fråga: Om den svenska 67-årsregeln (arbets- tagarens tjänst upphör utan uppsägning ) är förenlig med den allmänna rättsprincipen om förbud mot åldersdiskriminering och artikel 6 i direktiv /78/EG om inrättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet. anförde att den allmänna rättsprincipen om förbud mot ålders- diskriminering och artikel 2 i rådets direktiv /78/EG inte utgör hinder mot en sådan nationell regel som 67-årsregeln i 32 a § lagen (1982:80) om anställningsskydd. En sådan regel som 67-årsregeln utgör i enlighet med artikel 6.1 i nämnda direktiv inte diskriminering på grund av ålder eftersom särbehandlingen motiveras av berättigade mål som rör sysselsättningspolitik och arbetsmarknad och utgör ett lämpligt och nöd- vändigt sätt för att genomföra dessa syften. Domstolens dom : utgör inte hinder för en nationell bestämmelse, som 67-årsregeln, som ger arbetsgivaren rätt att avsluta en arbetstagares anställning av det enda skälet att arbetstagaren har fyllt och som inte tar hänsyn till nivån på den pension som en enskild person kan komma att erhålla, eftersom bestämmelsen på ett objektivt och rimligt sätt kan motiveras av ett berättigat mål som rör sysselsättningspolitik och arbetsmarknadspolitik och utgör ett lämpligt och nödvändigt sätt för att genomföra detta mål. C-159/11 (UDEUD2011/147) Azienda Sanitaria Locale di Lecce mot Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce, Begäran från Consiglio di Stato, Den nationella domstolens fråga: Utgör direktiv /18/EG om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av byggentre- prenader, varor och tjänster, och särskilt artiklarna 1.2 a och d, 2 och 28 och kategorierna 8 och 12 i bilaga II, hinder för nationella bestämmelser enligt vilka två upphandlande myndigheter har rätt att sluta kontrakt avseende utredning och bedömning av sjukvårdsanläggningars utsatthet ur seismisk synvinkel mot bakgrund av nationella bestämmelser om säkerhet för anläggningar och särskilt strategiska byggnader, mot en ersättning som inte får överstiga kostnaderna för tillhandahållandet av tjänsten, om den myndighet som utför tjänsten kan anses utgöra en ekonomisk aktör? anförde att det synes som att värdet på det i målet aktuella kontraktet understiger tröskelvärdet i artikel 7 b i direktiv /18/EG och att tilldelningen av kontraktet således inte omfattas av direktivets För att bestämmelserna om etableringsfrihet i artikel 49 FEUF, fri rörlighet för tjänster i artikel 56 FEUF och principerna om likabehandling, icke-diskriminering och insyn ska vara tillämpliga måste kontraktet ha ett bestämt gränsöverskridande intresse. Vidare får undantaget enligt domstolens dom i mål C-480/06 Kommissionen mot inte vara tillämpligt. Ett villkor för undan- tagets tillämplighet är att syftet med avtalet ska vara att säkerställa att ett allmännyttigt uppdrag fullgörs som är gemensamt för parterna. har vad gäller nämnda villkor påpekat att det framstår som oklart om nu aktuellt uppdrag verkligen var ett för parterna gemensamt uppdrag. dom : Enligt domstolen utgör unionsreglerna om offentlig upphandling hinder för en nationell lagstift- ning enligt vilken det är tillåtet för två offentliga organ att utan anbuds- förfarande ingå avtal om att inrätta ett samarbete när vilket det ankommer på den nationella domstolen att kontrollera detta avtal inte syftar till att säkerställa att ett allmännyttigt uppdrag som är gemensamt för dessa organ fullgörs, när avtalet inte uteslutande styrs av övervägan- den och krav som är ägnade att uppnå mål av allmänintresse eller när det kan leda till att en privat leverantör ges någon fördel i förhållande till C-277/11 (UDEUD2011/172) MM mot Minister for , Equality and , and the Attorney General Begäran från of , Den nationella domstolens fråga: Om det enligt artikel 4.1 i skydds- grundsdirektivet föreligger en skyldighet för medlemsstaternas myndig- heter att informera sökanden om resultatet av bedömningen innan ett slutligt beslut om alternativt skydd meddelas. anförde att det inte föreligger en samarbetsskyldighet enligt artikel 4.1 i skyddsgrundsdirektivet som innebär att den beslutande myndigheten har en skyldighet att informera sökanden om resultatet av bedömningen innan ett slutligt beslut meddelas. För det första talar ordalydelsen i skyddsgrundsdirektivet för en sådan tolkning. avsikten var att ett utkast till