prop · H003150 · 2013-04-11 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 21.1 i patientrörlighets- direktivet ska medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författ- ningar som är nödvändiga för att följa direktivet . Lagen föreslås därför träda i kraft . Det nya regelverket kräver ett förberedelsearbete hos framförallt landsting och kommuner, samt . De bör i samråd med varandra anpassa och utforma förfarandet enligt den nya lagen för att uppnå ett administrativt lätthanterligt och effektivt Berörda myndigheter bör också ges för förberedelse- Prop. 2012/13:150 arbetet. I promemorian lämnades förslag till en övergångsbestämmelse som av- såg situationer där en behandling hade påbörjats före den nya ersätt- ningslagens ikraftträdande. Landsting och kommuner föreslås ta över vissa delar av kostnads- ansvaret för vissa vårdkostnader från staten. anser att det finns behov av förtydligande av begreppet behandling i punkt två i övergångsbestämmelserna. Regeringen föreslår en övergångs- bestämmelse som innebär att bestämmelserna i den nya ersättningslagen inte ska tillämpas för vårdkostnader som har uppkommit före lagens ikraftträdande. 10.13 En ny lag om landstingens och kommunernas kostnadsansvar för viss vård i utlandet Regeringens förslag: En ny lag som innehåller bestämmelser om landstingens och kommunernas kostnadsansvar för viss vård i utlandet ska införas. Vad som i lagen sägs om ett landsting ska även gälla kommuner som inte ingår i ett landsting. Enligt lagen ska ett landsting ha kostnadsansvar för ersättningar som har bestämts enligt 7, 8 eller 9 § i den nya ersättningslagen eller förordning (EG) nr 883/2004. Ett landstings ansvar ska endast avse ersättningar som betalats ut till patienter som vid tiden för den vård som ersättningen avser, var bo- satta inom eller till patienter som var kvarskrivna i lands- tinget enligt 16 § folkbokföringslagen och stadigvarande vistades där. En kommun som ingår i ett landsting ska enligt lagen ansvara för er- sättningar som har betalats ut till sådana patienter som ovan angivits under förutsättning att ersättningen avser ett hjälpmedel som kommunen skulle haft kostnadsansvar för om det tillhandahållits i . Ett landsting ska ersätta för sådana ut- betalda ersättningar som omfattas av och kommunens kostnadsansvar. Kommunen ska ersätta för kostnader för hjälpmedel som omfattas av kommunens kostnadsansvar. Lagen ska träda ikraft , men ska inte tillämpas för ersättningar som avser vårdkostnader som har uppkommit före ikraftträdandet. Regeringens bedömning: bör även fortsätt- ningsvis agera förbindelseorgan inom ramen för förordning (EG) nr 883/2004. Landstingen och kommunerna bör kompenseras i enlighet med finansieringsprincipen. En kontrollstation bör inrättas efter ikraftträdandet av den nya kostnadsansvarslagen för att säkerställa att landstingen och kommunerna blir korrekt kompenserade. 2012/13:150 om en ny lag om landstingens och kommunernas kostnadsansvar för viss för planerad gränsöverskridande vård som ges till personer som är bo- satta eller kvarskrivna i ett landsting, kan försvaga landstingens eko- nomiska incitament att tillhandahålla högkvalitativ vård och att minska eventuella vårdköer i . Kostnadsansvaret för den gränsöver- skridande vården bör därför följa den kostnadsansvarsfördelning som gäller för nationell vård. Regeringen föreslår därför en ny kostnadsansvarslag, enligt vilken ett landstings kostnadsansvar ska omfatta ersättningar som har bestämts enligt 7, 8 eller 9 § i den nya ersättningslagen eller i enlighet med för- ordning (EG) nr 883/2004. Detta kostnadsansvar ska endast gälla ersätt- ningar som har betalats ut till patienter som vid tiden för den vård som ersättningen avser var bosatta inom , eller var kvarskrivna i enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481) och stadigvarande vistades där. Landstingen ska kompenseras för det nya kostnadsansvaret i enlighet med den kommunala finansieringsprincipen. Det kommunala hälso- och sjukvårdsansvaret är nära samordnat med kommunens ansvar för enligt socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL. Enligt vad som framgår av 18 § första stycket HSL om- fattar en kommuns vårdskyldighet dem som bor i en sådan boendeform eller bostad som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 5 kap. 7 § tredje stycket SoL eller som efter beslut av kommunen bor i sådan särskild boendeform som avses i 7 kap. 1 § första stycket samma lag. Varje kommun ska även i samband med dagverksamhet, som omfattas av 3 kap. 6 § SoL, erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som vistas där. får även till en kommun inom överlåta skyldigheten att erbjuda hemsjukvård om och kommunen kommer överens om det. En kommun har enligt 18 § HSL inte ansvar för sådan vård som meddelas av läkare. De hälso- och sjukvårdstjänster som en kommun har ansvar för, om- fattar således vissa grupper av personer och innebär en skyldighet att tillhandahålla enklare vårdåtgärder av vardaglig karaktär. I fall en person som omfattas av kommunens vårdskyldighet under ex- empelvis en resa inom behöver vård som inte är planerad, utförs vanligtvis vården i regi på vårdcentral, akutmottagning eller ett sjukhus. I dessa fall står hemlandstinget kostnaderna för vården. På samma sätt bör det förhålla sig när en person meddelas vård i ett annat EES-land. I de fall en patient söker planerad gränsöverskridande vård i ett annat EES-land torde det vara ytterst ovanligt att vården avser enklare vårdåtgärder av vardaglig karaktär. Det torde vidare vara ovanligt att ansvaret för planerad vård inte vilar på en läkare. Sammantaget betyder detta att det inte finns tillräckligt starka skäl att ålägga kommuner kost- nadsansvar för sådan gränsöverskridande vård som avser hälso- och sjukvård och andra produkter än hjälpmedel som förordnas och admini- streras till en patient vid själva vårdtillfället. Beträffande hjälpmedel finns skäl att överväga ett kostnadsansvar för kommunerna. Som tidigare redovisats följer av 18 b § HSL att en kom- mun i vissa fall har en skyldighet att erbjuda hjälpmedel. I dessa fall har kommunen även kostnadsansvaret för hjälpmedlen. Ett landsting kan även komma överens med en kommun inom att kommunen ska ha ansvar för hjälpmedel åt funktionshindrade. Mot denna bakgrund föreslår regeringen att en kommun ska ha ansvar för hjälpmedels- 2012/13:150 kostnader som uppkommit för en patient vid vård i ett annat EES-land om kommunen skulle ha haft kostnadsansvar för hjälpmedlet om det hade tillhandahållits i . Kommunerna ska i likhet med landstingen kompenseras för det nya kostnadsansvaret i enlighet med den kommunala finansieringsprincipen. Regeringen föreslår vidare att landstingen ska ersätta Försäkrings- kassan för utbetalda ersättningar som omfattas av och kom- munens kostnadsansvar. I fall en person som omfattas av kommunens vårdskyldighet under ex- empelvis en resa inom behöver införskaffa ett hjälpmedel, kommer dessa kostnader att debiteras personens hemlandsting i enlighet med . Vanligtvis begär hemlandstinget i sin tur berörd kommun på ersättning för kostnaderna. På samma sätt bör det förhålla sig när en person införskaffat ett hjälpmedel i ett annat EES-land. bör inte avgöra vem som bär kostnadsansvaret för ett visst hjälpmedel, utan det bör ankomma på och kommunen att avgöra vem som ska bära kostnaden. Regeringen föreslår därför att i de fall en kommun har kostnadsansvaret för de hjälpmedel som in- förskaffats utomlands, ska den ansvariga kommunen betala ersättning till för dessa kostnader. De verkställighetsföreskrifter avseende landstingens betalningar till som kan behövas, kan tas in i en förordning. Det som ovan föreslagits, innebär således att en del av kostnads- ansvaret för den gränsöverskridande vården flyttas från staten. Lands- tingen och kommunerna ska inte ansvara för kostnader för sådan ersättning som avser lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd. Staten behåller även i övrigt kostnadsansvar för ersättningar som inte ett lands- ting eller en kommun enligt ovanstående förslag ska ansvara för. Med anledning av Lagrådets påpekande föreslår regeringen även en över- gångsbestämmelse som innebär att lagen om kostnadsansvar inte tillämpas för ersättningar som avser vårdkostnader som har uppkommit före ikraftträdandet