prop · H003125 · 2013-04-16 00:00:00 — Jämför även utlänningens möjlighet att uppmana behörig myndighet att inleda förfaranden för att kräva ut innestående ersättning, om denna möjlighet föreskrivs i nationell lagstiftning, i artikel 6.2 b. Bisatsen i 13.1 avser alltså endast en behörig myndighet. Enligt regeringens uppfattning innebär ordalydelsen i direktivet att klagomål ska kunna ges in direkt eller genom tredje parter inte att medlemsstaterna kan välja ett av alternativen. Utlänningar ska således ha möjlighet att ge in klagomål såväl direkt som genom tredje part. En annan fråga är vilka skyldigheter som följer för medlemsstaterna av att klagomål ska kunna ges in genom tredje parter som utsetts av medlemsstaterna. Ett skäl för att inte uppfatta detta som ett krav på medlemsstaterna att utse vissa organisationer att biträda de aktuella utlänningarna är att det skulle vara omöjligt för medlemsstaterna att genomföra direktivet om det inte finns någon lämplig organisation som är villig att hjälpa de aktuella utlänningarna. Direktivet bör i denna del istället uppfattas som en skyldighet för medlemsstaterna att acceptera att klagomål ges in av organisationer som engagerar sig i sådana frågor. I finns organisationer som hjälper personer som befinner sig i utan att ha ansökt om nödvändiga tillstånd att tillvarata sina rättigheter, bl.a. Fackligt center för papperslösa. Nämnda organisation är ett samarbete mellan Papperslösa och de fackliga orga- nisationerna. Genom centret kan personer som befinner sig i utan att ha ansökt om nödvändiga tillstånd få information om sina rättigheter på arbetsmarknaden och få råd om löner, arbetsvillkor och arbetsmiljö. Dessa personer kan också få hjälp med att tillvarata sina rättigheter. Hjälpen ges av det fackförbund som kan den aktuella branschen bäst. Således finns en av rättsordningen anvisad möjlighet för part att inge klagomål genom biträde av tredje parter. Regeringens bedömning är att direktivets krav i detta avseende därmed är tillgodosedda. Av den aktuella bestämmelsen i direktivet framgår inte vad klagomålen ska kunna avse. I direktivets skäl 16 uttalas att medlemsstaterna bör säkerställa att klagomål inges eller kan inges och att mekanismer har inrättats för att säkerställa att tredjelandsmedborgare kan erhålla efterhandsutbetalningar av den lön som de har rätt till. Detta skäl är ett av fyra, skäl 1417, som rör ansvar för innestående lön. I skäl 26 åter- kommer direktivet till klagomålsförfarandet, men i det sammanhanget diskuteras inte vad förfarandet ska avse. Det förhållandet att efterhands- utbetalningar nämns i skäl 16 behöver inte med nödvändighet innebära att klagomålen inte skulle kunna avse andra frågor, men det tyder på att avsikten varit att de ska avse innestående ersättning. Dessutom är arbetstagarens rätt till innestående ersättning samt den närliggande skyldigheten för arbetsgivaren att stå kostnaden för att skicka ersättningen den enda fråga rörande förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare som behandlas i direktivet. Enligt regeringens bedömning ska klagomålsförfarandet alltså avse arbetstagarens krav på innestående ersättning. Av artikel 13.1 framgår inte till vem klagomål ska kunna ges in om det är till arbetsgivaren eller till en myndighet eller något annat organ. Med hänsyn till att det inte anges till vem klagomålen ska ges in, står det enligt regeringens mening medlemsstaterna fritt att genomföra den aktuella bestämmelsen genom en ordning där klagomål ges in till arbetsgivaren eller en ordning där de ges in till en myndighet eller något annat organ. Det är dock ett krav att ordningen ska vara en effektiv mekanism för arbetstagarna. summariska förfarande vid ansökan om betalningsföreläggande enligt lagen (1990:746) om betalnings- föreläggande och handräckning är ett förfarande som avser skyldighet att betala penningfordran och som uppfyller kravet på att vara en effektiv mekanism. Förfarandet är avsett för otvistiga fordringar och syftet är att