prop · H00396 · 2013-03-26 00:00:00 — I andra stycket har en språklig justering gjorts för att tydliggöra an- svaret för kulturmiljön. Ordet detta har ersatts av ordet kulturmiljön och uttrycket såvitt möjligt har utgått. Paragrafen har kompletterats med ett tredje stycke som anger lagens övergripande syfte att tillförsäkra nuvarande och kommande generationer tillgång till en mångfald av kulturmiljöer. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 6.2. I paragrafens första stycke anges lagens närmare innehåll, Vidare anges i paragrafen vilka statliga myndigheter som har det omedelbara ansvaret för kulturminnesvården. Myndigheternas uppdrag har omformulerats genom att kulturminnesvård ersatts av kulturmiljö- arbete. I andra stycket har uppdrag dessutom förtydligats genom att formuleringen tillsyn över kulturminnesvården i länet ersatts av ansvar för det statliga kulturmiljöarbetet i länet. Detta innebär inte någon ändring i sak av tillsynsansvar. I paragrafens tredje stycke, har endast kulturminnesvård ersatts av kulturmiljöarbete. Paragrafen har vidare kompletterats med ett nytt fjärde stycke som innehåller en upplysning om att bestämmelser om kulturmiljön även förekommer i annan lagstiftning, i bl.a. , (2010:900) och skogsvårdslagen (1979:429). Uppräkningen av de övriga lagar som ska tillämpas på kulturmiljöområdet är inte avsedd att vara uttömmande. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 6.2. Paragrafen innehåller en hänsynsregel om skydd för ortnamn. Ändringen i första stycket innebär, förutom en redaktionell justering, att meänkieli omnämns i bestämmelsen, vilket innebär att även namn på meänkieli så långt möjligt ska användas som svenska, samiska och finska namn på kartor samt vid skyltning, och övrig utmärkning i flerspråkiga områden. Ändringen i andra stycket innebär att namn som godkänts av Lantmäteriet, i stället för namn som godkänts för offentlig kartproduktion, ska användas i sin godkända form. Lantmäteriets godkännande kan komma till uttryck genom att namnet redovisas på kartor eller i databaser som Lantmäteriet gör tillgängliga på elektronisk väg. Därutöver har, utan att detta innebär någon ändring i sak, förtydligats att detta gäller i statlig och verksamhet. verksamhet innefattar såväl kommuner som landsting. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 6.3. I paragrafen definieras vad som är en fornlämning. I första stycket har fast fornlämning ersatts av fornlämning. Paragrafen innehåller bestämmelser om vad som avses med ett forn- lämningsområde och gränsbestämning av sådant område. I första stycket har fast fornlämning ersatts av fornlämning och ordet havsbotten förts in för att förtydliga att fornlämningsområden även kan avse områden runt fornlämningar i havsmiljö. I övrigt har paragrafen ändrats språkligt utan att några ändringar i sak är avsedda. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 7.1. Paragrafen anger vilka föremål som definieras som fornfynd. Den inne- håller en saklig ändring i punkten 2 avseende fornfynd som påträffas under andra omständigheter än i eller vid en fornlämning och har sam- band med denna. Denna kategori av fornfynd, s.k. lösfynd, definieras enligt den nuvarande bestämmelsen av att föremålen ska kunna antas vara gamla. Denna tidsgräns ersätts av ett krav på att föremålet i fråga ska kunna antas vara från tiden . Skälen för ändringen framgår av avsnitt 7.4. Paragrafen innehåller bestämmelser om rätten till fornfynd. I första stycket har fast fornlämning ersatts av fornlämning. I andra stycket har fast fornlämning ersatts av fornlämning. I fjärde stycket har skeppsvrak ersatts av fartygslämning. Vidare har, i konsekvens med ändringen beträffande fartygslämningar (skeppsvrak) i 1 § andra stycket 8, hundraårsgränsen ersatts av ett krav på att fartyget ska kunna antas ha förlist . Därutöver har redaktionella ändringar, som inte innebär några änd- ringar i sak, gjorts i paragrafen. Skälen för ändringarna framgår av avsnitt 7.1 och 7.2. Paragrafen