prop · H003156 · 2013-05-29 00:00:00 — Om det kan konstateras att den tilltalade avvikit eller håller sig undan är det i och för sig möjligt att döma till ett längre fängelsestraff än och därmed också att utfärda en europeisk arresteringsorder. Denna möjlighet används dock mycket sällan i praktiken. När det ändå sker kommer en svensk europeisk arresteringsorder inte att kunna avslås, förutom i de fall då den underliggande domen meddelats efter en förhandling som hållits utan att den dömde delgetts kallelse till förhandlingen. Dessa fall torde dock vara så ovanliga att de inte motiverar några författningsändringar. Beträffande svenska bötesstraff och beslut om förverkande meddelade i utevaro kommer erkännande och verkställighet inte kunna vägras så länge den berörda personen delgetts kallelse till förhandlingen. När delgivning av kallelse till förhandling inte skett kommer verkställighet i och för sig att kunna vägras av en annan medlemsstat. De fall det på dessa grunder kan bli fråga om ett avslag torde dock vara så sällsynta att inte heller dessa motiverar några författningsändringar. Sammanfattningsvis ger rambeslutet om verkställighet av utevarodomar inte skäl att ändra gällande rätt avseende när en dom eller ett beslut i får meddelas i den berörda personens utevaro. Regeringens förslag: Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ska, i de delar som behandlas, genomföras genom ändringar i lagen om en europeisk arresteringsorder, lagen om verkställighet av bötesstraff och lagen om verkställighet av beslut om förverkande. I respektive lag ska en bestämmelse införas som innebär att verkställighet av en utevarodom ska vägras, om den utfärdande myndigheten inte har bekräftat att något av villkoren som anges i de rambeslut som ligger till grund för lagarna, ändrade genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, är uppfyllt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker över lag promemorians förslag eller lämnar det utan erinran. och Föreningen har framhållit att det ur ett rättssäkerhetsperspektiv är viktigt att bestämmelserna utformas som obligatoriska vägransgrunder. har anfört att det bör övervägas att i första hand låta kriterierna för att vägra verkställighet framgå direkt av lagtexten i stället för genom hänvisningar till rambesluten. I andra hand bör, beträffande lagen om en europeisk arresteringsorder, hänvisningen begränsas till artikel 4a.1 punkterna a-d i arresteringsorderrambeslutet. vid har anfört att det bör övervägas att, när det gäller böter och förverkande, låta den i rambesluten givna möjligheten att vägra verkställighet även när det översända intyget uppenbarligen inte motsvarar beslutet komma till uttryck i lagtexten. Skälen för regeringens förslag Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ändrar förutsättningarna för när en verkställande myndighet kan vägra överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder eller verkställighet av ett bötesstraff eller ett beslut om förverkande, när domen eller beslutet som ligger till grund för framställningen har meddelats efter en förhandling i den berörda personens utevaro. De nya bestämmelserna i respektive rambeslut innebär inte att en medlemsstat måste vägra verkställighet även om det är möjligt. Varje medlemsstat avgör själv i vilken omfattning möjligheterna att vägra verkställighet med stöd av rambesluten ska användas. En medlemsstat kan alltså helt avstå från att i nationell rätt införa en vägransgrund som tar sikte på utevarodomar och ändå leva upp till de åtaganden som följer av rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. I den lagstiftning som har genomfört de rambeslut som ändras genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar har bestämmelser införts som återspeglar rambeslutens ursprungliga regler om att vägra verkställighet vid utevarodomar. De svenska reglerna har utformats så att det är en skyldighet, inte bara en möjlighet, för behörig myndighet att vägra verkställighet om inte villkoren som rambesluten uppställer är uppfyllda (se prop. 2003/04:7 s. 70 ff., prop. 2008/09:218 s. 52 och prop. 2010/11:43 s. 75). bör även framöver säkerställa en hög nivå av rättssäkerhet för den enskilde. Därför bör möjligheterna som rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ger att vägra verkställighet när domen eller beslutet meddelats i den berörda personens utevaro användas fullt ut. Det innebär att ändringar behöver göras i lagen om en europeisk arresteringsorder, lagen om verkställighet av bötesstraff och lagen om verkställighet av beslut om förverkande. Regeringen anser, i likhet med och Föreningen , att bestämmelserna på samma sätt som i nuvarande lagstiftning ska utformas som obligatoriska vägransgrunder. Lagen om en europeisk arresteringsorder I 3 