prop · H003170 · 2013-06-11 00:00:00 — Det finns således starka skäl för att tillträda det andra tilläggsprotokollet. Som redovisas i avsnitt 5 om lagstiftningsbehovet skulle ett tillträde till det andra tilläggsprotokollet endast föranleda några enstaka lagändringar. Inga av dessa ändringar bedöms tala mot att ska tillträda tilläggsprotokollet. Regeringen får dock inte ingå för riket bindande överenskommelser utan godkännande, om överenskommelsen förutsätter att lag ändras (10 kap. 3 § regeringsformen). Det föreslås därför att ska godkänna tilläggsprotokollet. Som redovisas i avsnitt 5.3.1. görs bedömningen att inte bör delta i den polisiära samarbetsformen gränsöverskridande övervakning (artikel 17). bör således reservera sig mot denna artikel. I samband med att en part tillträder tilläggsprotokollet ska parten avge en förklaring med upplysning om vilka myndigheter som är behöriga att tillämpa föreskrifterna om kontrollerade leveranser och hemliga utredningar (artiklarna 18 och 19). Enligt svensk rätt ska en ansökan från en annan stat om kontrollerad leverans handläggas av åklagare (10 § lagen [2003:1174] om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar). En ansökan om att vidta sådan åtgärd utomlands får göras av åklagare eller, sedan åklagare har lämnat sitt tillstånd till åtgärden, av polismyndighet, eller (11 § samma lag). En överenskommelse om bistånd i en hemlig brottsutredning får ingås av den åklagare eller polismyndighet som leder förundersökningen (15 § samma lag). Om det inte pågår eller inleds någon förundersökning i om den brottslighet som åtgärden avser, får överenskommelsen ingås av eller eller den polismyndighet som bestämmer (15 §). klaringen enligt artikel 18 och 19 behöver därför ange alla de som är Prop. 2012/13:170 behöriga att handlägga nu nämnda ärenden. Som redogjorts för i avsnitt 5.4.1 tillåter tilläggsprotokollet elektronisk kommunikation mellan parterna om den ansökande staten på begäran kan visa upp en kopia av ansökan samt originalet (artikel 4.9). Enligt samma artikel får konventionsstaterna i en förklaring uppställa villkor för att godta elektroniskt översända ansökningar. Enligt svensk rätt får sådan elektronisk kommunikation ske efter överenskommelse i det enskilda fallet. bör därför lämna en förklaring med detta innehåll. 7Genomförandet av det andra tilläggsprotokollet i svensk rätt Regeringens förslag: Förhör genom videokonferens under förundersökning med en misstänkt ska få ske endast om han eller hon samtycker till förhöret. Regleringen att den handläggande tingsrätten ska ha de tekniska hjälpmedel som krävs för videokonferensförhör ska tas bort. Promemorians förslag skiljer sig från regeringens genom att det i promemorian föreslås att det vid ansökan om förhör genom video konferens under förundersökningen med en misstänkt ska framgå att den som ska höras samtycker till förhöret. I promemorian saknas förslaget att ta bort regleringen om att den handläggande tingsrätten ska ha de tekniska hjälpmedel som krävs för videokonferens. Remissinstanserna: , och avstyrker den del av förslaget som innebär att det av ansökan ska framgå att den misstänkte samtycker till att förhöras genom videokonferens. föreslår vidare att det nuvarande kravet på att det ska framgå av ansökan att en tilltalad samtycker till ett sådant förhör tas bort. anser att bestämmelsen om rättslig hjälp i form av förhör genom videokonferens i rättegång med någon som befinner sig i (4 kap. 11 § första stycket LIRB) bör ändras med hänsyn till att samtliga tingsrätter numera har de tekniska möjligheter som krävs för att hålla sådana förhör. Övriga remissinstanser invänder inte mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Av tilläggsprotokollet följer att förhör genom videokonferens endast får ske med den tilltalades eller misstänktes samtycke (artikel 9.8). Som framgår av avsnitt 5.2.1 uppställer svensk rätt inte några särskilda krav för att lämna eller ansöka om rättslig hjälp i form av förhör genom videokonferens med en misstänkt person (4 kap. 11 och 13 §§ LIRB). Det bör därför införas ett krav på samtycke från den som ska förhöras genom videokonferens under förundersökningen som misstänkt. 