av lagen. Den grundläggande principen är att en kostnadsreglering till följd av finansieringsprincipen görs . En sådan reglering ska göras i den pris- och volymnivå som gäller när förändringen träder i kraft. Någon retroaktiv reglering görs således normalt inte. Eftersom utveck- lingen av ärendevolymen till viss del är svårbedömd , föreslår regeringen dock att en kontrollstation införs. Till skillnad från promemorian föreslår regeringen emellertid att avstämningen görs istället efter ikraftträdandet av den nya kostnadsansvarslagen för att säkerställa en korrekt utgiftsbild för både landsting, kommuner och staten. I förordningen (1994:2053) om vissa ersättningar i internationella förhållanden till landsting och kommuner, finns bestämmelser som bl.a. innebär att ersätter landstingen för kostnader som avser gränsöverskridande hälso- och sjukvård. Denna förordning kommer att behöva ändras. Regeringen har för avsikt att följa effekterna av den nya lagstiftningen på området, både ur ett ekonomiskt- och ett individperspektiv (se även avsnitt 15). 2012/13:150 om den tillhandahållits i . I nämnda lag föreslås vidare att en patient i vissa fall ska få ersättning för t.ex. läkemedel med ett belopp som motsvarar den kostnadsreducering som han eller hon haft rätt till om lagen (2002:160) om läkemedelsförmåner m.m. varit tillämplig. Även ersättningar som anknyter till lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd beräknas på ett sätt som ska motsvara vad som hade gällt om vården tillhandahållits i . Om den vård som föreslås ersättas enligt den nya ersättningslagen hade utförts i , skulle en patient i samtliga ovan nämnda fall kunnat tillgodoräkna sig vissa patientavgifter eller kostnader som kan påverka dennes vårdförmåner i framöver. Ändring i hälso- och sjukvårdslagen Enligt vad som föreslagits i avsnitt 10.3 ska, för hälso- och sjukvård, sådan tandvård som landstingen har kostnadsansvar för samt läkemedel, andra varor, hjälpmedel, förbrukningsartiklar och övriga vårdprodukter som en patient har tagit emot vid sådant vårdtillfälle, ersättningen bestämmas till ett belopp som motsvarar den vårdkostnad som skulle ha uppkommit om vården tillhandahållits i . Även för hjälpmedel och förbrukningsartiklar som en patient har tagit emot än vårdtillfället ska ersättningen bestämmas på samma sätt. Vid bestämmandet av en sådan ersättnings storlek ska avdrag göras med ett belopp som motsvarar de avgifter som patienten skulle ha betalat för vården om den tillhandahållits i . Om sådant avdrag görs från en patients ersättning bör patienten rimligen också senare kunna tillgodo- räkna sig avdraget vid beräkning av avgiftsbefrielse enligt 26 § a första stycket HSL. Det föreslås därför en ändring av nämnda bestämmelse som innebär att sådana avdrag som gjorts enligt den nu föreslagna lagen ska medräknas då avgiftsbefrielse enligt 26 § a första stycket HSL beräknas. Det finns inga enhetliga system för registrering av de patientavgifter som en enskild betalar för vård. En patient måste därför själv kunna visa vilka kostnader som ska medräknas vid beräkningen av avgiftsbefrielse. måste därför i sina ersättningsbeslut ange vilka belopp som dragits av från ersättningen och vad dessa belopp avser. Lagändringen föreslås träda ikraft . Ändring i lagen om läkemedelsförmåner m.m. För läkemedel och andra varor som en patient införskaffat än ett vårdtillfälle, och för vilka det finns en likvärdig produkt inom läkemedelsförmånerna enligt lagen (2002:160) om läkemedels- förmåner m.m. ska ersättningen enligt vad som tidigare föreslagits be- stämmas till ett belopp som motsvarar den kostnadsreducering som patienten skulle haft rätt till om läkemedlet eller varan hade ingått i läkemedelsförmånerna. Kostnadsreducering beräknas på patientens sammanlagda kostnad för förmånsberättigade varor. Vid beräkningen av kostnadsreducering enligt 5 § lagen om läke- medelsförmåner m.m. bör vissa kostnadsbelopp som enligt den nya ersättningslagen har lagts till grund för bestämmandet av en beslutad ersättning medräknas. Vad som sagts ska dock inte gälla sådana kost- nader som avser livsmedel för särskilda näringsändamål. därför att