kap. 1 § lagen om en europeisk arresteringsorder finns regler som gäller för det fall överlämnande begärs för verkställighet av en frihetsberövande påföljd som har dömts ut efter en rättegång som hållits i den eftersöktes utevaro, utan att han eller hon har kallats personligen eller på annat sätt informerats om tidpunkt och plats för rättegången. Ett överlämnande får i sådana fall beviljas endast om den utfärdande myndigheten lämnar garantier om att den eftersökte kommer att ges möjlighet till en förnyad prövning i den utfärdande staten och där bli dömd efter en rättegång vid vilken han eller hon har möjlighet att närvara. Det är den svenska domstolen som i det enskilda ärendet får avgöra om de lämnade garantierna är tillräckliga. Om tillräckliga garantier inte lämnas får ett överlämnande inte beviljas (2 kap. 3 § 2 samma lag). De svenska reglernas nuvarande utformning, med krav på att vissa garantier ska lämnas, stämmer inte överens med artikel 2 i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar som inför en ny bestämmelse i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder (artikel 4a). Den nya bestämmelsen är utformad som en vägransgrund. Om den utfärdande myndigheten i arresteringsordern bekräftar att något av villkoren för ett avgörande i utevaro är uppfyllt får den verkställande myndigheten inte på denna grund vägra att överlämna den eftersökte personen. Några garantier behöver inte längre inhämtas. Ett genomförande av rambeslutet om verkställighet av utevarodomar innebär således att ändringar behöver göras i lagen om en europeisk arresteringsorder. Som påpekat är det tillräckligt att den nya bestämmelsen i lagen om en europeisk arresteringsorder hänvisar till punkten 1 i den nya artikel 4a i arresteringsorderrambeslutet. Resten av artikeln innehåller inga villkor som den utfärdande myndigheten kan åberopa. Punkten 2 i artikeln innebär att den verkställande myndigheten i vissa situationer är skyldig att förse den eftersökte med en kopia av domen. Detta kan regleras på annat sätt än genom lag (beträffande punkten 3, se avsnitt 6.1). Lagen om verkställighet av bötesstraff I 3 kap. 11 § lagen om verkställighet av bötesstraff anges vilka hinder som ska beaktas vid prövningen av om en verkställbarhetsförklaring ska Enligt bestämmelsens punkt 6 får en verkställbarhetsförklaring inte meddelas om böterna har dömts ut efter en rättegång som hållits i den dömdes utevaro och det inte i intyget anges att den dömde personligen eller via behörig företrädare underrättats om förfarandet eller den dömde meddelat att han eller hon inte motsätter sig bötesstraffet. Enligt artikel 3 i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, som ändrar artikel 7.2 i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff, är de alternativ en utfärdande myndighet kan välja mellan annorlunda utformade än de som anges i nuvarande lagstiftning. Exempelvis anges som ett nytt villkor att den dömde faktiskt var medveten om tid och plats för förhandlingen och att det av kallelsen framgick att ett avgörande kunde meddelas även i den berörda personens utevaro. Vidare anges att om den dömde har låtit sig försvaras av ett ombud så ska han eller hon haft vetskap om den kommande förhandlingen, vilket inte heller är ett villkor enligt gällande regler. Bestämmelsen i 3 kap. 11 § 6 i lagen om verkställighet av bötesstraff är således inte i överensstämmelse med artikel 7.2 i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff i dess ändrade lydelse. Även i denna del krävs därför ändring i lag för att genomföra rambeslutet. Lagen om verkställighet av beslut om förverkande När det gäller beslut om förverkande anges i 3 kap. 11 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande vilka hinder som ska beaktas vid prövningen av om en verkställbarhetsförklaring ska meddelas. På samma sätt som vid verkställighet av bötesstraff föreligger hinder mot att meddela en verkställbarhetsförklaring i vissa fall när beslutet meddelats i den berörda personens utevaro (se 3 kap. 11 § 4 i nämnda lag). På motsvarande sätt som ovan redovisats avseende verkställighet av bötesstraff överensstämmer inte nuvarande reglering med artikel 4 i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, som ändrar artikel 8.2 e i rambeslutet om verkställighet av beslut om förverkande. För att genomföra rambeslutet krävs således även ändring av aktuell bestämmelse i lagen om verkställighet av beslut om förverkande. I rambeslutet om verkställighet av utevarodomar regleras att den verkställande myndigheten får vägra överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder alternativt verkställighet av ett bötesstraff eller ett beslut om förverkande som baseras på en dom eller ett beslut meddelat i den berörda personens utevaro, om inte den