beslut skulle kommuniceras med sökanden innan beslut fattas skulle detta ha formulerats tydligare i artikel 4.1 i För det andra skulle en tolkning av artikel 4.1 i direktivet som innebär att det föreligger en skyldighet att informera sökanden om resul- tatet av bedömningen innan ett slutligt beslut meddelas få orimliga En sådan ordning skulle innebära dels en risk för att den sökande avvek om han eller hon fick veta att den beslutande myndig- heten tänkte avslå ansökan, dels en ökad administrativ börda för med- Domstolens dom : Skyldigheten för en medlems- stat att samarbeta med den asylsökande i enlighet med artikel 4.1 i skyddsgrundsdirektivet kan inte tolkas så, att om en utlänning ansöker om att beviljas status som alternativt skyddsbehövande efter att ha erhållit avslag på en ansökan om att beviljas flyktingstatus, och den behöriga nationella myndigheten har för avsikt att avslå även den andra ansökan, denna myndighet då är skyldig, innan denna meddelar sitt beslut, att underrätta den berörda personen om sin avsikt att avslå ansökan och därvid ange de argument på vilka den avser att grunda avslagsbeslutet, så att den sökande har möjlighet att anföra sina syn- punkter i detta avseende. C-318/11 och C-319/11 (UDEUD2011/246) D och W mot Begäran från Förvaltningsrätten i , Den nationella domstolens fråga: Om tolkningen av artiklarna 170-171 i direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt samt artiklarna 1-2 i rådets åttonde direktiv /1072/EEG om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter Regler för återbetalning av mervärdesskatt till skattskyldiga som inte är etablerade inom landets territorium och artiklarna 2, 3 och 5 i direktiv /9/EG om fastställande av närmare regler för återbetalning enligt direktiv /112/EG av mervärdesskatt till beskattningsbara personer som inte är etablerade i den återbetalande medlemsstaten men i en annan med- lemsstat med avseende på vad som avses med begreppet "fast etableringsställe från vilket affärstransaktioner genomförts. Domstolens dom : En beskattningsbar person med säte i en medlemsstat och som i en annan medlemsstat endast bedriver test- eller forskningsverksamhet, utan att utföra några beskattningsbara transaktioner, kan inte i den sistnämnda medlemsstaten anses ha ett fast etableringsställe från vilket affärstransaktioner genomförts i den mening som avses i artikel 1 i direktiv /1072/EEG samt i artikel 3 a i direktiv /9/EG Denna tolkning påverkas inte, i ett sådant fall som är aktuellt i mål C-318/11, av om den beskattningsbara personen i den återbetalande medlemsstaten har ett helägt dotterbolag, vars syfte nästan uteslutande är att tillhandahålla personen olika tjänster för testverksamheten. C-461/11 (UDEUD2011/318) Radziejewski Begäran från , Den nationella domstolens fråga: Om det svenska kravet på hemvist i 4 § skuldsaneringslagen (2006:548) kan anses ägnat att hindra eller avskräcka en arbetstagare från att lämna för att utöva sin rätt till fri rörlighet, och således anses stå i strid med den bestämmelse om fri rörlighet för arbetstagare inom EU som återfinns i artikel 45 FEUF. anförde följande: Villkoret avseende hemvist i 4 § skuldsane- ringslagen utgör inte någon otillåten diskriminering i strid med artikel 45 FEUF eftersom personer med respektive utan hemvist i inte befinner sig i objektivt jämförbara situationer med avseende på syftet med skuldsaneringsinstitutet. Ett sådant krav på anknytning till är dessutom sakligt motiverat och proportionerligt för att garantera effektiviteten av ett beslut om skuldsanering. Det krav på anknytning som hemvistbegreppet representerar är ett utflöde framför allt av att en stats domsrätt förutsätter en tillräcklig anknytning till staten i fråga och att ett svenskt beslut om skuldsanering som regel inte erkänns i andra stater. Vidare är ett sådant krav på anknytning nödvändigt för utred- ningen om gäldenären. I förevarande fall kan dessutom lämpligheten ifrågasättas av att ett skuldsaneringsförfarande inleds vid svensk domstol med hänsyn till att ett belgiskt beslut om sådan skuldsanering som finns upptagen i bilaga A till insolvensförordningen måste erkännas i . Domstolens dom : Artikel 45 FEUF ska tolkas så att den utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken skuldsane- ring endast får beviljas gäldenärer med hemvist i den berörda medlems- staten. 