innehåller en bestämmelse om skyldighet att anmäla forn- fynd. I första stycket har och länsmuseum tagits bort, vilket innebär att påträffade fornfynd som ska tillfalla eller hem- bjudas staten inte längre ska anmälas till dessa, utan endast till läns- styrelsen, en polismyndighet eller, i fråga om fornfynd som hör till fartygslämning, även till . Skälen för ändringen framgår av avsnitt 7.4. I paragrafen har fast fornlämning ersatts med fornlämning. Skälen för ändringen framgår av avsnitt 7.1. I paragrafens första stycke har fast fornlämning ersatts av fornlämning. I övrigt har vissa ytterligare språkliga ändringar, som inte innebär några ändringar i sak, gjorts i förstafemte styckena. Skälen för ändringarna framgår av avsnitt 7.1. I första och fjärde styckena har skeppsvrak ersatts av fartygslämning. Därutöver har vissa språkliga ändringar gjorts som inte innebär någon ändring i sak. Skälen för ändringarna framgår av avsnitt 7.2. Paragrafen handlar om hantering av fornlämningar i samband med arbetsföretag. I första stycket har förtydligats att information om huruvida någon fornlämning kan beröras av ett arbetsföretag inhämtas från . Skälen för ändringen framgår av avsnitt 7.5. Paragrafen handlar om möjlighet att på företagarens bekostnad ställa krav på utredning i samband med arbetsföretag som innebär att större markområden tas i anspråk. I paragrafens första och andra stycken har särskild utredning ersatts med arkeologisk utredning. Därutöver har vissa språkliga ändringar gjorts som inte innebär någon ändring i sak. Motiven till ändringen framgår av avsnitt 10.1. Paragrafen handlar om ansökan om tillstånd till ingrepp i fornlämning. I första stycket har fast fornlämning ersatts av fornlämning. Vidare har uppräkningen av de ingrepp i fornlämningar som kräver tillstånd ändrats till rubba, ta bort, gräva ut, täcka över eller genom bebyggelse, plantering eller på annat sätt ändra eller skada. Uppräkningen överensstämmer därmed med den uppräkning i 2 kap. 6 § som anger det grundläggande metallsökare och även för medförande av sådana på fornlämningar, annat än vid färd på väg som är upplåten för allmänheten. I tredje stycket anges de särskilda fall där tillstånd inte krävs, vilka i sak överensstämmer med de nuvarande undantagen. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 8. Paragrafens första stycke motsvarar till sitt innehåll delvis nuvarande 20 § andra stycket. Enligt bestämmelsen får lämna tillstånd till användning och medförande av metallsökare. Tillstånd får dock endast lämnas för verksamhet som avser sökning efter annat än fornfynd, eller ingår i vetenskaplig forskning hos det allmänna. Andra stycket innebär att ett tillstånd får förenas med villkor. Det kan t.ex. handla om att ett tillstånd rörande yrkesmässig användning, som avser ett större geografiskt område och , kan villkoras med att sökanden inför varje tillfälle genom anmälan till för- vissar sig om att arbetet inte sker inom ett fornlämningsområde. I tredje stycket anges vilka uppgifter ett beslut om tillstånd ska inne- hålla. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 8. Paragrafen, som anger att prövar frågor om tillstånd att använda och medföra metallsökare, ersätter den nuvarande bestämmelsen i 20 § andra stycket med samma materiella innehåll. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 8. Paragrafen innehåller bestämmelser om de allvarligaste brotten mot bestämmelserna i kapitel 2. Paragrafen har endast ändrats språkligt och redaktionellt, bl.a. genom att fast fornlämning ändrats till fornlämning i punkten 2. Motiven till ändringen framgår av avsnitt 7.1. Paragrafen innehåller bestämmelser om mindre allvarliga brott. Gärningen i nuvarande punkten 2 som avser brott mot föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av 2 kap. 9 § har utgått ur bestämmelsen. Därutöver har paragrafen ändrats språkligt utan att detta innebär någon ändring i sak. Skälen för ändringen framgår av avsnitt 7.7. 