prop · H003168 · 2013-06-18 00:00:00 — informera arbetsgivare, anställda informera arbetsgivare, anställda och andra som omfattas av försäk- och andra som omfattas av försäk- rörande denna som det är av bety- rörande denna som det är av bety- delse för dem att känna till. delse för dem att känna till. gäller också mot andra som har gäller också mot andra som har anspråk mot bolaget. anspråk mot bolaget. i 10 kap. 7 § andra och tredje i 10 kap. 7 § andrafjärde styck- styckena om information vid för- ena om information vid försäk- säkringsfall och i 10 kap. 8 § om ringsfall och i 10 kap. 8 § om möjligheter till överprövning m.m. möjligheter till överprövning m.m. tillämpas också vid kollektiv- tillämpas också vid kollektiv- 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller för försäkringsavtal som har ingåtts före ikraftträdandet och inte förnyats därefter (äldre försäkringar), om inte annat följer av 3 eller 4. 3.De nya bestämmelserna i 10 kap. 7 § andra stycket tillämpas även på äldre försäkringar. 4.De nya bestämmelserna i 7 kap. 4 §, 10 kap. 7 § tredje stycket och 16 kap. 5 § tillämpas på äldre försäkringar, om det förhållande som enligt försäkringsavtalet berättigar till försäkringsersättning eller annat försäk- ringsskydd inträder efter ikraftträdandet. 2012/13:168 3 Ärendet och dess beredning trädde försäkringsavtalslagen (2005:104) i kraft. Lagens bestämmelser om preskription av rätt till försäkringsersättning stämmer i allt väsentligt överens med motsvarande regler i den tidigare lagen (1927:77) om försäkringsavtal och i den numera upphävda konsu- mentförsäkringslagen (1980:38). I samband med lagstiftningsarbetet pekade dock bl.a. försäkringsbranschen, Lagrådet och på behovet av att preskriptionsreglerna reformeras (prop. s.201 och 1071 f. samt bet. 2004/05:LU4 s. 26). I försäkringsavtalslagen finns det också, när det gäller personförsäk- ringar, bestämmelser om information vid försäkringsfall. Även dessa be- stämmelser uppmärksammades i propositionen och under be- handling av lagförslaget. I det sammanhanget underströks betydelsen av en utökad informationsplikt för att förebygga att dödsbon genom preskription går miste om de rättigheter som följer av den avlidnes försäkringar (a. prop. s. 239 och a. bet. s. 27). Mot denna bakgrund fick en sakkunnig person i uppdrag att se över reglerna om preskription av rätten till försäkringsersättning och att över- väga skärpta krav på försäkringsbolagen att informera om försäkringsfall som består i den försäkrades död. Utredaren överlämnade ett förslag till reformerade regler i departementspromemorian Preskription av rätt till försäkringsersättning m.m. (Ds 2011:10). En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 1. Departementsprome- lagförslag finns i bilaga 2. Departementspromemorian har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (Ju2011/2567/L2). En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. Som ett led i beredningen av departementspromemorian har det inom utarbetats en promemoria med utkast till övergångs- bestämmelser och till en särskild bestämmelse om en tidsfrist för inhämt- ande av ett yttrande från . Promemorians lagförslag finns i bilaga 4. Promemorian har behandlats vid ett remissmöte. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5. Promemorian, ett protokoll från remissmötet och inkomna skriftliga yttranden över promemorian finns tillgängliga i det nämnda lagstiftnings- ärendet. Ett begränsat antal remissinstanser har beretts tillfälle att yttra sig över en promemoria avseende den lagtekniska utformningen av 8 kap. 20 § försäkringsavtalslagen, som gäller företagsförsäkring. Promemorian, och remissyttrandena över den, finns tillgängliga i lagstiftningsärendet. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Lagrådet diskuterar lämpligheten och tillämpningen av vissa av bestämmelserna och lämnar ett antal lag- tekniska förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 4.2, 4.3, 5 och 6. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag görs en redaktionell Prop. 2012/13:168 ändring. 4.1Behovet av en reform och dess inriktning Regeringens bedömning: Det finns ett behov av att reformera preskriptionsreglerna på försäkringsområdet och i närliggande lagstift- ning om trafik- och patientskador. Det finns ett värde i att reglerna på dessa områden har ett likartat innehåll. Reformen bör inriktas mot att åstadkomma ett enklare och tydligare regelverk. Åtgärderna bör utformas så att skyddet för de försäkrade och andra skadelidande stärks. Den förkortade preskriptionsfrist som gäller för försäkringsanspråk bör avskaffas. Preskriptionsfristen bör börja löpa som kan fastställas på objektiva grunder. Departementspromemorians bedömning överensstämmer i huvud- sak med regeringens. Remissinstanserna delar departementspromemorians bedömning. menar att det bör övervägas att låta krav på försäkringsersättning preskriberas enligt preskriptionslagen (1981:130). Skälen för regeringens bedömning Privata försäkringar fyller en viktig samhällsfunktion En privat försäkring syftar till att ge skydd vid en framtida händelse vars förverkligande är mer eller mindre oviss. Det kan handla om att t.ex. ersätta egendom som har skadats eller att täcka en inkomstförlust efter en Möjligheten att få försäkringsersättning har ofta stor ekonomisk och social betydelse för den skadelidande. Ett starkt skydd för de skadelidandes rätt till försäkringsersättning vid inträffade försäkringsfall är därför ett centralt samhälleligt intresse. En förutsättning för att de privata försäkringarna ska kunna fylla denna samhälleliga funktion är att det finns goda förutsättningar att bedriva I annat fall minskar utbudet av försäkringar och möjligheterna att försäkra sig mot olika typer av risker försämras. säkringsverksamhet bygger också på att försäkringstagarkollektivet sprider risken för skador mellan sig. Ökade kostnader för försäkrings- bolagen leder därför till högre för försäkringstagarna. kan i sin tur leda till att anslutningsgraden till de privata för- Som regeringen har uttalat är det mot denna bakgrund viktigt att åtgärder på försäkringsområdet utformas på ett sätt som i så stor ut- sträckning som möjligt tillgodoser dessa delvis motstridiga intressen (se 2009/10:241 s. 23). Dessa utgångspunkter bör ligga till grund även vid överväganden om utformningen av preskriptionsbestämmelserna på De nuvarande preskriptionsreglerna är bristfälliga Att en fordran preskriberas innebär att borgenären i princip förlorar rätten att kräva ut sin fordran. Ett sådant ingrepp i borgenärens materiella rätt kan motiveras med att preskriptionsbestämmelserna fyller en viktig funk- tion. Regelverket syftar bl.a. till att säkerställa att oklara fordringsan- språk regleras . Ju som går, desto svårare är det normalt att vinna framgång med ett krav. Företags och enskilda personers ekonomiska planering underlättas också av att det inom vissa tidsramar klarläggs om en betalningsskyldighet föreligger eller inte. Det finns ett stort antal preskriptionsbestämmelser i svensk rätt. De är uppbyggda på olika sätt men normalt anges dels hur lång preskriptions- tiden är, dels när tiden börjar räknas. Enligt försäkringsavtalslagen presk- riberas ett anspråk på försäkringsersättning från det att den ersätt- ningsberättigade fick kännedom om att anspråket kunde göras gällande. I vissa fall kan det gå innan den ersättningsberättigade får känne- dom om rätten till försäkringsersättning. Lagen föreskriver därför en yttersta preskriptionstid från det att ett anspråk tidigast kan göras gällande. Motsvarande reglering finns i trafikskadelagen (1975:1410). Även preskriptionsbestämmelsen i patientskadelagen (1996:799) har i huvudsak samma utformning. När det gäller patient- skador räknas dock tioårsfristen från den tidpunkt då skadan orsakades. Preskriptionsreglerna på försäkringsområdet har ansetts oklara och har gett upphov till ett flertal tolkningstvister. I domstolspraxis