3.1 Mål i vilka talan har väckts vid eller tribunalen C-480/10 (UDEUD2010/274) Europeiska kommissionen mot Konunga- riket Kommissionen har yrkat fastställelse av att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt mervärdesskattedirektivet, genom att i praktiken begränsa ordningen för mervärdesskattegrupper till tillhanda- hållare av finansiella tjänster och försäkringstjänster samt att ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. har bestritt talan och anfört att de ifrågasatta svenska bestämmel- serna ligger inom ramen för det skönsmässiga utrymme medlemsstaterna har enligt artikel 11 i mervärdesskattedirektivet att fastställa de närmare villkoren för en nationell ordning med gruppregistrering till mer- värdesskatt. De svenska reglerna i 6 a kap. 2 § mervärdesskattelagen kommer inte i konflikt med grundläggande principer på mervärdes- skatteområdet. De företag i den finansiella sektorn som omfattas av den svenska ordningen befinner sig inte i en jämförbar situation med andra företag i . I vart fall innebär den svenska ordningen inte någon godtycklig olikbehandling av företagsgrupper utanför den finansiella sektorn utan grundar sig på objektiva skäl. Generaladvokatens förslag till avgörande : Generaladvokaten anser att om en medlemsstat väljer att införa möjlig- heten att bilda mervärdesskattegrupper, så ska denna möjlighet vara öppen för näringsidkare inom alla sektorer i den berörda medlemsstaten, förutsatt att de uppfyller kraven i artikel 11 i mervärdesskattedirektivet. Begränsningar av denna princip kan endast vara motiverade om det är nödvändigt för att bekämpa potentiellt missbruk vad gäller klart angivna transaktioner. Om så inte är fallet kan det inte vara tillåtet att begränsa ordningen för mervärdesskattegrupper till att endast omfatta finans- och försäkringssektorn. Generaladvokaten föreslår således att domstolen fastställer att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 11 mervärdesskattedirektivet. C-64/11 (UDEUD2011/159) Europeiska kommissionen mot Konunga- riket Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 FEUF respektive artikel 31 i genom vissa bestämmelser enligt vilka orealiserade kapitalvinster beskattas när ett bolag flyttar sitt säte eller platsen för bolagets verkliga ledning från till en annan stat eller när det flyttar enskilda tillgångar till ett fast driftsställe i en annan med- lemsstat, medan en liknande flytt av ett bolags säte i eller över- föring av tillgångar från sätet till en filial i samma medlemsstat inte medför några omedelbara skattekonsekvenser. har intervenerat till stöd för och anfört att rätten till fri etablering inte utgör något hinder mot nationella bestämmelser om uttagsbeskattning som de ifrågasatta spanska. Även om så skulle vara fallet kan sådana bestämmelser om uttagsbeskattning av företag rätt- färdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och för att förebygga skatteundandraganden. C-74/11(UDEUD2011/150) Europeiska kommissionen mot Republiken Kommissionen har yrkat fastställelse av att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt direktiv /112/EG om ett gemensamt system för mervärdesskatt (mervärdesskattedirektivet), bl.a. genom att begränsa ordningen för mervärdesskattegrupper till tillhandahållare av finansiella tjänster och försäkringstjänster. har intervenerat till stöd för och anfört följande. De ifrågasatta finska bestämmelserna ligger inom ramen för det sköns- mässiga utrymme medlemsstaterna har, vid tillämpningen av artikel 11 i mervärdesskattedirektivet, att fastställa de närmare villkoren för en nationell ordning med gruppregistrering till mervärdesskatt. De ifråga- satta finska bestämmelserna kommer inte i konflikt med grundläggande principer på mervärdesskatteområdet. De företag i den finansiella sektorn som omfattas av de ifrågasatta bestämmelserna befinner sig inte i en jämförbar situation med andra företag i . I vart fall innebär den finska ordningen inte någon godtycklig olikbehandling av företags- grupper utanför den finansiella sektorn utan grundar sig på objektiva skäl. Kommissionens talan ska således lämnas utan bifall såvitt den avser att inte uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 11 i mer- värdesskattedirektivet genom att begränsa möjligheten till att registrera mervärdesskattegrupper till tillhandahållare av tjänster inom den finan- siella