2012/13:96 den inte ligger invid en kyrkobyggnad som uppförts eller tidigare. Ändringen innebär inte någon saklig ändring i förhållande till gällande rätt, förutom att ansvaret för nämnda tillståndsprövning flyttas från till . Motiven till ändringarna redovisas i avsnitt 9.2. 15.2Förslaget till lag om ändring i Förslaget i 7 kap. 9 § första stycket innebär dels att fast fornlämning ändras till fornlämning, dels att hänvisningen till lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till att avse kulturmiljölagen (1988:950). 15.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd Förslaget innebär att hänvisningen i 9 § till lagen (1988:950) om kultur- minnen m.m. ändras till att avse kulturmiljölagen (1988:950). Därutöver har paragrafen ändrats språkligt utan att detta innebär någon ändring i sak. 15.4Förslaget till lag om ändring i expropriationslagen (1972:719) Förslaget innebär att begreppet märklig utgår ur lagen. Ändringen är av motsvarande slag som ändringarna i 3 kap. 1 § samt 4 kap. 4 och 14 §§ lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. I enlighet med Lagrådets förslag har vidare ordet erforderligt ersatts av tillräckligt. Någon ändring i sak av förutsättningarna för expropriation är inte avsedd. Vidare innebär förslaget att fast fornlämning ändras till fornlämning. Därigenom anpassas bestämmelsen till den terminologi som föreslås gälla i kulturmiljölagen. Motiven till ändringarna framgår av avsnitt 7.1 och 9.1. 15.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader Förslaget innebär att hänvisningen i 2 § första stycket 2 till lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till att avse kulturmiljölagen (1988:950). Förslaget i 6 § innebär dels att skeppsvrak ändras till fartygslämningar, dels att hänvisningen till lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till att avse kulturmiljölagen (1988:950). 15.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning Förslaget innebär att hänvisningen i 6 § till 6 eller 7 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till att avse kulturmiljölagen (1988:950). 15.8Förslaget till lag om ändring i begravningslagen (1990:1144) Förslaget i 7 kap. 37 § tredje stycket innebär dels att kulturminnes- vårdens ändras till kulturmiljöarbetets, dels att hänvisningen till lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till kulturmiljölagen (1988:950). 15.9Förslaget till lag om ändring i minerallagen (1991:45) Förslaget innebär att hänvisningen i första stycket till lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till att avse kulturmiljölagen (1988:950). Förslaget innebär dels att särskild utredning i tredje stycket ändras till arkeologisk utredning, dels att hänvisningen i samma stycke till 2 kap. 11 § lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. ändras till att avse kultur- miljölagen (1988:950). Därutöver har vissa språkliga ändringar gjorts i paragrafen som inte innebär några ändringar i sak. 15.10Förslaget till lag om ändring i arkivlagen (1990:782) Särskilda arkivuppgifter för vissa kommunala arkivmyndigheter Både rubriken och paragrafen är nya och behandlas i avsnitt 12. Paragrafen innehåller i första stycket ett normgivningsbemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om att vissa kommunala arkiv- myndigheter får fullgöra arkivuppgifter avseende handlingar från statliga myndigheter och sådana organ som står under tillsyn av den statliga arkivmyndigheten. Av andra stycket följer att när en arkivmyndighet fullgör sådana uppgifter som avses i första stycket ska bestämmelserna i arkiv- lagen om den statliga arkivmyndigheten gälla, vilket dock inte ska gälla i fråga om tillsyn. Begränsningen i fråga om tillsyn innebär att 7 och 8 §§ inte ska tillämpas när en arkivmyndighet fullgör arkiv- uppgifter på det statliga arkivområdet. Tredje stycket innehåller ett bemyndigande för regeringen att bestämma vilken myndighet som ska utöva tillsyn över sådana kom- munala arkivmyndigheter när de fullgör arkivuppgifter enligt första