2012/13:170 I uppställs ett samtyckeskrav vid förhör genom videokonferens med en tilltalad. Vad som gäller vid ett förhör med en misstänkt behandlas inte uttryckligen i och övervägdes inte heller särskilt vid genomförandet av konventionen i svensk rätt (jfr prop. 2004/05:144 s. 67). Som redovisas i avsnitt 5.2.1 finns det skäl att utgå från att misstänkta ska kunna förhöras enligt och att då samma regler bör tillämpas som vid förhör med tilltalade. Det kan därför inte anses strida mot föreskrifterna i att ställa upp ett samtyckeskrav även beträffande förhör med misstänkta. När det gäller förhör genom videokonferens med en tilltalad uppställs ett krav på samtycke från den som ska höras och att samtycket ska framgå av ansökan. I promemorian lämnas därför förslaget att även samtycket från en misstänkt ska framgå av ansökan. Åklagar myndigheten, och invänder mot det förslaget och anför bl.a. att det kan vara svårt för polis och åklagare att på förhand inhämta ett samtycke från den som ska höras under förundersökningsstadiet. Regeringen delar remissinstansernas bedömning att förslaget kan skapa praktiska problem för berörda myndigheter. Det kan också konstateras att tilläggsprotokollet inte heller kräver att det redan av ansökan om förhör genom videokonferens ska framgå att den som ska höras samtycker till förhöret. Regeringen delar därför remissinstanserna bedömning att det inte bör krävas att samtycket ska framgå redan av ansökan. anser även att kravet på att det av ansökan ska framgå att den tilltalade samtycker till förhöret bör tas bort eftersom frågan om samtycke bör hanteras av den mottagande myndigheten. Ett förhör med tilltalad sker dock inom ramen för en huvudförhandling och det torde inte föreligga några praktiska hinder att hämta in ett samtycke på förhand i den situationen. Den ansökande myndigheten bör därför kunna lämna en upplysning om samtycke till den mottagande myndigheten och därmed underlätta handläggningen. Regeringen anser därför att det även fortsättningsvis bör framgå av ansökan att en tilltalad samtycker till att bli förhörd genom videokonferens. Vid införandet av bestämmelsen om rättslig hjälp i form av förhör genom videokonferens pågick en försöksverksamhet med videokonferens i svenska domstolar (prop. 1999/2000:61 s. 117). Eftersom endast vissa domstolar hade tillgång till videokonferensutrustning utformades regleringen så att en ansökan om rättslig hjälp med förhör genom videokonferens skulle handläggas av en tingsrätt som har de tekniska hjälpmedel som krävs för ett sådant förhör. Som påpekar har försöksverksamheten med videokonferens permanentats och samtliga svenska tingsrätter har numera tekniska möjligheter att hålla ett förhör genom videokonferens (prop. 2004/05:131 s. 8788). Mot denna bakgrund bör skrivningen att den handläggande tingsrätten ska ha de tekniska hjälpmedel som krävs för videokonferensförhör utgå ur bestämmelsen. 7.2Tillfälligt överförande av frihetsberövade personer Regeringens förslag: Tillfälligt överförande av frihetsberövade personer för förhör ska vara möjligt även om förhöret rör egen brottslighet, dock inte om syftet är att den frihetsberövade ska ställas till ansvar inför domstol. Det införs det en särskild möjlighet att tillfälligt överföra frihetsberövade personer, som överförts till en annan stat för verkställande av fängelsestraff, till domslandet för en ny prövning av den dom som föranlett överförandet. Ett sådant överförande ska dock endast få ske om den dömde samtycker till att bli överförd. Den frihetsberövade personen ska vid ett överförande från ha rätt att avräkna den tid som han eller hon vistas utanför anstalt. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian saknar dock vissa lagändringsförslag med anledning av den nya formen av tillfälligt överförande av frihetsberövade personer, bl.a. att den frihetsberövade ska ha rätt att avräkna den tid som personen vistas utanför anstalt. Remissinstanserna: påpekar att det bör göras en följdändring i lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål med anledning av den nya formen av tillfälligt överföra frihetsberövade personer. Kriminalvården framför att den frihetsberövade bör ha rätt till avräkning även för den tid som han eller hon vistas utanför anstalt med anledning av den nya formen av tillfälligt överförande av frihetsberövade personer. påtalar att särskilda hänsyn måste tas för det fall en frihetsberövad person som ska höras om egen brottslighet också är eller blir målsägande i samma ärende. I en sådan situation anser samfundet att det kan vara nödvändigt att göra särskilda säkerhetsbedömningar beträffande exempelvis kriminalvårdsplacering. Övriga remissinstanser invänder inte mot det förslag som lämnas i promemorian. Skälen för regeringens förslag Överförande av frihetsberövade personer till den ansökande staten I svensk rätt föreskrivs att en frihetsberövad person i får föras över till en annan stat för utredningsåtgärder som rör annat än den frihetsberövades egen brottslighet (4 kap. 29 § LIRB). Som redovisas i avsnitt 5.2.2 är den enda begränsning som tilläggsprotokollet ställer upp att överförande inte ska få ske om syftet är att ställa den