sektorn och försäkringstjänster (jfr mål C-480/06 Kommissionen mot ovan). C-261/11 (UDEUD2011/312) Europeiska kommissionen mot Konunga- riket Kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 49 FEUF och artikel 31 i genom vissa bestämmelser enligt vilka orealiserade kapitalvinster beskattas när ett bolag flyttar enskilda tillgångar till en annan medlemsstat, medan en liknande flytt inom inte medför några omedelbara skattekonsekvenser. har intervenerat till stöd för och anfört följande. danska lagstiftningen om uttagsbeskattning strider inte mot artikel 49 FEUF och artikel 31 i . Lagstiftningen kan rättfärdigas med hänvisning till behovet av att säkerställa en välavvägd fördelning av beskattningsrätten mellan medlemsstaterna och av att förebygga skatteundandraganden och går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå dessa ändamål. C-270/11 (UDEUD2011/171) Europeiska kommissionen mot Konunga- Kommissionen har yrkat att domstolen ska (1) fastställa att inte har uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 260. inte vidtagit de nödvändiga åtgärderna för att följa domstolens dom i mål C-185/09, (2) förplikta att till kommissionen, betala ett vite om 40 per dag, för var dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domstolens dom i mål C 185/09, från och med den dag då dom i förevarande mål meddelas till den dag då domen i mål C- 185/09 följs, (3) förplikta att till kommissionen utge ett standardbelopp om 9 per dag, för var dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domstolens dom i mål C-185/09, från och med den dag då domen i mål C-185/09 meddelades till dess dom meddelas i förevarande mål, eller den dag som nödvändiga åtgärder vidtas för att följa nämnda dom i mål C-185/09, om denna inträffar tidigare, och (4) förplikta att ersätta rättegångskostnaderna. har bestritt kommissionens yrkande om att ska förpliktas att betala ett standardbelopp och i vart fall att ska förpliktas att betala både ett standardbelopp och vite samt yrkat att domstolen ska ogilla kommissionens talan i dessa delar. har även bestritt stor- leken av beloppen på de av kommissionen yrkade ekonomiska sanktionerna och begärt att domstolen, under förutsättning att den anser att ska förpliktas att betala ekonomiska sanktioner, ska bestämma dessa till de lägre belopp som domstolen med hänsyn till om- ständigheterna i målet anser vara skäligt. kommissionens yrkande om ersättningsskyldighet för rättegångs-kost- nader och yrkat att domstolen ska förplikta vardera parten att stå sina rättegångskostnader vid domstolen. Till grund för denna inställning har i huvudsak anförts följande: Kommissionens värdering av den aktuella överträdelsen är alltför hård vad gäller svårighetsgrad, varaktighet och behov av avskräckande effekt. I synnerhet har kommissionen inte visat förekomsten av omständigheter som skulle motivera en tillämpning av en så hög koefficient som 10 för svårighetsgraden för den aktuella överträdelsen och det saknas under alla förhållanden anledning att tillämpa en så hög koefficient. 2006/24/EG (datalagringsdirektivet) har inte den betydelse för den inre marknadens funktion som kommissionen påstår och kommissionen har inte visat att underlåtelse att genomföra datalagringsdirektivet har haft den betydelse för allmänna och enskilda intressen som påstås. I vart fall ifrågasätts att underlåtenheten skulle kunna ha haft någon sådan inverkan av betydelse för allmänna och enskilda intressen med hänsyn till den ringa grad av harmonisering som datalagringsdirektivet innebär och till den nationella reglering som finns i kraft. Vidare har kommissionen i sin bedömning inte beaktat att domen i mål C-185/09 enbart avser underlåtenhet att genomföra en del av datalagringsdirektivet. har inte heller tidigare underlåtit att efterkomma någon dom från domstolen och omständigheterna som lett till underlåtenhet i detta fall är extraordinära. Det saknas därför anledning att anta att skulle ägna sig åt liknande överträdelser. Mot den bakgrunden saknas anledning att förplikta att betala något standardbelopp. Det är i vart fall fullt tillräckligt med en form av ekono- misk sanktion för att få att upphöra med överträdelsen och avhålla från liknande överträdelser . Såväl förplik- telsen att betala vite som ett standardbelopp i enlighet med artikel 260.2 FEUF syftar var och en för sig till att få