stycket. Innebörden av bestämmelsen är i första hand att den statliga arkivmyndigheten får inspektera de kommunala arkivmyndigheterna när det gäller utförandet av de aktuella uppgifterna. Sammanfattning av betänkandet Kulturmiljöarbete i en ny tid (SOU 2012:37) (Ku 2011:02) skulle enligt direktiven (dir. 2011:17) se över lagstiftningen och de nationella målen på kulturmiljö- området. Utredningen skulle bl.a. lämna förslag till förändringar av lag- stiftningen inom kulturmiljöområdet som syftar till att öka möjligheterna att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer, göra en redaktionell översyn av lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen), och lämna förslag till nationella mål för arbetet med kulturmiljön. Utöver det ursprungliga uppdraget skulle Kulturmiljöutred- ningen enligt tilläggsdirektiv (dir. 2011:116) också lämna förslag till förändringar av bestämmelserna om metallsökare i kulturminneslagen. Betänkandet innehåller förutom de inledande allmänna delarna inklu- sive författningsförslag en redovisning av utredningens enkät om in- tressekonflikter (kapitel 4) samt förslag till nya nationella mål för arbetet med kulturmiljön (kapitel 5). Därefter presenteras utredningens förslag rörande kulturminneslagen inklusive skälen för utredningens förslag och bedömningar (kapitel ). Sist redovisas ikraftträdande- och över- gångsbestämmelser (kapitel 13), konsekvenser (kapitel 14) och författ- ningskommentarer (kapitel 15). Kartläggning av intressekonflikter m.m. För att klarlägga vilka behov som finns av att förändra lagstiftningen inom kulturmiljöområdet för att öka möjligheterna att leva i, bruka och utveckla kulturskyddade fastigheter och miljöer har utredningen, i enlig- het med direktivet, gjort en kartläggning av vilka intressekonflikter som kan finnas mellan skyddet av och brukandet av kulturmiljön och analyse- rat hur dessa eventuella konflikter kan överbryggas. Några huvuddrag i kartläggningen av intressekonflikter framträder tydligt. Det allmänna skyddet av fornlämningar anses otydligt och bidrar till rättsosäkerhet i vissa situationer. De som ifrågasätter allmänna skyddsformer anser att särskilda beslut om skydd och prioriterade urval skulle stärka såväl skyddet som legitimiteten för fornlämningarna. Flertalet myndigheter försvarar det befintliga systemets fördelar och hänvisar till stor flexibilitet i tillämpningen. Tydligheten för allmänheten och markägare skulle öka betydligt om de kända fornlämningarna är enhetligt registrerade och informationen lätt åtkomlig för var och en. Utredningen bedömer att det finns goda möjligheter att utveckla skyddet av fornlämningar genom ökad tydlighet och förutsägbarhet, vilket gynnar både bevarandeintresset och möjligheterna att bruka kulturhistoriskt värdefulla miljöer. Utredningens förslag och överväganden om forn- lämningar och fornminnesskydd presenteras i kapitel . Intressekonflikterna är av en annan art när det gäller byggnadsminnen och kyrkor och upplevs i allmänhet som mindre problematiska. För kyrkliga kulturminnen finns brister i tillämpningen av kulturminnes- lagen, bl.a. genom att tolkningen av bestämmelserna inte är enhetlig. Utredningens förslag om byggnadsminnen och de kyrkliga kultur- minnena presenteras i kapitel 11. Förslag till nya nationella mål för kulturmiljöarbetet Nuvarande nationella mål för arbetet med kulturmiljön bör enligt utred- ningens förslag i avsnitt 5.4 ersättas av följande nationella mål för kulturmiljöarbetet för att bättre anknyta till de gällande kulturpolitiska målen. Det statliga kulturmiljöarbetet ska främja: ett hållbart samhälle med en mångfald av levande och tillgängliga kulturmiljöer som bevaras, används och utvecklas, alla människors möjligheter att utifrån sina egna förutsättningar ta del av, förstå och ta ansvar för kulturmiljön, ett inkluderande samhälle med kulturmiljön som gemensam källa till kunskap och upplevelser, och en helhetssyn på förvaltningen av landskapet där kulturmiljön tas till vara, ger perspektiv