frihetsberövade inför rätta. Det nuvarande förbudet rörande utredning om egen brottslighet bör därför ersättas med ett förbud för de fall där syftet med överförandet är att den frihetsberövade ska ställas till ansvar inför domstol. Om syftet med överförandet ska inbegripa möjligheten att ställa den frihetsberövade personen inför domstol kan i stället bl.a. utlämning eller överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder komma i fråga. En frihetsberövad person som överförs till för förhör eller konfrontation ska tas i förvar av polismyndighet (4 kap. 34 § LIRB). Häkteslagen (2010:611) ska tillämpas på den som tagits i förvar (prop. 2012/13:170 2009/10:135 s. 182). Kriminalvården gör en säkerhetsbedömning när en person ska tas in på häkte. Bedömningen följs upp regelbundet och ändras vid behov. Den sortens riskbedömning som efterfrågar kan Kriminalvården således förväntas göra utan någon särskild föreskrift för den aktuella situationen. Särskilt om frihetsberövade personer som överförts till ett annat land för straffverkställighet Som framgår av avsnitt 5.2.2 föreskrivs att konventionsstaterna ska kunna hjälpa till med att tillfälligt överföra frihetsberövade personer, som överförts för straffverkställighet, till domslandet för en ny prövning av domen. Det behöver därför införas en möjlighet att från eller till överföra frihetsberövade personer i dessa situationer. När det gäller överförande från behövs det således ett undantag till den ovan föreslagna regeln att frihetsberövade personer inte ska kunna överföras till ett annat land för att ställas till ansvar inför domstol. Lämpligen införs undantaget i en separat bestämmelse. Enligt förklaranderapporten förutsätter en tillämpning av artikel 14 i tilläggsprotokollet att den nya prövningen är i den överförda personens intresse och att denne samtycker till att bli överförd. För att säkerställa en sådan tillämpning bör det införas ett krav på att överförande för en ny prövning endast får ske om den dömde samtycker till att bli överförd. Beträffande villkoren för den här typen av överförande hänvisas i tilläggsprotokollet till föreskrifterna om överförande till den ansökande staten (artikel 14). Det innebär bl.a. att föreskrifter om immunitet (artikel 12) gäller vid den här typen av överförande. Den svenska handläggningen av ansökningar om denna form av tillfälligt överförande bör ske på samma sätt som övriga fall av tillfälligt överförande av frihetsberövade personer. I bestämmelsen om immunitet som gäller när en frihetsberövad förs till (5 kap. 8 § LIRB) bör en hänvisning göras till den nya bestämmelsen som reglerar när en person överförs till för en ny prövning av den dom som ligger till grund för verkställigheten. En ansökan om rättslig hjälp ska innehålla vissa generella upplysningar, men för vissa former av rättlig hjälp krävs att ansökan innehåller vissa ytterligare uppgifter (2 kap. 4 § andra stycket och 3 kap. 1 § andra stycket LIRB). Kravet på att det av ansökan till den nya formen av tillfälligt överförande ska framgå att den frihetsberövade samtycker till överförandet är en sådan ytterligare uppgift. Regeringen delar därför bedömning att det i ovan nämnda bestämmelser i lagen om rättslig hjälp i brottmål bör göras en hänvisning till de föreslagna paragraferna som ska reglera den nya formen av tillfälligt överförande. I lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (strafftidslagen) finns en bestämmelse om att den tid som en intagen vistas utanför anstalt ska räknas in i verkställigheten (19 §). Bestämmelsen gäller bl.a. för det fall en frihetsberövad person tillfälligt överförts till en annan stat med stöd av reglerna i 4 kap. 29 och 31 §§ LIRB. I likhet med Kriminalvården anser regeringen att rätten till avräkning även bör gälla för den nya formen av tillfälligt överförande av frihetsberövade personer. stämmelsen i strafftidslagen behöver därför kompletteras med en hänvis- Prop. 2012/13:170 ning till den föreslagna paragrafen som ska reglera den nya formen av tillfälligt överförande av en frihetsberövad person som avtjänar ett fängelsestraff i . 7.3Översättning av rättegångshandlingar som ska sändas till någon som vistas utomlands Regeringens förslag: Rättens översättningsskyldighet rörande handlingar i brottmål som ska sändas till någon som vistas utomlands ska gälla oavsett vilket land personen vistas i. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: och påpekar att förslaget går längre än vad tilläggsprotokollet kräver. det kan leda till praktiska svårigheter. förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Som redovisas i avsnitt 5.2.5 är rätten enligt gällande ordning skyldig att låta översätta en handling i brottmål eller de viktigaste delarna av den, om handlingen ska skickas till någon som vistas i en annan EES-stat eller i och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen (33 kap. 9 § RB). parådskonventionen och dess tilläggsprotokoll gäller även i förhållande till andra än EES-stater och . För att uppfylla åtagandena enligt tilläggsprotokollets artikel 15.3, som gäller alla Europarådsstater, bör därför ovan nämnda översättningsskyldighet utsträckas. föreslås att översättningsskyldigheten ska gälla oavsett i vilket land den enskilde befinner sig. Som och påpekar gäller förpliktelsen i artikel 15.3 endast i förhållande till de stater som tillträtt tilläggsproto- kollet vilket innebär att översättningsskyldigheten skulle kunna begrän- sas till de fall där handlingen ska översändas till en person som vistas i en sådan stat. Införandet av bestämmelsen i moti- verades dock bl.a. av att det i regel finns ett behov av att översätta en handling när domstolen ska sända handlingen till en person i utlandet och det finns anledning att tro att personen inte förstår svenska (prop. 1999/2000:61 s. 158). Detta synsätt har också stöd i praxis (NJA 1996 s. 342 och JO i dnr 4908-2003). Det finns alltså i brottmål normalt sett ett behov att översätta en handling som ska sändas till en person som vistas utomlands och som inte antas förstå svenska. Mot den bakgrunden är det inte motiverat att begränsa översättnings- skyldigheten till att gälla i förhållande till stater som har tillträtt tilläggs- En sådan lagteknisk lösning skulle kräva en hänvisning till en förordning som fortlöpande skulle behöva uppdateras, vilket i sin tur riskerar att leda till tillämpningsproblem för domstolarna. ningsvis anser regeringen, i likhet med den bedömning som görs i pro- memorian, att översättningsskyldigheten bör gälla oavsett i vilket land I detta sammanhang bör påpekas att det är tillräckligt att översätta de viktigaste delarna av handlingen. 2012/13:170 I propositionen Tolkning och översättning i brottmål tas ställning till hur direktivet (2010/64/EU) om rätt till tolkning och översättning i straffrättsliga förfaranden ska genomföras i svensk rätt (prop. 2012/13:132). I propositionen lämnas förslag rörande domstolars översättningsskyldighet i brottmål. Rätten ska vara skyldig att översätta en handling i brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna tillvarata sin rätt. Begreppet misstänkt omfattar även den som är tilltalad. I vissa situationer ska det även vara möjligt att lämna en muntlig översättning. Översättningsskyldigheten föreslås regleras i 33 kap. 9 § första stycket och därmed gälla generellt i svenska brottmålsförfaranden. Den utvidgning av översättningsskyldigheten i 33 kap. 9 § andra stycket som föreslås med anledning av förpliktelserna i det andra tilläggsprotokollet avser endast den särskilda situation att handlingen ska sändas till en person som vistas utomlands. De två förslagen rör således två olika situationer. Regeringens förslag: Det ska införas en möjlighet att inrätta en gemensam utredningsgrupp även i förhållande till stater som tillträtt tilläggsprotokollet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Tilläggsprotokollets artikel 20 innehåller vissa regler om inrättandet av en gemensam utredningsgrupp. Som redovisas i avsnitt 5.3.2 bör delta i detta samarbete. Den uppräkning av internationella överenskommelser som finns i lagen (2003:1174) om vissa former av internationellt samarbete i brottsutredningar bör därför kompletteras med tilläggsprotokollet. I de författningar där omnämns ingår termen inbördes rättshjälp i konventionens beteckning (t.ex. SFS 2011:108). Termen inbördes rättshjälp kommer från tiden för konventionens ursprungliga översättning, men har ersatts av termen ömsesidig rättslig hjälp (prop. 1999/2000:61). Den sistnämnda termen bör därför användas i den lagbestämmelse som föreslås. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser krävs inte. Promemorians förslag och bedömning: I promemorian föreslås att Prop. 2012/13:170 lagändringarna ska träda i kraft . bedömningen att det inte krävdes några övergångsbestämmelser. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget i promemorian eller lämnar det utan invändning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Ett svensk tillträde till det andra tilläggsprotokollet till är angeläget. Lagändringar föreslås träda i kraft . Det krävs inga övergångsbestämmelser. Regeringens bedömning: Förslagen bedöms inte medföra annat än marginellt ökade kostnader för rättsväsendets myndigheter. Kostnadsökningarna bedöms rymmas inom nuvarande anslagsramar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det med hänsyn till den föreslagna utvidgningen av översättningsskyldigheten i 33 kap. 9 § inte fullt ut går att ta ställning till förslagets ekonomiska konsekvenser. Ingen annan remissinstans invänder mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning: Det andra tilläggsprotokollet till utgör en vidareutveckling av det internationella straffrättsliga samarbete som medverkat i . Merparten av de ansökningar om rättslig hjälp som handläggs av svenska myndigheter kommer från EU-stater eller nordiska länder. Det utvidgade samarbete som tilläggsprotokollet möjliggör bedöms leda till något fler ansökningar om rättslig hjälp i . Utvidgningen innebär förbättrade möjligheter för lagföring i trots att delar av bevisningen finns utomlands. anser att den föreslagna ändringen av översättningsskyldigheten innebär en utvidgning som kan orsaka ökade kostnader. Som anges i avsnitt 7.3 finns normalt sett ett behov att översätta en handling i brottmål som ska sändas till en person som vistas utomlands och som inte antas förstå svenska. Mot den bakgrunden bör inte den föreslagna ändringen innebära merkostnader för översättning. Eventuella merkostnader för rättsväsendets myndigheter bedöms kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag. 2012/13:170 10 10.1Förslaget till lag om ändring i 9 § Rätten får vid behov översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. Rätten är skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om en översättning är av väsentlig betydelse för att den misstänkte ska kunna ta tillvara sin rätt. Översättningen får göras muntligen om det inte är olämpligt med hänsyn till vad handlingen eller målet rör eller någon annan omständighet. Rätten är också skyldig att översätta en handling i ett brottmål eller de viktigaste delarna av den, om handlingen ska sändas till någon som vistas i en annan stat och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. Handlingen ska översättas till språket i den andra staten eller om myndigheten känner till att personen inte förstår detta språk, till ett annat språk som personen förstår. Den som biträtt med översättning har rätt till skälig ersättning, som betalas av staten. Första och tredje styckena ska tillämpas även i fråga om överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt. Om det är möjligt ska rätten anlita en översättare som är auktoriserad. I annat fall ska en annan lämplig person anlitas för att utföra översättningen. Paragrafen innehåller regler om översättning av rättegångshandlingar. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Enligt andra stycket i dess nuvarande lydelse är rätten skyldig att låta översätta en handling i brottmål eller de viktigaste delarna av den, om handlingen ska skickas till någon som vistas i en annan EES-stat eller i och det finns anledning att anta att personen inte förstår språket i handlingen. I stycket görs en ändring som innebär att begränsningen till vissa stater tas bort. Översättningsskyldigheten ska således gälla oavsett vilket land personen vistas i. 10.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. 19 § Vid verkställighet av fängelse räknas strafftiden, när den dömde är häktad eller omhändertagen enligt 28 kap. 11 § tredje stycket eller på annan grund intagen i kriminalvårdsanstalt, från den dag då domen får verkställas och i annat fall från den dag då den dömde enligt 10 § tas in i häkte eller kriminalvårdsanstalt eller omhändertas av polismyndighet för förpassning. Den tid som en intagen vistas utanför anstalt enligt 10 kap. 3 § fängelselagen (2010:610) eller enligt 4 kap. 29, 29 a eller 31 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål ska räknas in i verkställighetstiden. Detsamma gäller den tid som en intagen vistas utanför anstalt med stöd av 9 kap. 1 §, 10 kap. 1, 2 eller 4 § eller 11 kap. 1 § fängelselagen, om inte särskilda skäl talar mot det. Den tid som den dömde hållits i häkte i målet eller varit omhändertagen enligt 28 kap. 11 § tredje stycket efter det att slutlig dom eller beslut däri meddelades, ska räknas in i verkställighetstiden. Paragrafen innehåller regler om rätt till avräkning av strafftid i vissa fall. 2012/13:170 Övervägandena finns i avsnitt 7.2. I andra stycket införs en hänvisning till den nya form av tillfälligt överförande från av en frihetsberövad person till det land där fängelsestraffet utdömts som införs i 4 kap. 29 a § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. 10.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål 4 § En ansökan om rättslig hjälp i enligt denna lag bör innehålla uppgift om den utländska domstol eller myndighet som handlägger ärendet, en beskrivning av det rättsliga förfarande som pågår,