medlemsstaten att upphöra med den aktuella överträdelsen och avskräcka medlemsstaten från vidare liknande överträdelser av unionsrätten. Följaktligen är det inte nöd- vändigt att kumulera vite och standardbelopp och detta skulle strida mot proportionalitetsprincipen. Mot samma bakgrund står inte heller stor- leken på beloppen av de ekonomiska sanktionerna som yrkats av kommissionen i proportion till den aktuella överträdelsen. I den mån domstolen skulle finna anledning att ådöma ekonomiska sanktioner, föreligger därför skäl att bestämma storleken av sanktionerna till lägre belopp än vad kommissionen har yrkat. Kommissionen har sedermera återkallat den del av talan som avsåg yrkande om att skulle förpliktas att betala vite. Efter att framställt en begäran om förhandling i målet kallades parterna till muntlig förhandling . C-274/11 (UDEUD2011/273) mot Europeiska unionens råd har yrkat att domstolen ska ogiltigförklara rådets beslut av om bemyndigande av ett fördjupat samarbete på området skapande av ett enhetligt patentskydd (2011/167/EU) med stöd av följande grunder. Rådet har genom att anta beslutet om bemyndigande av ett fördjupat samarbete missbrukat sina befogenheter när målet med samarbetet inte är att alla medlemsstater ska delta, utan att undvika förhandlingar med en medlemsstat genom att lägga fram en lösning där denna medlemsstat utesluts, och genom att använda ett fördjupat samar- bete för att i själva verket ingå ett internationellt mellanstatligt avtal enligt artikel 142 i Europeiska patentkonventionen (EPC). Beslutet har vidare åsidosatt EU:s rättsväsen då det inte har föreskrivits något system för tvistlösning avseende rättigheter som omfattas av unionsrätten. I andra hand har anfört att de rekvisit som krävs enligt fördragen för att det ska kunna upprättas ett fördjupat samarbete inte är uppfyllda. De bestämmelser som har åsidosatts är artikel 20.1 FEU, artikel 326 FEUF samt artikel 327 FEUF. Rådet har bestritt talan och tillbakavisat påståenden om maktmissbruk och att förutsättningarna för att besluta om ett fördju- pat samarbete inte skulle ha varit uppfyllda. Beslutet om att gå vidare med ett fördjupat samarbete antogs först sedan det stod klart att samtliga medlemsstater inte kunde enas i synnerhet om den språkregim som bör gälla för ett enhetligt patentskydd. har intervenerat till stöd för rådet och anslutit sig till de grunder och omständigheter som rådet anfört. (Se mål C-295/11 nedan). Generaladvokatens förslag till avgörande : Domstolen föreslås ogilla respektive talan i de båda målen. C-292/11P (UDEUD2011/323) Europeiska kommissionen mot Republiken Kommissionen har överklagat en dom från tribunalen (mål T-33/09) genom vilken tribunalen biföll yrkande om ogiltigförklaring av ett beslut från kommissionen om krav på betal- ning av vite som utgår med anledning av verkställandet av domstolens dom av i mål C-70/06, kommissionen mot . Enligt det ogiltigförklarade beslutet ansåg kommissionen att de portu- gisiska myndigheterna inte verkställt domen från förrän då lag nr 31/2008 trädde i kraft. Antagandet av lag nr 67/2007, vilken upphävde den nationella förordning som låg till grund för det ursprungliga fördragsbrottet som fastställdes genom domstolens dom i mål C-275/03, kommissionen mot , utgjorde inte ett korrekt verkställande av fördragsbrottet. Kommissionen fastställde således genom det ogiltigför- klarade beslutet ett tidigare framställt krav om avseende förfallna viten för perioden 10 januari31 samt framställde ytterligare ett krav om avseende perioden 1 juni17 . har bestritt ändring av den överklagade domen. har intervenerat till stöd för och anfört att tribunalens dom är riktig och att kommissionens anmärkningar bygger på en felaktig tolkning av tribunalens dom. Tribunalen har prövat om Republiken följt domen i mål C-70/06 mot bakgrund av de skäl som dom- stolen angett däri (punkt 69 i den överklagade domen) och dragit slut- satsen att så varit fallet. Tribunalen har vidare bedömt att den nya lag- stiftning, som kommissionen anser hade bort omfattas av tribunalens prövning, innebar väsentliga förändringar i förhållande till den lagstift- ning som fördragsbrottstalan omfattade (i målen C-275/03 och C-70/06) och att frågan om den lagstiftningens förenlighet med unionsrätten därmed föll utanför dess behörighet (punkterna 84 och 90 i den över- klagade domen).