en borgenär ska kunna få en exekutionstitel, utan att behöva väcka talan vid domstol. Om det visar sig att fordringen är tvistig, så överlämnas ärendet till tingsrätten. Regeringen anser, i likhet med utredningen, att artikel 13.1 är genomförd i svensk rätt genom möjligheten att ansöka om betalningsföreläggande. När det gäller kravet på att de aktuella arbetstagarna ska kunna ge in klagomål genom tredje parter, kan en sökande i ett mål om betalningsföreläggande företrädas av ett ombud. Organisationer kan inte vara ombud, men företrädare för dem kan vara det. Denna möjlighet är enligt regeringens uppfattning tillräcklig för att kravet att klagomål ska kunna ges in genom tredje parter ska vara uppfyllt. 2012/13:125 Tredje parts engagemang i rättsliga eller administrativa förfaranden Enligt artikel 13.2 i direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att tredje parter som i enlighet med de kriterier som fastställs i deras nationella lagstiftning har ett berättigat intresse av att säkerställa att detta direktiv efterlevs får, på den olagligt anställde tredjelandsmedborgarens vägnar eller för att stödja denne, med hans eller hennes tillstånd, engagera sig i de rättsliga eller administrativa förfaranden som finns för att säkerställa efterlevnaden av skyldigheterna enligt direktivet. Eftersom det är fråga om att tredje parter ska kunna engagera sig på tredjelandsmedborgarens vägnar eller för att stödja denne bör bestämmelsen ta sikte på sådana frågor i direktivet där tredjelandsmedborgaren ska ta initiativet, dvs. möjligheten att framställa krav på innestående ersättning och erhålla verkställighet av dom mot arbetsgivaren avseende sådan ersättning (artikel 6.2 a), möjligheten att få tillfälliga uppehållstillstånd (art. 6.5) och möjligheten att inge klagomål (artikel 13.1). Artikeln bör alltså inte uppfattas så att tredje parter med berättigat intresse ska ha rätt att engagera sig i förfaranden som avser sanktioner och åtgärder som det ankommer på en myndighet att ta initiativ till. En part i ett mål vid allmän domstol, en sökande i mål om be- talningsföreläggande och en sökande i verkställighetsärende vid kan företrädas av ombud eller biträdas av rättegångsbiträde (12 kap. , 66 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och handräckning samt 2 kap. 6 § utsöknings- balken). Detsamma gäller en utlänning som ansöker om uppehållstillstånd (9 § förvaltningslagen [1986:223]). De tredje parter som avses i artikel 13.2 är i första hand organisationer. Organisationer kan inte vara ombud eller biträde, men företrädare för dem kan vara det. Denna möjlighet är enligt regeringens uppfattning tillräcklig för att ska uppfylla kraven enligt artikel 13.2. Möjlighet att bistå utlänning med att inge klagomål I artikel 13.3 i direktivet föreskrivs att bistående av tredjelandsmed- borgare med att inge klagomål inte ska betraktas som hjälp till olaglig vistelse i enlighet med rådets direktiv /90/EG av om definition av hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse10. Enligt artikel 1.1 b i direktiv /90 ska medlemsstaterna anta lämpliga påföljder för den som i vinstsyfte avsiktligt hjälper en person som inte är medborgare i en medlemsstat att vistas på en medlemsstats territorium i strid mot denna stats lagstiftning om utlänningars vistelse. Denna bestämmelse har genomförts i svensk rätt genom 20 kap. 7 § första stycket UtlL som gör det straffbart att genom att dölja en utlänning eller genom någon annan sådan åtgärd hjälpa en utlänning att olovligen uppehålla sig i om detta görs i vinstsyfte. Att hjälpa en utlänning som vistas olagligt i med att ansöka om betalningsföreläggande kan inte anses som döljande av utlänning eller annan sådan åtgärd. 10 EGT L 328, 5.12.2002, s. 17, Celex 302L0090. 9.7Möjlighet att få innestående ersättning Art 6.4 Regeringens bedömning: betalar ut medel som influtit vid verkställighet av dom oavsett var sökanden är bosatt. Någon författningsändring behövs därför inte för att uppfylla direktivets krav. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har något att invända mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 6.4 i direktivet ska medlemsstaterna säkerställa att nödvändiga mekanismer inrättas som säkerställer att de aktuella tredjelandsmedborgarna kan erhålla eventuella efterhandsutbetalningar av ersättning enligt artikel 6.1 a och som är indriven enligt kraven i artikel 6.2, även om de har återvänt eller blivit återsända. Bestämmelsen innebär för del att ska betala ut medel som influtit vid verkställighet av en dom, även om utbetalningen måste göras till utlandet. I 13 kap. utsökningsbalken finns bestämmelser om redovisning av influtna medel. Kronofogdemyndig- hetens skyldighet att betala ut medel som influtit vid verkställighet av en dom är densamma, oavsett om sökanden är svensk eller utlänning och oavsett var sökanden är bosatt. tar inte ut några extra avgifter vid utbetalning till utlandet. Direktivets krav i denna del är uppfyllda och föranleder därför inte några författningsändringar. 9.8 Kostnader för att skicka innestående ersättning Regeringens förslag: Det införs en lagstadgad skyldighet för arbetsgivare att stå för kostnaderna för att sända lön och annan ersättning för utfört arbete till en utlänning som arbetat vid olaglig vistelse här. 2012/13:125 I svensk rätt finns inte några bestämmelser som innebär att en arbetsgivare, åt en utlänning som vistas här olagligt under anställningen, alltid ska stå för kostnaderna att skicka innestående ersättning till utlänningen när han eller hon lämnat . Det är dessutom enligt svensk rätt möjligt för en arbetsgivare och en arbetstagare att avtala om att arbetstagaren ska bära kostnaderna för lönebetalningar. Det är därför nödvändigt att införa en skyldighet för arbetsgivare att bära kostnaderna för att skicka innestående ersättning i de aktuella situationerna. Denna skyldighet bör regleras i den nya lag som nämnts i avsnitt 9.1 i vilken bl.a. arbetsgivarens ansvar för innestående ersättning ska regleras. Enligt regeringens uppfattning bör arbetsgivarens skyldighet att betala kostnaderna för att sända lön och annan ersättning till de aktuella arbetstagarna gälla även om arbetstagaren inte har lämnat . Skyldigheten bör alltså inte, som i direktivet, begränsas till kostnader för att skicka ersättningen till ett land som arbetstagaren återvänt eller återsänts till. 9.9Tidsbegränsat uppehållstillstånd Art 13.4, 6.5 Regeringens förslag: Det införs en möjlighet att bevilja ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd för den som har uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL, och som har samarbetat med de brottsutredande myndigheterna i en utredning om brott enligt 20 kap. 5 § UtlL samt har väckt talan om innestående ersättning. ska ges möjlighet att i samband med prövningen av ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd avbryta verkställigheten av beslut om avvisning eller utvisning till dess ansökan om uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL har prövats. Ett beslut om avvisning eller utvisning ska inte kunna verkställas som en utlänning meddelats ett uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL eller ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd. En utlänning som har fått ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd ska, precis som för det ursprungliga tillståndet, av erbjudas vård i samma omfattning som den som är bosatt inom . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Enligt utredningens förslag bör för möjligheten att bevilja förlängning av tidsbegränsat uppehållstillstånd, krävas att det inte är kvar innan avgörande kan förväntas avseende väckt talan om innestående ersättning och dessutom att det återstår att hålla förhandling i målet. Vidare anser utredningen att det i bestämmelsen avseende möjligheten att medge uppehållstillstånd för en utlänning som ska avisas eller utvisas enligt beslut som har vunnit laga kraft (5 kap. 18 § femte stycket UtlL) bör föras in hänvisningar till 15 och 15 d §§. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget, men föreslår att förslaget inte begränsas enbart till utlänningar som vistas olagligt. anför att ett förfarande där utlänningen har väckt talan om innestående ersättning för arbete som anställd i utan föreskrivet tillstånd kan bli utdraget innan en lagakraftvunnen Kammarrätten i anser att utredningen inte har föreslagit ett införande av den bestämmelse som återges i direktivets artikel 6.5. anser att uppehållstillstånd för utlänningar som väckt talan om innestående ersättning inte bör avse andra utlänningar än dem som utsatts för särskilt graverande brottslighet, vilket också skulle överensstämma med kraven i sanktionsdirektivet. Juridiska fakultetsstyrelsen vid ställer sig frågande till efter vems ansökan beslut om förlängning av tidsbegränsat uppehållstillstånd ska beslutas. Fakultetsstyrelsen anser det vara olämpligt att endast sådana personer som riskerar självkriminalisering enligt 20 kap. 3 § UtlL kan komma ifråga för en förlängning av uppehållstillstånd för att driva ett civilrättsligt krav. TCO tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 13.4 ska det i medlemsstaternas lagstiftning finnas möjlighet att under vissa förutsättningar bevilja tillfälliga uppehålls- tillstånd till en tredjelandsmedborgare som varit anställd i strid med direktivets förbud. Detta ska gälla i fråga om brott enligt direktivets artiklar 9.1 c och e, dvs. om överträdelse av anställningsförbudet åtföljts av särskilt exploaterande arbetsförhållanden eller om överträdelsen avser olaglig anställning av en minderårig. Uppehållstillstånden bör enligt direktivet beviljas med användning av jämförbara arrangemang som de som gäller för de tredjelandsmedborgare som omfattas av direktiv /81/EG. Vidare anges i artikel 6.5 att i de fall tillfälliga uppehållstillstånd har beviljats enligt artikel 13.4 ska det i medlemsstaternas lagstiftning anges villkoren för att förlänga uppehållstillstånden till dess att utlänningen har erhållit eventuella efterhandsutbetalningar av ersättning enligt artikel 6.1. Direktiv /81/EG av om uppehållstillstånd till tredjelandsmedborgare som har fallit offer för människohandel eller som har fått hjälp till olaglig invandring och vilka samarbetar med de behöriga myndigheterna11 har genomförts i svensk rätt (prop. 2006/07:53). Enligt 5 kap. 15 § första stycket UtlL ska, på ansökan av en förundersökningsledare, ett tidsbegränsat uppehållstillstånd ges till en utlänning som vistas här om det behövs för att förundersökning eller huvudförhandling i brottmål ska kunna genomföras och utlänningen klart visat sin vilja att samarbeta med de brottsutredande myndigheterna. Ytterligare villkor för att tillstånd ska beviljas är att utlänningen brutit alla förbindelser med de personer som är misstänkta för brott som förundersökningen avser och att hänsyn till den allmänna ordningen och säkerheten inte talar emot att tillstånd beviljas. Om utlänningen vill ha betänketid för att återhämta sig och för att kunna ta ställning till om han eller hon vill samarbeta med de brottsutredande 11 EUT L 261, , s. 19, Celex 32004L0081. myndigheterna ska, enligt 5 kap. 15 § andra stycket UtlL, på ansökan av förundersökningsledaren, ett tidsbegränsat uppehållstillstånd meddelas. Ett tidsbegränsat uppehållstillstånd får, enligt 5 kap. 15 § tredje stycket UtlL, förlängas om förundersökningsledaren begär det och förutsättningarna för att bevilja tillståndet är uppfyllda. Även ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för betänketid får förlängas om det av särskilda skäl finns behov av en längre betänketid. Sanktionsdirektivets artikel 13.4 tar sikte på fall då överträdelsen av anställningsförbudet har åtföljts av särskilt exploaterande arbetsför- hållanden eller avser olaglig anställning av en minderårig. I avsnitt 8.1 föreslås att direktivets förbud att anställa en utlänning som vistas olagligt i ska genomföras genom en ändring i 20 kap. 5 § UtlL. Möjligheten