prop · H003177 · 2013-06-17 00:00:00 — De medlemsstater i EU som inte är fördragsslutande stater1 enligt den reviderade konventionen om sjöfarten på ges genom förordningen och dess bilaga möjlighet att utfärda ett dokument som intygar att ett fartyg tillhör Rhensjöfarten, vilket är en förutsättning för att få utföra transporter av gods och personer mellan två punkter belägna vid de far- bara inre vattenvägarna på och dess bifloder. Utredningen anser att det föreligger ett behov av kompletterande nationell lagstiftning i syfte att utse Transportstyrelsen som behörig myndighet att utfärda och återkalla dokument som intygar att ett fartyg tillhör Rhensjöfarten. Transportstyrelsen bör bemyndigas att utfärda ytterligare föreskrifter om utfärdande och återkallande av ett sådant intyg. Möjlighet att överklaga Transportstyrelsens beslut att inte utfärda eller att återkalla ett intyg bör finnas. Utredningen har föreslagit att den kompletterande lagstiftningen bör meddelas genom en ny förordning. Rådets förordning (EEG) nr 3921/91 om villkoren för att transportföretag ska få utföra inrikes transporter av gods eller passagerare på inre vattenvägar i en annan medlemsstat än den där de är hemmahörande Förordningen tar sikte på att säkerställa rätten till cabotage på de inre vattenvägarna i EU. Således ska transportföretag, som ägs av fysiska personer, som är bosatta och är medborgare i en medlemsstat, och juri- diska personer som har sitt säte i en medlemsstat och som till över- vägande delen ägs av medborgare i en medlemsstat, temporärt få utföra cabotage i en medlemsstat utan att ha säte eller driftsställe där. Behov av kompletterande nationell lagstiftning är nödvändig. Utred- ningen föreslår därför att undantaget i 1 a § förordningen (1974:235) om tillstånd till sjöfart i inrikes trafik med utländskt fartyg m.m. utvidgas till att även omfatta rådets förordning. Likaså bör fartyg som omfattas av rådets förordning undantas från tillämpningen av 3 § förord- ningen(1974:235) om tillstånd till sjöfart i inrikes trafik med utländskt fartyg m.m. och rådets förordning (EG) nr 1365/2006 om statistik över godstransporter på inre vattenvägar och om upphävande av rådets direktiv /1119/EEG Om regelverket för inre vattenvägar genomförs i gäller att ska samla in statistikuppgifter om den transporterade mängden gods överstiger en miljon ton. Insamlandet och överförandet av uppgifter till kommissionen enligt och rådets förordning om- fattas av myndigheten ansvarsområde, varför något behov 1 , , , , och är fördragsslutande stater till den reviderade konventionen om sjöfarten på . av ytterligare kompletterande lagstiftning, enligt utredningens uppfatt- ning, inte finns. Direktivet om tillstånd att utföra varutransporter i inlandssjöfart2 Direktivet, som reglerar fysiska och juridiska personers tillträde till transportnäringen i inlandssjöfarten, syftar till att höja fraktförarnas kompetensnivå och därigenom bidra till en sanering av marknaden genom att strukturell överkapacitet försvinner och tjänsternas kvalitet Möjlighet finns för en medlemsstat att undanta fraktförare, som enbart är verksamma inom dess territorium på vattenvägar som saknar förbindelse med vattenvägssystem i någon annan medlemsstat, från tillämpningen av direktivet. Någon motsvarighet till direktivets bestämmelser om särskilda krav på fraktförares yrkeskompetens för att utföra varutransporter i inlandssjöfart saknas i svensk rätt. Viss jämförelse kan göras med bestämmelserna om trafiktillstånd som införts i yrkestrafiklagen (1998:490) och yrkestrafik- förordningen (1998:779). Mot bakgrund av att direktivet endast reglerar frågor om tillträde till transportnäringen och inte frågor om t.ex. behörig- heter eller andra frågor som är av direkt betydelse för säkerheten föreslår utredningen att ska nyttja möjligheten till undantag. genomförande av direktivet, föreligger i syfte att svenska fraktförare, som önskar utföra transporter på inre vattenvägar i andra medlemsstater, ska kunna få ett bevis om yrkeskompetens