en bestämmelse av denna innebörd förs in i en ny 5 a § i lagen om läkemedelsförmåner m.m. Lagändringen föreslås träda ikraft . Ändring i lagen om statligt tandvårdsstöd Enligt vad som har föreslagits ska ersättningen för tandvård som hade berättigat till stöd enligt lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd om den tillhandahållits i , bestämmas till ett belopp som mot- svarar vad skulle ha betalat om tandvården tillhanda- hållits här. Ersättningen för läkemedel och övriga vårdprodukter som en patient mottar vid sådan tandvård ska bestämmas på samma sätt som för tandvården. Det föreslås att kostnader för denna tandvård samt läkemedel eller övriga vårdprodukter som en patient har tagit emot i ett annat EES-land och som har lagts till grund för beslut om ersättning enligt den nya ersätt- ningslagen ska medräknas vid beräkning av tandvårdsersättning enligt 2 kap. 4 § lagen om statligt tandvårdsstöd. En bestämmelse av denna innebörd föreslås därför i lagen om statligt tandvårdsstöd. Lagändringen föreslås träda ikraft . Enligt förslagen i avsnitt 10.14 ska en patient få tillgodoräkna sig olika avgifter eller kostnader som betalats som kan påverka dennes vård- förmåner i . För att exempelvis en patient som själv har införskaffat ett läkemedel som har förskrivits av t.ex. en tysk läkare ska försättas i samma läge som han eller hon skulle ha befunnit sig i om läkemedlet hade förskrivits i , måste som har framhållits, det datum som läkemedlet införskaffades vara utgångspunkt för bedömningen av rätten till ersätt- ning och ersättningens storlek. Vad som redovisats ovan innebär att det ibland behöver vidtas korrigeringar av en patients högkostnadsunderlag. Dessa korrigeringar kan medföra att en patient visar sig ha fått stå för t.ex. läkemedels- kostnader som han eller hon rätteligen inte ska stå för. har frågat hur sådana fall ska hanteras. Behovet av att kunna korrigera uppgifter i högkostnadsunderlaget är inte något nytt behov som uppkommit enkom p.g.a. av de bestämmelser som föreslås för genomförandet av patientrörlighetsdirektivet. I de fall t.ex. ett förmånsberättigat läkemedel reklameras eller dras in måste en korrigering i t.ex. högkostnadsdatabasen kunna ske. Vidare har det före- kommit att inköp av läkemedel till ett barn som ska ha gemensamt hög- kostnadsskydd med sina syskon, inte registrerats i det gemensamma högkostnadsskyddet. Det kan inte heller uteslutas att en korrigering måste göras av andra skäl, exempelvis för att en prisuppgift i högkost- nadsdatabasen är felaktig. Under hela den tid lagen om läkemedels- förmåner m.m. tillämpats, har det således funnits behov av att kunna korrigera högkostnadsunderlag och i vissa fall även att återbetala pengar till kunder. Även högkostnadsskydden för den öppna hälso- och sjuk- vården och tandvården måste ibland korrigeras. 2012/13:150 Vad gäller den s.k. högkostnadsdatabasen har det både före och efter omregleringen av apoteksmarknaden skett korrigeringar i högkostnads- underlag som avser läkemedelsförmånen. Dessa har kunnat utföras utan någon särskild reglering. Det finns vad gäller korrigeringar som föran- leds av ersättningsbeslut enligt den nya ersättningslagen särskilda förut- sättningar att lösa korrigeringar i den sk. högkostnadsdatabasen på ett sätt som är enkelt och effektivt för såväl patienter, apoteksaktörer och lands- ting. Av 22 § lagen (2002:160) om läkemedelsförmåner m.m. framgår att det är landstingen som ska ersätta kostnader för förmåner enligt lagen. Om det i samband med ett beslut om ersättning enligt den föreslagna 8 § i den nya ersättningslagen visar sig att en patient har betalat för hög egenavgift i , ska till patienten betala ett be- lopp som motsvarar vad patienten betalat i för hög egenavgift. får därefter kräva berört landsting på motsvarande belopp. En sådan ordning kan tillskapas genom reglering på förordnings- nivå. kommer enligt den föreslagna ordningen att skicka uppgifter till för registrering i den s.k. högkostnadsdatabasen. har efterfrågat ett klarläggande av vilken tidpunkt en sådan högkostnadsuppgift kommer att avse. Som ovan framhållits är det endast tiden för inköpet av läkemedlet som kan utgöra utgångspunkt för bestämmandet av rätten till ersättning och ersättningens storlek. Uppgiften i högkostnadsdatabasen kan givetvis inte heller avse någon annan tidpunkt. Motsvarande behov av korrigering som ovan diskuterats kan upp- komma även beträffande andra vårdavgifter. Sådana korrigeringar får dock skötas på samma sätt som de sköts . Det beslut som fattar i ersättningsärendet kommer att kunna utgöra underlag för sådana korrigeringar. 