att bevilja tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL är inte begränsad till en viss typ av brott. Denna bestämmelse kan således även tillämpas när det gäller utredning av brott enligt 20 kap. 5 § UtlL. Möjlighet till ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd Enligt artikel 6.5 ska det i nationell lagstiftning fastställas villkor för förlängning av de ovan behandlade uppehållstillstånden till dess att tredjelandsmedborgaren har erhållit eventuell innestående ersättning. Artikel 6.5 bör i utlänningslagen inte genomföras som en möjlighet till förlängning av ett uppehållstillstånd som meddelats enligt 5 kap. 15 § UtlL, utan som en möjlighet att bevilja ett ytterligare uppehållstillstånd för den som har uppehållstillstånd enligt nämnda bestämmelse. I samband med införandet av bestämmelsen om tidsbegränsade uppehållstillstånd för målsägande och vittnen ansåg regeringen att det inte fanns anledning att begränsa tillståndsgivningen till ett visst slags brott (prop. 2003/04:35 s.70). Möjligheten till ett ytterligare uppehålls- tillstånd bör i konsekvens därmed inte begränsas till de i artikel 13.4 i direktivet angivna situationerna (särskilt exploaterande arbets- förhållanden respektive olaglig anställning av minderårig). I direktivet ges inga riktlinjer om vad villkoren för förlängning av uppehållstillstånd ska innebära. Enligt regeringens uppfattning bör möjligheten att bevilja ett ytterligare uppehållstillstånd begränsas till fall där en utlänning, som har samarbetat i det straffrättsliga förfarandet, gör gällande att han eller hon varit anställd i strid med direktivets förbud och har väckt talan mot en hävdad arbetsgivare angående innestående ersättning för arbete under anställning i strid med direktivets förbud. Talan kan ha väckts antingen vid allmän domstol eller genom ansökan om betalningsföreläggande vid . Det bör i utlänningslagen införas en ny bestämmelse som medger rätt till ett ytterligare uppehållstillstånd för utlänningar som uppfyller dessa förutsättningar. Att det finns en klar vilja från utlänningen att samarbeta är en förutsättning för att han eller hon ska kunna erhålla tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § UtlL. För att ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd ska kunna beviljas måste således ett samarbete ha inletts. Förundersökningsledarens bedömning av om samarbetskravet är uppfyllt bör vara av avgörande betydelse vid prövning av ansökan om ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd. Vid prövningen av om kravet på samarbete är uppfyllt måste, som Juridiska fakultetsstyrelsen vid anfört, beaktas att det kan förekomma fall då utlänningen måste samarbeta om utredning av egen brottslighet enligt 20 kap. 3 § UtlL. I sådana fall bör kravet på utlänningens samarbete från fall till fall kunna sättas lägre. Av artikel 6.5 framgår att uppehållstillstånd ska förlängas till dess att utlänningen erhållit eventuell innestående betalning. I konsekvens med vad Kammarrätten i anfört medför detta att ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd inte ska kunna nekas utlänningen enbart på grund av att förhandling i målet har hållits eller att det är kvar innan ett avgörande kan förväntas av väckt talan. Ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 5 kap. 15 § första stycket UtlL ska göras av förundersökningsledaren. Med hänsyn till att syftet med ett ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd är att utlänningen ska kunna erhålla innestående ersättning framstår det som naturligt att det är utlänningen själv som ansöker om det tidsbegränsade uppehållstillstånd som är aktuellt. Regeringen anser, till skillnad från , inte att reglerna om förlängt tidsbegränsat uppehållstillstånd bör gå utöver direktivet och omfatta andra utlänningar än de som inte har rätt att vistas i . Ansökan om tidsbegränsat uppehållstillstånd efter inresa i landet I 5 kap. 18 § UtlL föreskrivs att den som vill ha uppehållstillstånd i ska ha ansökt om och beviljats