av svensk behörig myndighet. Utredningen föreslår att direktivet bör införlivas i svensk rätt genom en ny förordning om utfärdande av visst slag av intyg för utförande av transporter på inre vattenvägar inom den Europeiska unionen. ningen bör kompletteras av föreskrifter på myndighetsnivå. styrelsen anges som behörig myndighet att utfärda intyg samt att åter- kalla rätten att utföra varutransport. Möjlighet att överklaga Transport- styrelsens beslut om avslag på ansökan om rätt att utföra varutransport i inlandssjöfart och återkallande av denna rätt bör finnas. Direktivet om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart3 Direktivet innehåller tekniska föreskrifter för fartyg4 i inlandssjöfart för ett antal områden, exempelvis skrovstyrka, maskineri och utrustning. Tilläggskrav finns för vissa fartygstyper, såsom passagerarfartyg och fartyg med en längd större än 110 m. Havsgående fartyg omfattas inte av Vattenvägarna är indelade i fyra zoner och indelningen av zonerna baseras på våghöjden i en zon. En jämförelse mellan de fart- områden som definieras i fartygssäkerhetsförordningen (2003:438) och zonerna enligt direktivet ger, relaterat till signifikanta våghöjder, att zon 1 och 2 motsvarar fartområde D och zon 3 och 4 fartområde E. Fart- 2Rådets direktiv /540/EEG av om tillstånd att utföra varutransporter på vattenvägar inom nationell och internationell transport och om ömsesidigt erkännande av examens-, utbildnings- och andra behörighetsbevis. 3Europaparlamentets och rådets direktiv av om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart. 4Direktivet gäller för fartyg med en längd av eller mer och fartyg för vilka produkten (längd, bredd och djupgående) ger en volym överstigande . 2012/13:177 område C, vilket finns i stora delar av norra , kan inte anses Bilaga 11 omfattas av de zoner som tillämpas för de inre vattenvägar som direktivet är tillämpligt på. Direktivet medger att en medlemsstat antar ytterligare tekniska krav än de som följer av direktivet. Ytterligare krav får dock endast antas inom vissa i direktivet angivna teknikområden och zoner. Behov av säkerhetshöjande åtgärder I utredningens jämförelse mellan direktivet och gällande regler för fartyg som bedriver trafik i fartområdena C, D och E bedöms säkerhets- nivån vara betydligt lägre, eller reglering helt saknas, när det bl.a. gäller besiktningsintervall, konstruktivt brandskydd på lastfartyg, brandpumps- kapacitet, vissa fribordskrav, krav på dubbelbotten/dubbelskrov för vissa fartygstyper, flödningsvinkelkrav för passagerarfartyg och intaktstabili- tetskriterier för lastfartyg. För att åtgärda dessa brister har utredningen föreslagit att Transport- styrelsen, med stöd av ett nytt bemyndigande i 2 kap. 1 § fartygssäker- hetsförordningen, ska ta fram bestämmelser om ytterligare krav inom dessa områden samt ställa krav på klasscertifikat för fartyg i inlandssjö- fart i den mån direktivet medger sådana ytterligare tekniska krav. När det t.ex. gäller konstruktivt brandskydd på lastfartyg saknas möjligheter att anta tilläggskrav enligt direktivet varför alternativa åtgärder måste över- vägas. Sjöområden motsvarande fartområde C Direktivet är inte tillämpligt på fartyg i inlandssjöfart som trafikerar sjöområden motsvarande fartområde C, t.ex. norra delarna av . För att fartyg certifierade för inre vattenvägar ska kunna trafikera dessa sjöområden krävs att överväganden görs om ska uppställa egna krav, utöver dem som följer av direktivet, för att säkerställa att en till- räcklig säkerhetsnivå uppnås för denna trafik. Nya definitioner i fartygssäkerhetslagen Utredningen har föreslagit att följande definitioner ska införas i 1 kap. fartygssäkerhetslagen: fartyg i inlandssjöfart, gemenskapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart samt kompletterande respektive tillfälligt gemen- skapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart. Krav på gemenskapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart För fartyg som uppfyller de tekniska