har det klar- lagts att den treåriga preskriptionsfristen inleds när den skadelidande har fått kännedom om samtliga faktiska förhållanden som grundar rätten till ersättning (se rättsfallen NJA 2000 s. 285 och NJA 2001 s. 93). Den tioåriga preskriptionstiden i försäkringsavtalslagen och trafikskadelagen inleds däremot när skadan ger sig till känna (se rätts- fallet NJA 2001 s. 695 I och II). Om en viss händelse resulterar i olika skadeföljder, kan parallella preskriptionstider löpa för olika delar av ersättningsanspråket. Den som vill ha ersättning kan alltså inte utan ingående kunskap om rådande domstolspraxis veta när anspråket preskriberas. Även för den som har sådan kunskap är det i många fall svårt att bedöma när den tre- åriga preskriptionstiden löper ut i det enskilda fallet. Eftersom utgångs- punkten för fristen är den subjektiva kännedomen om skadan och ersätt- ningsrätten, kräver ett sådant ställningstagande tillgång till all relevant utredning, inte sällan i form av utdrag ur patientjournaler. Även för försäkringsbolagen är de nuvarande reglerna problematiska. Det är i många fall inte möjligt för försäkringsbolaget att få kunskap om när den som vill ha ersättning fick insikt om skadan och om de förhållan- den som grundar rätten till ersättningen. Försäkringsbolagen har därför svårt att bedöma när preskriptionstiden har inletts och följaktligen när den har löpt ut. De nuvarande svårtolkade preskriptionsbestämmelserna riskerar alltså att leda till både att de ersättningsberättigade gör rättsförluster och att det uppstår onödiga och kostsamma tvister. Under beredningen av förslaget till ny försäkringsavtalslag uttryckte därför flera remissinstanser missnöje med att preskriptionsreglerna inte reformerades. Preskriptionsbestäm- melserna var i princip direkt överförda från den tidigare lagstiftningen på ansåg att reglerna hade brister och att de inte endast var svårförståeliga utan även överraskande för för- säkringstagarna. Lagrådet framhöll att preskriptionsbestämmelserna hade stora brister och att det på flera punkter fanns skäl till ändringar och förtydliganden. Lagrådet ansåg att det var angeläget att de behövliga änd- ringarna gjordes men menade att de föreslagna pre- skriptionsreglerna fick godtas som ett provisorium (se prop. 2003/04:150 s. 1071 f.). Den dåvarande regeringen ansåg att skäl förvisso talade för att enklare och mer praktiskt hanterbara preskriptionsregler borde infö- ras. Det saknades dock underlag för att reformera preskriptionsreglerna i det lagstiftningsärendet (a. prop. s. 201). Vid riksdagsbehandlingen av propositionen uttalade lagutskottet att utskottet utgick från att regeringen, så snart nödvändigt underlag fanns, skulle återkomma till med ett förslag till reformering av detta praktiskt viktiga regelsystem (bet. 2004/05:LU4 s. 26). Regeringen gör mot denna bakgrund bedömningen att starka skäl talar för att reformera preskriptionsreglerna på försäkringsområdet. En ut- gångspunkt för reformarbetet bör vara att preskriptionstiden i olika för- säkringssammanhang ska vara likartad, bl.a. eftersom det minskar risken för missförstånd angående vilka tider som gäller. Förutom reglerna i försäkringsavtalslagen bör därför även preskriptionsreglerna i trafik- skadelagen och patientskadelagen anpassas. Inriktningen på en reform Regeringen anser att reformen bör inriktas mot att skapa en tydlig och lättillgänglig ordning för preskription. En möjlighet vore att låta försäkringsanspråk omfattas av preskriptionslagen. Enligt preskriptions- lagen gäller normalt en tioårig preskriptionstid från fordringens tillkomst. Att anknyta till en etablerad lagstiftning skulle eventuellt kunna minska tolkningsproblemen. Bland annat anser att en sådan lösning bör övervägas. Det kan dock ifrågasättas om en övergång till preskriptionslagens bestämmelser i praktiken skulle leda till tydligare regler. Försäkringsrätten kännetecknas, som framgått, av åtskilliga särdrag. En sådan lösning skulle