på samhällsutvecklingen och stimulerar kreativitet och skapande. Förslag till förändringar av kulturminneslagen Utredningen lämnar förslag som innebär att kulturminneslagen förtydli- gas i en rad avseenden och anpassas till ett modernt språkbruk. Vissa omflyttningar och uppdelningar görs i syfte att tydliggöra regleringen. Flera ändringar är föranledda av utredningens förslag om ändringar i fornlämningsbegreppet. Nuvarande bestämmelse i 1 kap. 1 § om vem som har ansvaret för kulturmiljön omformuleras och förenklas så att det tydligt framgår att ansvaret för kulturmiljön delas av alla. I kulturminneslagens inledande kapitel införs en helt ny bestämmelse som tydliggör kulturminneslagens syfte att främja en hållbar utveckling och att tillförsäkra nuvarande och kommande generationer tillgång till en mångfald av kulturmiljöer som är av betydelse för att förstå såväl samtiden som historiska sammanhang. Utredningen föreslår att lagens allmänna definition av fornlämning för- tydligas genom en avgränsning som medför att endast lämningar som kan antas ha tillkommit har ett allmänt skydd. I enlighet med detta föreslår utredningen att lagens bestämning av fornlämningar ändras till att avse fasta lämningar efter människors verksamhet som kan antas ha tillkommit och som är varaktigt övergivna. Avgränsningen vid bedöms kulturhistoriskt motiverad och mot- svarar nuvarande tillämpning. Den närmare preciseringen av vilka fornlämningskategorier som är fornlämningar enligt uppräkningen i 2 kap. 1 § andra stycket 18 kultur- minneslagen bör utgå. Förslaget innebär inte någon ändring i sak vad avser de skyddsobjekt som enligt nuvarande reglering omfattas av upp- räkningen i punkterna 27. Den allmänna definitionen av fornlämningar kompletteras med särskild reglering vad gäller vissa typer av lämningar. Gravar, gravbyggnader och gravfält samt kyrkogårdar och andra begrav- ningsplatser som är varaktigt övergivna ska oavsett ålder utgöra forn- lämningar. Skeppsvrak ska utgöra fornlämning om det kan antas att skeppet förlist . Bestämmelsen som naturbildningar och lämningar efter äldre kult förtydligas. Utredningen föreslår dessutom att nu gällande definition av fornfynd (s.k. lösfynd) ändras så att åldersrekvisitet ersätts med ett krav på att föremålet ska kunna antas vara från tiden . Bestämmelserna i kulturminneslagen som gäller fornlämningar ska efter särskilt beslut i det enskilda fallet gälla även för lämningar som inte omfattas av det allmänna skyddet. Detta ska gälla lämningar som är eller . En sådan lämning som är varaktigt övergiven får förklaras som fornlämning om den har ett högt kulturhistoriskt värde (fornlämningsförklaring). Även skeppsvrak som är eller senare ska kunna fornlämningsförklaras. Det bör ankomma på läns- styrelsen att avgöra om en sådan lämning har det kulturhistoriska värde som motiverar att den fornlämningsförklaras. Vid prövning av frågan om fornlämningsförklaring ska hänsyn tas även till enskilda intressen. En fråga om fornlämningsförklaring ska kunna väckas genom ansökan eller tas upp på initiativ. Innan en lämning förklaras för fornlämning ska markägare och rättighetsinnehavare till mark eller vatten ges tillfälle att yttra sig. Markägare och innehavare av särskild rätt till fastigheten ska få ersätt- ning om ett beslut om fornlämningsförklaring innebär att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras. Utredningen föreslår dessutom att den som vill ha ett fornlämnings- område gränsbestämt ska ges uttrycklig möjlighet till detta genom en särskild ansökan till om fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde. Vid fornlämningsförklaring ska fast- ställa gränserna för fornlämningsområdet. ska i det enskilda fallet få besluta att upphäva skyddet för en fornlämning om lämningen saknar eller endast har ringa kultur- historiskt värde. En fråga om upphävande av fornlämningsskydd ska endast kunna tas upp efter anmälan av eller av på eget initiativ. Ett beslut om att upphäva skyddet för en fornlämning