sådant tillstånd före inresan i landet. En ansökan om uppehållstillstånd får som huvudregel inte bifallas efter inresan. Detta gäller dock bl.a. inte om utlänningen kan beviljas eller har tidsbegränsat uppehållstillstånd med stöd av 5 kap. 15 §. Även en utlänning som ansöker om ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd för att kunna fullfölja väckt talan om innestående ersättning bör kunna ansöka om sådant tillstånd efter inresa till . Beslut om uppehållstillstånd efter ett tidigare lagakraftvunnet avlägsnandebeslut m.m. I 5 kap. 18 § sista stycket UtlL finns upplysningar om bestämmelser som anger situationer när utlänningar kan beviljas uppehållstillstånd trots tidigare lagakraftvunnet avlägsnandebeslut. Med hänvisning till denna upplysningsbestämmelse har anfört att det utöver de i bestämmelsen uppräknade fallen saknas möjlighet att bevilja uppehålls- tillstånd efter ett lagakraftvunnet avlägsnandebeslut. anser i konsekvens härmed att det i brist på lagstöd saknas möjlighet att bevilja uppehållstillstånd enligt såväl 5 kap. 15 § UtlL angående s.k. bevispersoner som den av regeringen föreslagna bestämmelsen om ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd i de fall det finns ett lagakraftvunnet avlägsnandebeslut. Angående utformningen av 5 kap. 15 § UtlL och den föreslagna bestämmelsen om ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd hänvisar verket bl.a. till utformningen av 5 kap. 15 a § UtlL om s.k. spårbyte. Regeringen kan i och för sig instämma med att reglerna för i vilka fall uppehållstillstånd kan beviljas trots att det finns ett lagakraftvunnet avlägsnandebeslut kan göras tydligare. En sådan mer allmän genomgång av utlänningslagen låter sig dock inte göras i samband med genomförandet av sanktionsdirektivet. Enligt regeringens uppfattning kan emellertid upplysningsbestämmelsen i 5 kap. 18 § sista stycket UtlL inte anses uttömmande ange de situationer där uppehållstillstånd kan beviljas efter ett lagakraftvunnet avlägsnande- beslut. Några generella slutsatser beträffande förutsättningarna att bevilja uppehållstillstånd enligt bestämmelser i 5 kap. UtlL till personer som omfattas av lagakraftvunna avvisningsbeslut eller utvisningsbeslut kan heller inte dras vare sig av det nyssnämnda stycket eller av utformningen av 5 kap. 15 a § UtlL, som är den enda bestämmelsen i 5 kap. UtlL som kan tillämpas endast om det finns ett lagakraftvunnet beslut. Uppe- hållstillstånd bör mot den angivna bakgrunden kunna beviljas enligt vissa bestämmelser i 5 kap. UtlL trots att det finns ett lagakraftvunnet avlägsnandebeslut även utan en uttrycklig föreskrift i utlänningslagen som anger en sådan möjlighet. För att ett sådant uppehållstillstånd ska kunna beviljas även utan en sådan uttrycklig föreskrift krävs förstås att det är förenligt med syftet i den enskilda bestämmelsen. Så kan exempelvis vara fallet med möjligheterna att bevilja uppehållstillstånd för s.k. bevispersoner enligt 5 kap. 15 § UtlL och på grund av genomförande av faderskapsutredning enligt 5 kap. 13 § UtlL (jfr UN 319-97). När det gäller förutsättningar att trots ett tidigare lagakraft- vunnet avlägsnandebeslut bevilja uppehållstillstånd enligt den föreslagna bestämmelsen om ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd gör regeringen samma bedömning som i de ovan nämnda fallen avseende bevispersoner och faderskapsutredning. Eftersom syftet i den föreslagna bestämmelsen om ytterligare tidsbegränsat uppehållstillstånd således är förenligt med möjligheten att bevilja uppehållstillstånd efter ett lagakraftvunnet avlägsnandebeslut är någon uttrycklig föreskrift med den innebörden inte nödvändig. Till skillnad från utredningen anser regeringen heller inte att det behövs någon hänvisning i upplysningsbestämmelsen 5 kap. 18 § UtlL till 5 kap. 15 § UtlL eller till den nya bestämmelsen för att ett tids- begränsat uppehållstillstånd av aktuell typ ska kunna meddelas trots att det finns ett lagakraftvunnet beslut om avvisning eller utvisning.