föreskrifterna i direktivet ska den av medlemsstaten utsedda behöriga myndigheten utfärda ett certifikat som benämns gemenskapscertifikat för fartyg inlandssjöfart. Utredningen har föreslagit att en ny bestämmelse införs i 3 kap. fartygssäkerhetslagen om vilka fartyg som är skyldiga att ha ett sådant certifikat för att få trafikera inre vattenvägar. Fartyg som är skyldiga att ha ett sådant certifikat undantas från krav på fartcertifikat, passagerarcertifikat och fribords- certifikat. Vidare har utredningen föreslagit att svenska passagerarfartyg ska undantas från direktivets tillämpning. Krav på kompletterande gemenskapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart Huvudregeln enligt direktivet är att fartyg som har ett certifikat utfärdat i enlighet med artikel 22 i den reviderade konventionen för sjöfarten på ska få trafikera de inre vattenvägarna enbart försedda med det certi- fikatet. Utredningen har föreslagit att en bestämmelse om detta införs i 3 kap. fartygssäkerhetslagen. Därvid bör även förtydligas att när det är särskilt föreskrivet, dvs. i det fall en medlemsstat meddelat ytterligare tekniska krav i enlighet med direktivet, ska fartyg som har ett sådant certifikat även vara försett med ett kompletterande gemenskapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart. Transportstyrelsen ska, enligt utredningens förslag, bemyndigas att meddela föreskrifter om sådana certifikat i enlighet med vad som följer av artikel 4 i direktivet. Tillfälliga gemenskapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart Möjlighet finns för medlemsstaterna att under vissa förutsättningar utfärda tillfälliga gemenskapscertifikat för fartyg i inlandssjöfart. I vilka fall ett sådant kan utfärdas anges i direktivet. Det är upp till varje medlemsstat att bestämma dels om tillfälliga gemenskapscertifikat ska få utfärdas, dels i vilka av de i direktivet angivna fallen det i sådant fall ska utfärdas. Utredningen har föreslagit att Transportstyrelsen ska bemyn- digas att meddela sådana föreskrifter. Nivån för när ett fartyg i inlandssjöfart ska anses vara sjövärdigt följer av bilaga II till direktivet. Direktivet medger dock, som ovan påpekats, utrymme för att anta ytterligare eller sänkta krav inom vissa i direktivet angivna teknikområden och zoner. Utredningen har därför föreslagit dels att ett tillägg görs i 2 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen om att de tekniska krav som följer av direktivet ska beaktas vid bedömningen av om ett fartyg är sjövärdigt, dels att Transportstyrelsen bemyndigas att meddela ytterligare eller sänkta krav för fartyg i inlandssjöfart enligt vad som följer av artikel 5 i direktivet. Tillsyn och inskränkningar i rätten att använda fartyg I direktivet finns bestämmelser om inspektioner och ytterligare inspek- tioner vilka motsvarar fartygssäkerhetslagens bestämmelser om besikt- ning och inspektion av fartyg. Utredningen har föreslagit att ett tillägg görs i 5 kap. 5 § fartygssäker- hetslagen för att förtydliga att besiktning ska göras för att undersöka om ett fartyg i inlandssjöfart uppfyller de tekniska föreskrifter som följer av direktivet. Vidare har föreslagits att ett tillägg görs i 6 kap. 4 § fartygs- säkerhetsförordningen om att Transportstyrelsen vid meddelande av föreskrifter om tillsynsförrättningar för fartyg i inlandssjöfart ska iaktta vad som följer av bilaga II till direktivet. Enligt direktivet får en behörig myndighet när som helst kontrollera om ett fartyg medför ett certifikat som är giltigt enligt bestämmelserna i direktivet och uppfyller föreskrifterna i certifikatet eller utgör en uppen- bar fara för de personer som befinner sig ombord, för miljön eller sjö- 2012/13:177 farten. Utredningen har därför föreslagit att ett tillägg införs i 6 kap. 1 § Bilaga 11 fartygssäkerhetslagen om att ett fartygs resa får förbjudas om det finns skälig anledning att anta att ett fartyg inte är sjövärdigt för resa i den avsedda farten eller zonen. Uppdrag till erkända organisationer Av direktivet följer