kräva särskilda regler om försäkringsan- språk i preskriptionslagen. Värdet av en sådan reform kan ifrågasättas. Liksom de flesta remissinstanserna anser regeringen därför att reglerna om preskription av försäkringsersättning bör vara kvar i försäkrings- avtalslagen, respektive trafikskadelagen och patientskadelagen. Reformen bör alltså inriktas på att förtydliga och förenkla de nuvaran- de bestämmelserna. Reglerna bör utformas så att risken minskar för att skadelidande går miste om ersättning på grund av missuppfattningar om preskriptionsbestämmelsernas innebörd. Den som anser sig ha rätt till försäkringsersättning ska så långt som möjligt kunna ta reda på när preskriptionstiden börjar löpa. Särskilda problem har uppstått genom att utgångspunkten för preskriptionsfristen har knutits till subjektiva för- hållanden hos den enskilde, främst kännedom om skadan. Det finns där- för starka skäl som talar för att i stället utforma fristen med utgångspunkt i förhållanden som är möjliga att konstatera objektivt för båda parter. Även om det alltså enligt regeringens bedömning inte finns tillräckliga skäl att låta försäkringsanspråk preskriberas enligt preskriptionslagen, 2012/13:168 saknar den lagen inte betydelse i sammanhanget. Den normala preskrip- tionstiden enligt preskriptionslagen är . En näringsidkares fordran på en konsument preskriberas . I försäkringssamman- hang gäller en delvis omvänd ordning. Det är konsumentens krav på försäkringsbolaget som kan preskriberas . Flertalet ersättningskrav framställs i och för sig sannolikt före tre- årsfristens utgång. Det går dock inte att bortse från att denna frist i vissa fall kan vara för kort. Som exempel kan nämnas att den försäkrade lider av obestämda symtom som till en början inte ter sig tillräckligt allvarliga för att motivera ett ersättningskrav för personskada. Ett annat fall är när den försäkrade till följd av dålig hälsa låter tiden gå utan att komma sig för att framställa ett ersättningsanspråk. kanske den skadelidande till en början inte inser att talan måste väckas vid domstol för att undvika preskription, dvs. att det inte är tillräckligt att framställa ett krav mot försäkringsbolaget. Att andra typer av fordringar normalt preskriberas ökar också risken för att en skadelidande missuppfattar vilka tidsgränser som gäller. Den korta preskriptionstiden i försäkringssammanhang har motiverats bl.a. med att om ett anspråk kan framställas efter försäkrings- fallet, får försäkringsbolaget inte den fullständiga överblick av sin ekonomiska ställning som är nödvändig för all ordnad försäkringsverk- samhet. I praktiken synes det dock inte finnas behov av en så kort preskriptionstid som . Så som bestämmelserna har kommit att tolkas i praxis, medför den korta preskriptionstiden inte heller några avsevärt ökade möjligheter för försäkringsbolaget att överblicka framtida ersätt- ningsanspråk. Detta eftersom försäkringsbolaget inte vet när den korta treårspreskriptionen inleds; bolaget saknar kännedom om den skade- lidandes insikter om skadan och om de förhållanden som grundar rätten till ersättning. Det finns alltså goda skäl för att avskaffa den förkortade preskriptionsfristen som skälen för att behålla den inte framstår som övertygande. Sammanfattningsvis anser regeringen att reformen bör inriktas mot att på detta område utforma likartade preskriptionsregler som utgår ifrån objektivt konstaterbara förhållanden. Skyddet för de försäkrade och för andra skadelidande bör stärkas genom att den förkortade preskriptions- fristen avskaffas. Den närmare utformningen av en sådan lagstiftning behandlas i det följande. förtydligas och fristen ska normalt vara tio år Regeringens förslag: I försäkringsavtalslagen ska preskriptionstiden vara och utgå från tidpunkten när det förhållande som enligt för- säkringsavtalet berättigar till försäkringsersättning eller annat försäk- I trafikskadelagen ska preskriptionstiden vara och utgå från I patientskadelagen ska preskriptionstiden