utfärdande myndigheten har intygat att något av de villkor som anges för att undvika avslag är uppfyllt. Tre av dessa villkor är gemensamma. Därutöver finns det ytterligare villkor i förhållande till arresteringsorderrambeslutet respektive rambeslutet om verkställighet av bötesstraff (se avsnitt 5.2). Den utfärdande myndigheten ska alltså, antingen i den europeiska arresteringsordern eller i intyget till beslutet om bötesstraffet eller beslutet om förverkande, bekräfta att något av villkoren för ett avgörande i utevaro är uppfyllt. Den verkställande myndigheten ska då inte göra någon egen materiell prövning, t.ex. av om den berörda personen i det enskilda fallet har underrättats om tid och plats för 2012/13:156 förhandlingen. Det är den utfärdande myndigheten som gör denna prövning. vid har ansett att det, när det gäller böter och förverkande, bör övervägas att låta den i rambesluten givna möjligheten att vägra verkställighet även när det översända intyget uppenbarligen inte motsvarar beslutet komma till uttryck i lagtexten. Av 3 kap. 10 § lagen om verkställighet av bötesstraff respektive 3 kap. 10 § lagen om verkställighet av beslut om förverkande följer att verkställighet får vägras om intyget saknas eller till form eller innehåll är så bristfälligt att det inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för prövning av frågan om erkännande och verkställighet. Med denna formulering har lagstiftaren avsett bl.a. att verkställighet kan vägras när intyget uppenbarligen inte motsvarar beslutet (se t.ex. prop. 2010/11:43 s. 131 och 134). Mot den bakgrunden kan något behov av att komplettera lagtexten inte anses föreligga. Det kan för övrigt nämnas att även lagen om en europeisk arresteringsorder innehåller en vägransgrund som avser förhållandet att begäran till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande (2 kap. 3 § 1 nämnda lag). Bestämmelserna i respektive lag bör utformas utifrån den formella kontroll som behörig verkställande myndighet i ska vidta. När det är fråga om ett överlämnande enligt en europeisk arresteringsorder är det domstolen som gör denna kontroll. För övriga två fall, verkställighet av bötesstraff och beslut om förverkande, är behörig svensk myndighet . Det föreslås således att de nya bestämmelserna utformas så att ett överlämnande inte ska beviljas och en verkställbarhetsförklaring inte medges avseende en utevarodom, om den utfärdande myndigheten inte har bekräftat att något av villkoren för ett avgörande i utevaro är uppfyllt. En remissinstans, , har framfört att det bör övervägas att låta kriterierna för att vägra verkställighet framgå direkt av lagtexten i stället för genom hänvisning till respektive rambeslut. Regeringen har förståelse för tingsrättens synpunkt men är av uppfattningen att den föreslagna lagstiftningsmodellen i detta fall skulle tynga lagtexten alltför mycket. Det bör noteras att det av lagtexten tydligt framgår att det bara är när det är fråga om en utevarodom som den handläggande svenska myndigheten måste gå vidare till respektive rambeslut för att kontrollera att villkoren för en sådan dom är uppfyllda. Det innebär att någon sådan kontroll inte är aktuell i de allra flesta ärenden som handläggs. I sammanhanget bör också noteras att framställningar såväl om överlämnande enligt en arresteringsorder som verkställighet av bötesstraff och beslut om förverkande sker på standardiserade blanketter där de olika villkoren klart framgår. Föreslagna ändringar medför att vissa följdändringar behöver göras. Rambeslutet om verkställighet av utevarodomar innebär en relativt begränsad ändring av fem andra antagna rambeslutet. Som ovan angetts genomförs nu rambeslutet om verkställighet av utevarodomar avseende ändringarna som görs i arresteringsorderrambeslutet samt i rambesluten om verkställighet av bötesstraff och om verkställighet av beslut om förverkande. Ett genomförande av rambeslutet om verkställighet av utevarodomar har en marginell påverkan på de myndigheters verksamhet som berörs av regleringen. Eventuella merkostnader ryms inom dessa myndigheters befintliga anslag. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft Regeringens bedömning: Några övergångsbestämmelser behövs Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag såvitt avser ikraftträdande. Dock föreslogs i promemorian även övergångsbestämmelser, innebärande att de nya reglerna inte skulle tillämpas i förhållande till en medlemsstat i EU som när ett ärende inleds inte genomfört rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot föreslaget vissa synpunkter på den i promemorian föreslagna övergångsregleringen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I rambeslutet om verkställighet av utevarodomar anges i artikel 8.2 att det från den ska tillämpas på avgöranden när den berörda personen inte var personligen närvarande vid förhandlingen. En medlemsstat kan välja att enligt artikel 8.3 lämna en förklaring om att skjuta upp tillämpningen av rambeslutet, som längst till . lämnat någon sådan förklaring. samtliga i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar uppställda tidpunkter för ikraftträdande och tillämpning ha passerats. föreslås att de nya bestämmelserna ska träda i kraft den Regeringen instämmer i promemorians bedömning att artikel 8.2 i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar innebär att de nya reglerna ska tillämpas även beträffande domar och beslut som meddelats före (se även dom av 2013 i mål C-399/11, ). Till skillnad från vad som angavs i promemorian anser regeringen emellertid inte att det finns något hinder mot att från och med den 2012/13:156 tillämpa de nya reglerna i förhållande till samtliga medlemsstater. Utformningen av rambeslutets artikel 8.2 och 8.3 talar enligt regeringens mening för att en sådan tillämpning var åsyftad. och framfört innebär en sådan övergångsreglering som föreslogs i promemorian även vissa praktiska nackdelar för de svenska handläggande myndigheterna. Regeringens bedömning är därför att några särskilda övergångsbestämmelser inte bör införas. I de situationer en svensk verkställande myndighet har att bedöma en ansökan som inte uppfyller kraven i de nya bestämmelserna, exempelvis för att en gammal arresteringsorder eller ett gammalt intyg har använts, bör myndigheten bereda den utfärdande myndigheten möjlighet att komplettera arresteringsordern eller intyget innan ärendet avgörs. 9.1Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder 1 § Denna lag innehåller bestämmelser för genomförande av rådets rambeslut /584/RIF av om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, ändrat genom rådets rambeslut /299/RIF. Lagen tillämpas inte i förhållande till en medlemsstat om Europeiska unionen genom ett särskilt beslut har avbrutit tillämpningen av rambeslutet i förhållande till den staten. I detta kapitel finns allmänna bestämmelser om en arresteringsorder. I 2 kap. finns bestämmelser om förutsättningar för överlämnande. I 3 kap. finns bestämmelser om särskilda villkor för överlämnande av svenska medborgare. I 4 kap. finns bestämmelser om utredning och tvångsmedel vid det inledande förfarandet samt bestämmelser om att lagen i vissa fall inte ska tillämpas i förhållande till och . I 5 kap. finns bestämmelser om beslutsförfarandet vid överlämnande. I 6 kap. finns bestämmelser om verkställighet av ett beslut om överlämnande och om beslut om bl.a. utvidgat överlämnande. I 7 kap. finns bestämmelser om överförande av en frihetsberövande påföljd till . I 8 kap. finns bestämmelser om återförande av personer som har överlämnats till och om tillstånd till transport genom . I paragrafen redovisas lagens innehåll. I första stycket förtydligas att lagen innehåller bestämmelser för att genomföra arresteringsorderrambeslutet, ändrat genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. När det i lagen hänvisas till rambeslutet avses således arresteringsorderrambeslutet i dess ändrade form. I paragrafens fjärde stycke görs en följdändring med hänsyn till att Prop. 2012/13:156 3 kap. 1 § upphör att gälla. 3§ Överlämnande får inte beviljas 1.om en begäran, trots att den utfärdande myndigheten har beretts tillfälle att inkomma med komplettering, till form eller innehåll är så bristfällig att den inte utan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en prövning av frågan om överlämnande, 2.om den utfärdande myndigheten inte lämnar sådana garantier som enligt 2 § krävs för att överlämnande ska få beviljas, 3.om den eftersökte enligt 5 kap. 4 § ska överlämnas till en annan medlemsstat, 4.om den eftersökte ska utlämnas för brott eller om han eller hon ska överlämnas enligt lagen (2002:329) om samarbete med , 5.om det enligt 2 kap. 8 § andra stycket skulle strida mot ett villkor som har uppställts vid utlämning eller överlämnande till , eller 6.om det avser verkställighet av en frihetsberövande påföljd som har dömts ut efter en förhandling där den eftersökte inte var personligen närvarande och om den utfärdande myndigheten inte har bekräftat att något av villkoren i artikel 4a.1 i rambeslutet är uppfyllt. I paragrafen behandlas vissa hinder mot överlämnande. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Ändringen i punkten 2 är föranledd av att 3 kap. 1 § upphör att gälla. I punkten 6 införs en ny vägransgrund. Denna vägransgrund återfinns i artikel 2 i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, genom vilken ändringar görs i arresteringsorderrambeslutet. Ändringarna består dels i att artikel 5.1 upphävs, dels i att en ny artikel 4a införs. Avser arresteringsordern verkställighet av en frihetsberövande påföljd som meddelats i den dömdes utevaro, får överlämnande inte beviljas om inte den utfärdande myndigheten har bekräftat att något av de villkor som anges i artikel 4a punkten 1 i arresteringsorderrambeslutet är uppfyllt. Villkoren återges även i bilagan till arresteringsorderrambeslutet, vilken också ändras genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. Det är bilagan som utgör själva arresteringsordern. Flera villkor kan vara uppfyllda . Det räcker dock att ett av villkoren är uppfyllt. Utgångspunkten är att all information som den verkställande myndigheten behöver för att fatta beslut ska framgå av arresteringsordern. Om det ändå skulle framgå på annat sätt att något av villkoren för att undvika avslag på grund av att det rör sig om en utevarodom är uppfyllt, t.ex. genom en delgivningshandling i vilken det framgår att personen i fråga har underrättats om tid och plats för förhandlingen, bör komplettering inhämtas på lämpligt sätt från den utfärdande myndigheten (jfr 4 kap. 2 a §, se även prop. 2003/04:7 s. 183). Komplettering bör på samma sätt inhämtas om den verkställande myndigheten mottar en arresteringsorder utformad enligt äldre bestämmelser, dvs. en arresteringsorder som inte har ändrats i enlighet med regleringen i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. Övriga ändringar är språkliga. 2012/13:156 5 kap. 6 § Om garantier som avses i 3 kap. 2 § har lämnats av en utländsk myndighet, ska rätten i beslutet om överlämnande ange att det är ett villkor för överlämnandet att garantierna kommer att uppfyllas. Beslut i fråga om överlämnande av föremål som enligt 4 kap. 7 § har tagits i beslag ska om möjligt meddelas av rätten i samband med beslutet i fråga om överlämnande av den eftersökte. Paragrafen handlar om garantier som ska tas upp i domstolens beslut om överlämnande. I paragrafens första stycke görs en följdändring med hänsyn till att 3 kap. 1 § upphör att gälla. Övriga ändringar är språkliga. 9.2Förslaget till lag om ändring i lagen (2009:1427) om erkännande och verkställighet av bötesstraff inom Europeiska unionen 1 § Denna lag innehåller bestämmelser för genomförande av rådets rambeslut /214/RIF om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff, ändrat genom rådets rambeslut /299/RIF. I paragrafen förtydligas att lagen innehåller bestämmelser för att genomföra rambeslutet om verkställighet av bötesstraff, ändrat genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. När det i lagen hänvisas till rambeslutet avses således rambeslutet om verkställighet av bötesstraff i dess ändrade form. 11 § En verkställbarhetsförklaring får inte meddelas 1.om det för samma gärning meddelats dom eller beslut i eller i en annan stat och domen eller beslutet i den andra staten, vid ett fällande avgörande, har verkställts, 2.om gärningen helt eller delvis begåtts i och den inte motsvarar brott enligt svensk lag eller om en tillämpning av 35 kap. 7 § innebär att preskription inträtt, 3.om den dömde inte hade fyllt när brottet begicks, 4.om en sådan förklaring inte skulle vara förenlig med bestämmelser om immunitet, 5.om bötesstraffet har beslutats efter ett skriftligt förfarande och det inte har bekräftats i intyget att den dömde personligen eller genom behörigt ombud underrättats om sin rätt att bestrida samt om tidsfristen för detta, eller 6.om bötesstraffet har meddelats efter en förhandling där den dömde inte var personligen närvarande och om det inte har bekräftats i intyget att något av villkoren i artikel 7.2 ij i rambeslutet är uppfyllt. Paragrafen innehåller bestämmelser om hinder mot erkännande och Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Genom artikel 3.1 i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar ändras artikel 7.2 i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff. Bestämmelsen i punkten 6 har anpassats till de nya förutsättningar som Hinder mot verkställighet av ett bötesstraff som har utevaro föreligger, om det inte i intyget villkor som återfinns i artikel 7.2 ij i rambeslutet om verkställighet av bötesstraff, ändrat genom rambeslutet om verkställighet av utevarodomar, är uppfyllt. Utgångspunkten är att den utfärdande myndigheten i det intyg som sänds över ska bekräfta att något av villkoren är uppfyllt när det rör sig om ett bötesstraff som beslutats i den dömdes utevaro. Om intyget inte anger att något av villkoren är uppfyllt men det på annat sätt framgår att så är fallet, t.ex. genom att en delgivningshandling företes, bör den (jfr 3 kap. 7 §). på samma sätt inhämtas verkställande myndigheten mottar ett intyg utformat enligt äldre bestämmelser, dvs. ett intyg som inte har ändrats i enlighet med regleringen i rambeslutet om verkställighet av utevarodomar. Övriga ändringar är språkliga.