att en behörig myndighet helt eller delvis kan avstå från besiktning i samband med utfärdande av ett gemenskapscertifikat om fartyget kan visa upp ett giltigt intyg utfärdat av ett godkänt klassifi- ceringssällskap. Med ett godkänt klassificeringssällskap avses ett klassificeringssällskap som godkänts i enlighet med kriterierna och förfarandena i en av bilagorna till direktivet. Den aktuella bilagan inne- håller kriterier för godkännande av klassificeringssällskap, förfarande för godkännande av klassificeringssällskap och en förteckning över god- kända klassificeringssällskap. har , Germanischer och godkänts. Utredningen har föreslagit att det införs en ny bestämmelse i 9 kap. fartygssäkerhetsförordningen om att Transportstyrelsen genom avtal får uppdra åt en erkänd organisation att utföra besiktning av fartyg i inlands- sjöfart. Av den nya bestämmelsen bör vidare framgå att ett sådant avtal får, när det avser fartyg som uteslutande trafikerar nationella inre vatten- vägar, slutas med en organisation som erkänts och godkänts av enligt direktiv /57/EG. I annat fall får avtal endast slutas med klassifi- ceringssällskap som finns angivna i bilaga till direktivet. Klassificering av inre vattenvägar Direktivets klassificering av inre vattenvägar i zoner skiljer sig från far- tygssäkerhetsförordningens bestämmelser om fartområden. Det är varje medlemsstat som anger vilka vattenområden inom dess territorium som är att hänföra till respektive zon. UNECE har utarbetat en rekommen- dation med kriterier för klassificeringen. Utredningen har föreslagit att Transportstyrelsen bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka vatten- områden som ska omfattas av dessa zoner. Om direktivets bestämmelser genomförs i fartygssäkerhetslagen enligt ovan blir lagens befintliga bestämmelser om att Transportstyrelsen utfärdar certifikat samt utövar tillsyn enligt lagen även tillämpliga för fartyg i inlandssjöfart. Behov av nya bestämmelser saknas. Övrigt angående det tekniska direktivet Med anledning av det tekniska direktivet har utredningen vidare före- slagit bl.a. följande. bemyndigande för Transportstyrelsen att utfärda föreskrifter i enlig- het med direktivet avseende utfärdande av gemenskapscertifikat, tydliggörande av att certifikaten enligt direktivet ska utformas enligt förlagor som finns i bilaga till direktivet, tydliggörande av att Transportstyrelsen vid meddelande av före- skrifter om giltighetstid för certifikaten ska iaktta vad som följer av direktivet. Syftet med direktivet är att förbättra sjösäkerheten i gemenskapens inlandssjöfart genom dels angivande av minimiuppgifter som certifikaten ska innehålla, dels ömsesidigt erkännande av certifikaten. Direktivet är tillämpligt på fartyg som inte omfattas av direktiv /87/EG6, dvs. fartyg som används för godstransport, med en samlad dödvikt om 20 metriska ton eller däröver, med en längd som inte överstiger eller som har en volym som inte överstiger . har nyttjat möjligheten att göra undantag från direktivets tillämpning för fartyg som inte lämnar statens inre vattenvägar. Utred- ningen har efter övervägande funnit att bör fortsätta nyttja denna möjlighet. Behov av genomförande av direktivet föreligger dock i syfte att svenskregistrerade fartyg, som önskar trafikera andra medlemsstaters inre vattenvägar, ska kunna få ett fartcertifikat som uppfyller kraven i direk- tivet utfärdat av svensk behörig myndighet. Begäran kan även komma från andra medlemsstater om att ska utfärda ett fartcertifikat för ett utländskt fartyg enligt direktivet. Utredningen har därför föreslagit att tillägg görs i fartygssäkerhets- lagen och fartygssäkerhetsförordningen om att Transportstyrelsen bemyndigas att meddela föreskrifter om utfärdande av fartcertifikat enligt direktivet för fartyg som avser att trafikera andra medlemsstaters inre vattenvägar. Direktivet om transport av farligt gods7 Genom direktivet och dess bilagor införlivas de europeiska överens- kommelserna om internationell transport av farligt gods på väg (ADR), på järnväg (RID) och på inre vattenvägar (ADN) med EU:s lagstiftning. Direktivet tillämpas på transport av farligt gods med angivna transportslag inom eller mellan medlemsstaterna samt på lastning och lossning. Det är tillämpligt både för förpackat farligt gods och farligt gods i bulk. har nyttjat möjligheten att göra undantag från direk- tivets tillämpning avseende transporter med fartyg. Vid transporter av förpackat farligt gods på svenska vatten, dvs. även de inre vattenvägarna, är det bestämmelserna i som är tillämpliga. För vissa transporter till och från är även Östersjö- avtalet tillämpligt. För bulktransporter av farligt gods är, beroende på vilken typ av gods som transporteras, IBC-koden, IGC-koden, IMSBC- koden eller MARPOL tillämpliga. 5Europaparlamentets och rådets direktiv /100/EG av om ömsesidigt erkännande av fartcertifikat för fartyg i inlandssjöfart. 6Jfr artikel 21 i och rådets direktiv /87/EG av om tekniska föreskrifter för fartyg i inlandssjöfart och avsnitt 8. 7Europaparlamentets och rådets direktiv /68/EG av om transport av farligt gods på väg, järnväg och inre vattenvägar. 2012/13:177 Utredningen har, efter en översiktlig jämförelse mellan IMDG-koden Bilaga 11 och ADN dragit slutsatsen att ADN inte ger samma säkerhetsskydd som IMDG-koden eftersom samlastning och separering mellan olika slag av farligt gods är mindre strikt i ADN än i IMDG-koden. För bulk- transporter av farligt gods har utredningen inget generellt svar på vilket regelverk som ger den högsta säkerhetsnivån. Det kan dock konstateras att nu gällande svenska regler har ett mer omfattande krav på dubbel- botten för de aktuella lasterna. Med hänsyn härtill och till att regelverket i ADN är mycket omfattande, särskilt i förhållande till den begränsade transportmängd som det skulle vara tillämplig på, har utredningen bedömt att undantag från direktivets tillämpning även fortsättningsvis Direktiven om ömsesidigt erkännande av båtförarcertifikat8 och om harmonisering av villkoren för att erhålla nationella förarbevis9 Direktivet om ömsesidigt erkännande av båtförarcertifikat Av direktivet om ömsesidigt erkännande av båtförarcertifikat följer att ska erkänna båtförarcertifikat utfärdade i en annan medlemsstat, dvs. de båtförarcertifikat som finns upptagna i bilaga 1 till direktivet ska vara direkt giltiga för fart på svenska inre vattenvägar. Vidare följer att båtförarcertifikat för navigering på , som utfärdas i överens- stämmelse med den reviderade konventionen om sjöfarten på , ska vara giltiga för fart på svenska inre vattenvägar. Utredningen har därför föreslagit att en ny bestämmelse införs i 1 kap. förordningen (2007:237) om behörigheter för sjöpersonal om att båt- förarcertifikat upptagna i bilaga 1 till direktivet eller som omfattas av den reviderade konventionen om sjöfarten på , ska erkännas för fart på svenska inre vattenvägar. Utredningen har även föreslagit att , vid erkännande av båtförarcertifikat enligt direktivet, ska nyttja den möjlig- het som ges i direktivet om att en medlemsstat får ställa samma villkor angående minimiålder som ställs i denna medlemsstat för utfärdande av ett båtförarcertifikat. Tillägg härom har föreslagits införas i den ovan föreslagna bestämmelsen i 1 kap. behörighetsförordningen. Direktivet om harmonisering av villkoren för att erhålla nationella förarbevis Direktivet om harmonisering av villkoren för att erhålla nationella förar- bevis för gods- eller personbefordran på gemenskapens inre vattenvägar avser att skapa enhetliga gemenskapsregler för utfärdande av båtförar- certifikat. har lämnat dispens från tillämpningen av direktivet för befälhavare på fartyg som endast använder svenska inre vattenvägar, dvs. vattenvägar som inte är förbundna med en annan medlemsstats inre vattenvägar. Direktivet innebär att , trots nyttjande av undantaget, måste godkänna certifikat som utfärdats för en befälhavare enligt direk- 8Rådets direktiv /672/EEG av om det ömsesidiga erkännandet av båtförarcertifikat för transport av gods och passagerare på inre vattenvägar. 