vara och utgå från den tidpunkt då skadan orsakades. Om ett anspråk har framställts till försäkringsbolaget i rätt tid, ska den som har begärt ersättning dessutom liksom alltid ha på sig att väcka talan från det att försäkrings- bolaget har förklarat sig ha tagit slutlig ställning i ärendet. Preskriptionsavbrott ska även fortsättningsvis ske genom att talan Regeringens bedömning: Det finns inte tillräckliga skäl att införa ett krav på att försäkringsbolagets slutliga ställningstagande alltid ska Departementspromemorians förslag och bedömning överensstäm- mer väsentligen med regeringens. slag anges dock att utgångspunkten för preskriptionstiden i försäkrings- avtalslagen ska vara försäkringsfallet. Det föreslås även att försäkrings- bolagets slutliga ställningstagande ska lämnas skriftligen. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan invändning av i princip alla remissinstanser. Några remissinstanser, bl.a. för , Juridiska fakultetsstyrelsen vid och , diskuterar dock om preskriptionstiden i försäkringsavtalslagen bör utgå från något annat förhållande än försäk- Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser att preskriptions- avbrott bör kunna ske redan genom ett skriftligt krav. Skälen för regeringens förslag och bedömning Preskriptionstidens utgångspunkt enligt försäkringsavtalslagen Som framgår av regeringens inledande överväganden i avsnitt 4.1 kan svårigheten att fastställa preskriptionstiden inleds medföra både rättsförluster för enskilda och kostsamma domstolspro- I stället bör det utformas en preskriptionsregel som utgår från ett objektivt konstaterbart förhållande. Både de försäkrade och försäkrings- bolagen får därigenom lättare att förhålla sig till bestämmelserna. Frågan blir då vad som lämpligen bör väljas som startpunkt för fristen. I departementspromemorian föreslås att preskriptionstiden i försäkrings- avtalslagen ska räknas från försäkringsfallet. Detta är ett försäkrings- 2012/13:168 rättsligt begrepp, vars närmare innebörd bestäms av försäkringens art och Juridiska fakultetsstyrelsen vid ifråga- sätter om inte en lämpligare utgångspunkt för fristen skulle vara skade- Hovrätten för för ett liknande resonemang. Regeringen konstaterar dock att vid vissa försäkringstyper passar inte skadehändelsen som utgångspunkt för preskriptionstiden. vis en ansvarsförsäkring dvs. en försäkring som skyddar den försäkrade mot skadeståndskrav som kan komma att riktas mot honom eller henne vet den försäkrade kanske inte ens om att det har inträffat en skade- händelse förrän den som har drabbats av en skada framställer sitt Detta kan i sin tur ske efter skadehändelsen. barnförsäkring kan rätten till ersättning ofta inte fastställas förrän efter en skadehändelse. Eftersom preskriptionsregeln även fortsättnings- vis bör vara gemensam för de försäkringstyper som regleras i försäk- ringsavtalslagen, är skadehändelsen inte en lämplig utgångspunkt. Det finns förvisso, som bl.a. Svensk Försäkring framhåller, skäl som talar för att välja försäkringsfallet som utgångspunkt för fristen. skulle detta i många fall överensstämma med utgångspunkten för den nu- varande tioårspreskriptionen; en fordran på ersättning kan göras gällande först när försäkringsfallet inträffar. Det står klart att begreppet försäkringsfall kan leda till osäkerhet, eftersom begreppet inte har någon allmänt vedertagen innebörd. En lösning på detta skulle, som För- säkringsjuridiska föreningen och förordar, vara att definiera begreppet i försäkringsavtalslagen. efterfrågas dock inte av de övriga remissinstanserna. avråder uttryckligen från att detta görs. Regeringen konstaterar att det skulle vara förenat med betydande svårigheter att i lag definiera vad som utgör försäkringsfall vid alla olika typer av försäkringar som förekommer på marknaden. tioner riskerar även att styra utformningen av försäkringsvillkoren på ett sätt som inte är önskvärt. Om å andra sidan försäkringsfallet inte definieras i lagtext, skulle utgångspunkten