innebär att lämningen inte omfattas av kulturminneslagens bestämmelser för fornlämning. Begreppet fast fornlämning i 2 kap. kulturminneslagen ersätts med begreppet fornlämning. Utredningen föreslår också att innebörden av fornlämningsskyddet förtydligas genom att det i den inledande paragra- fen om fornlämningar i 2 kap. kulturminneslagen anges att det är för- bjudet att utan tillstånd vidta en åtgärd som kan ändra eller skada en fornlämning. Det bör förtydligas hur den enskilde kan fullgöra sitt ansvar att ta reda på om fornlämning berörs av ett arbetsföretag. Utredningen föreslår därför att det av kulturminneslagen ska framgå att den enskilde bör efter- forska fornlämningsförekomst genom att skaffa sig information från eller . Det ska även framgå av lagen att det finns en direkt skyldighet att underrätta sig om fornlämnings- förekomst när det gäller platser med redan kända fornlämningar eller områden med tät fornlämningsförekomst. Utredningen föreslår att regleringen om uppdragsarkeologi i 2 kap. kulturminneslagen förtydligas så att uttrycken särskild utredning ersätts av arkeologisk utredning och att särskild undersökning ersätts av arkeo- logisk slutundersökning. Uttrycket arkeologisk förundersökning behålls i lagen. Utredningen föreslår att det alltjämt ska krävas tillstånd från länsstyrel- sen för användning av metallsökare, utom i särskilt angivna fall. Bestämmelsen om tillståndsprövningen förtydligas så att det framgår att tillstånd att medföra och använda metallsökare får lämnas för verksamhet som avser sökning efter annat än fornfynd och att tillstånd inte får läm- nas när det finns anledning att anta att metallsökaren kan komma att användas för att söka efter fornfynd. ska särskilt beakta om det är ett område där fornminnen har påträffats eller kan för- väntas bli påträffade. I ett sådant fall kan det finnas anledning att anta att metallsökaren kan komma att användas för att söka fornfynd. Det före- slås vidare att det införs en bestämmelse som anger vad ett tillstånds- beslut ska innehålla för uppgifter. Utredningen föreslår att de i kulturminneslagen angivna rekvisiten för vilken kvalifikationsgrund som ska gälla för byggnadsminnesförklaring ändras till att avse en byggnad med synnerligen högt kulturhistoriskt värde eller som ingår i ett bebyggelseområde med synnerligen högt kulturhistoriskt värde. Innebörden av skyddet är inte avsett att i sak ändras i förhållande till gällande lag, utan innebär en anpassning till dagens språkbruk. En följdändring föreslås i förordningen (1988:1229) om statliga byggnadsminnen m.m. Förslaget innebär att statligt ägda byggnader också ska vara av synnerligen högt kulturhistoriskt värde om de ska förklaras som statligt byggnadsminne. Enligt 4 kap. 4 § kulturminneslagen kan besluta att kyrkobyggnader eller kyrkotomter som tillkommit efter utgången av ska omfattas av tillståndsprövningen enligt 4 kap. 3 § om kyrko- byggnaden eller kyrkotomt är märklig genom sitt kulturhistoriska värde. Utredningen föreslår att kvalifikationsgränsen för sådana kyrkliga kulturminnen ändras till att avse objekt som har ett högt kulturhistoriskt värde. Motsvarande förändring föreslås gälla för begravningsplatser som tillkommit efter utgången av . Vidare föreslås att handläggnings- ordningen ändras så att besluten i ärenden om att skydda yngre kyrkor överflyttas från till . Utredningen föreslår att det införs utökade möjligheter för Riks- antikvarieämbetet att meddela de föreskrifter som behövs för verkställig- heten av 2 kap. och 3 kap. kulturminneslagen. Vidare föreslår utred- ningen att regeringen ger i uppdrag att utarbeta nya föreskrifter och allmänna råd till 2 kap. kulturminneslagen så att tillämpningen blir enhetlig i fråga om tillståndsgivning, fornlämnings- förklaring och upphävande av fornlämningsskydd. Förteckning över remissinstanserna till betänkandet Kulturmiljöarbete i en ny tid (SOU 2012:37) Följande instanser har beretts tillfälle att yttra sig över Kulturmiljö- utredningens förslag