9Rådets direktiv /50/EG av om harmonisering av villkoren för att erhålla nationella förarbevis för gods eller personbefordran på gemenskapens inre vattenvägar. tivet i en annan medlemsstat för framförande av fartyg på svenska inre Risk finns för att befälhavare med lägre krav än vad som följer av de svenska bestämmelserna kan komma att framföra fartyg på de svenska inre vattenvägarna. Det föreligger inte heller några hinder för en svensk medborgare att få ett certifikat enligt direktivet i annan medlemsstat och på så sätt undkomma de högre ställda krav som ställs enligt svenska bestämmelser. Resultatet blir att högre krav ställs på svenska befälhavare än en befälhavare från en annan medlemsstat. Möjligheten till dispens bör därför, enligt utredningens uppfattning, inte Utredningen har därför bedömt att direktivet bör genomföras i svensk Utredningen avstår dock från att lämna förslag till ny befälsutbild- ning för framförande av inre vattenvägsfartyg. ningen av denna utbildning bör i stället lämpligen inlemmas i Transport- styrelsens utredning om utbildning för befäl i skärgårdstrafiken. Bemanning, arbets- och vilotider Inom EU finns inte någon gemensam reglering avseende antal besätt- ningsmän och besättningens sammansättning på fartyg avsedda för fart på inre vattenvägar. Bemanning av fartyg regleras dels genom bindande föreskrifter utfärdade av CCNR, kommissionen och Moselle kommissionen, dels genom icke bindande föreskrifter utfärdade av UNECE och kommissionen. Nationella bestämmelser om bemanning är tillämpliga dels för de inre vattenvägar som är belägna utanför dessa kommissioners geografiska område, dels för inrikes trafik. De av CCNR utfärdade bestämmelserna om fartygsbesättningar innebär att det är klassificeringen av fartyget och hur stor del av ett fartyg seglas som avgör hur stor besättningen ska vara och hur den ska vara sammansatt. Då det inom EU saknas en gemensam reglering av bemanning på fartyg i inlandssjöfart kommer svenska bestämmelser om fastställande av säkerhetsbesättning att vara tillämpliga för dessa fartyg. Regleringen av arbetstidens förläggning för mobila arbetstagare inom transportsektorn på inre vattenvägar är allmänt hållen. Arbetstids- direktivet10, som är tillämpligt för dessa arbetstagare, har karaktären av ett ramdirektiv och någon mer detaljerad reglering för inre vattenvägar motsvarande den som finns för vägtransportsektorn saknas. Härtill kommer att mobila arbetstagare undantas från stora delar av arbetstids- direktivets bestämmelser. Utredningen anser att, då arbetstidsdirektivet framstår som tämligen konturlöst i sin reglering av arbetstiden för sjö- män ombord på fartyg för inre vattenvägar, öppnar det för arbetstider som inte tillämpas i övrigt i svenskt arbetsliv. Utredningen har därför gjort bedömningen att lagen (1998:958) om vilotid för sjömän bör tillämpas även för den nu aktuella typen av fartyg. Dock vet vi ännu inte 10 och rådets direktiv /88/EG av om arbetstidens förläggning i vissa avseenden. 2012/13:177 vilka trafikmönster eventuella inre vattenvägsfartyg kommer att ha. Bilaga 11 Framtiden får slutligt utvisa om en ändring av arbets- och vilotids- regleringen marginellt måste göras. Krav på motorer och kvalitet på bränsle för fartyg i inlandssjöfart Följande tre direktiv är av intresse, arbetsmaskinsdirektivet11, bränsle- kvalitetsdirektivet12 och det bränsledirektivet13. I arbetsmaskin- direktivet finns bestämmelser om motorer som är avsedda att installeras i fartyg i inlandssjöfart. Bränslekvalitetsdirektivet innehåller minikrav för bensin och diesel i mobila maskiner, inklusive fartyg på inre vattenvägar när de inte är till sjöss. I bränsledirektivet fastställs gränsvärden för svavelhalten för bl.a. petroleumbaserade flytande bränslen som används ombord på fartyg i inlandssjöfart när de är till sjöss. Direktiven har införlivats i svensk rätt, dock inte i de delar som avser fartyg i inlandssjöfart. Utredningen har därför föreslagit att följande åtgärder vidtas.