för preskriptionsfristen variera mellan olika försäkringsbolag och mellan olika försäkringsprodukter. Detta skulle försvåra möjligheten både att få till stånd vägledande dom- stolspraxis och att utforma allmän information till försäkringstagarna. överlåta åt försäkringsbolagen att definiera vad ett försäkringsfall är kan också, som Hovrätten för påpekar, leda till olyckliga resultat i vissa fall. Om ett försäkringsbolag vid en olycksfallsförsäkring väljer att definiera försäkringsfallet som skadehändelsen, kan en försäkrad som inte drabbas av någon omedelbar skada vara tvungen att väcka talan mot bolaget trots att ersättningsfrågan ännu inte kan be- Denna risk är särskilt påtaglig vid barnförsäkringar, där rätten till ersättning i många fall inte kan fastställas förrän i vuxen ålder. omständigheter talar alltså emot att använda försäkringsfallet som utgångspunkt för fristen. I departementspromemorian anges att försäkringsfallet kan beskrivas som den händelse eller det förhållande som enligt försäkringsavtalet berättigar till försäkringsskydd. En lagregel skulle i stället kunna utfor- mas utifrån denna beskrivning. Svensk Försäkring menar dock att detta skulle vara en otydligare utgångspunkt för preskriptionstiden än be- Enligt regeringens uppfattning är det en klar fördel om utgångspunkten för fristen framgår av lagtexten snarare än genom en tolkning av ett för- säkringsrättsligt begrepp som varje försäkringsbolag mer eller mindre fritt kan definiera. Genom en preskriptionsregel som utgår från det för- hållande som enligt försäkringsavtalet berättigar till försäkringsskydd, klargörs den tidigaste tidpunkt som i försäkringsvillkoren kan anges som utgångspunkt för preskriptionen. Preskriptionstiden skulle börja löpa när den försäkrade faktiskt har rätt att kräva ersättning eller annat för- säkringsskydd från försäkringsbolaget. Om en olycksfallsförsäkring inte berättigar till ersättning förrän en invaliditetsgrad har fastställts, kan pre- skriptionstiden inte räknas från skadehändelsen. Vid en ansvarsförsäk- ring kan preskriptionstiden för den försäkrade inte räknas redan från tidpunkten när den skadelidande drabbades av skadan, eftersom den försäkrade rimligen inte är berättigad till försäkringsskydd innan den skadelidande har framställt ett skadeståndskrav. Regeringen föreslår att lagtexten utformas i linje med detta. Pre- skriptionstiden ska alltså börja löpa när det förhållande som enligt försäkringsavtalet grundar rätt till försäkringsersättning eller annat försäkringsskydd inträdde. Förslaget innebär att utgångspunkten för preskriptionsfristen styrs av vad försäkringsavtalet anger om när någon kan göra gällande ett anspråk på försäkringsskydd. Om det i avtalet uppställs begränsade krav för att någon ska vara berättigad till ersättning, börjar preskriptionstiden löpa . Om det däremot i villkoren uppställs omfattande krav innan någon är berättigad till ersättning, får det till konsekvens att preskriptionstiden inte börjar löpa förrän dessa krav är uppfyllda. Försäkringsbolaget har därför anledning att tydligt ange den tidpunkt när denna rätt inträder. Om avtalet är oklart, får försäkringsbolaget räkna med att villkoret enligt allmänna principer tolkas till bolagets nackdel. I lagrådsremissen föreslogs att preskriptionsbestämmelserna i för- säkringsavtalslagen ska gälla preskription av försäkringsersättning eller annat försäkringsskydd. Därigenom klargörs att dessa bestämmelser avser både sådana anspråk på försäkringsskydd som gäller pengar och sådana anspråk som gäller annat, t.ex. hjälp med reparation av ett skadat föremål. Lagrådet förordar dock att de aktuella preskriptionsbestämmel- serna, liksom , bör utformas så att de endast gäller preskription av försäkringsersättning. Termen försäkringsersättning, som förekommer på många ställen i lagen, har enligt Lagrådet uppenbarligen ansetts omfatta även andra åtgärder som kan förekomma i skaderegleringen men som inte är kontanta utbetalningar.