11Patientrörlighetsdirektivets krav på informationsutbyte Bedömning: och bör få i uppdrag att vara nationella kontaktpunkter enligt patientrörlighetsdirektivet. uppdrag bör vara att informera om befintliga regelverk till patienter som är behöriga att ansöka om ersättning för gränsöverskridande vård från . uppdrag bör avse information till patienter från andra EES-länder som önskar söka vård i . Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker regeringens förslag att ge och i uppdrag att agera tillstyrker regeringens förslag om att myndigheten får Prop. 2012/13:150 ett informationsansvar gentemot EES-medborgarna, men anser att det saknas en närmare analys av de konsekvenser detta medför för myndig- heten. bedömer att för att uppfylla kraven i direktivet måste myndigheten bygga upp ett kvalitetssäkrat register för vårdgivare i samt tillföra uppgifter om inspektioner och anmärkningar m.m. behöver även utarbeta ett samarbete med Försäkrings- kassan samt med landstingen. anser att det nya kontaktpunktansvar som och föreslås få, delvis överlappar uppdrag att vara nationell kontaktpunkt i epSOS. Skälen för regeringens bedömning Patientrörlighetsdirektivets krav på fungerande informationsflöden, både myndigheter emellan och mellan myndigheter och enskilda är förtroendeskapande. Enskilda behöver information för att kunna fatta informerade vårdval. Myndigheter behöver också information för att kunna fatta beslut om ersättningar för vården. Informationskanalerna inom ramen för förordning (EG) nr 883/2004 är relativt etablerade och välfungerande. För den vård som har ersatts med de rättigheter som följer direkt av EUF-fördraget, har motsvarande system inte funnits. Patientrörlighetsdirektivet skapar nu en ny informationsstruktur genom inrättandet av så kallade nationella kontaktpunkter och krav på att myndigheterna assisterar varandra i frågor gällande ersättningsanspråk. 2012/13:150 språk i den berörda medlemsstaten. De nationella kontaktpunkterna i EU Det är dock de enskilda vårdgivarna som ska informera patienterna om specifika behandlingsalternativ, priser och fakturering samt information om försäkringsskydd eller annat personligt eller kollektivt skydd rörande yrkesansvar. förvaltar och utvecklar flera hälsodataregister och an- svarar för officiella statistik inom hälso- och sjukvård och socialtjänst. har även ett informationsansvar inom ramen för yrkeskvalifikationsdirektivet. Mot denna bakgrund anser regeringen att bör vara kontaktpunkt för personer som inte har som försäkringsmedlemsstat. Av vad som ovan anförts följer att regeringen anser att det i bör finnas två kontaktpunkter med olika uppdrag. Regeringen har denna dag beslutat att uppdra åt och att upprätta var sin nationell kontaktpunkt för gränsöverskridande hälso- och sjukvård. I uppdraget ges riktlinjer för hur kontaktpunkterna bör utformas. Eftersom kontaktpunktsansvaret ska vara uppdelat på så vis att det om- fattar olika personkretsar, bedöms inte uppdelningen på två myndigheter skapa några oklarheter för allmänheten eller andra medlemsstaters myndigheter. Det är dock angeläget att de båda svenska kontaktpunk- terna samverkar avseende det gemensamma nationella kontaktpunkts- ansvaret. Utöver förfrågningar om information från allmänheten, ska också med- lemsstaterna bistå varandra med information på myndighetsnivå. Av artikel 10.4 i patientrörlighetsdirektivet framgår att den behand- lande medlemsstaten, på begäran från myndigheter i andra medlems- stater, ska tillhandahålla sådan information om landets legitimerade hälso- och sjukvårdspersonal som finns förtecknad i nationella eller lokala register. Det kan exempelvis gälla frågor om den vård som till- handahållits i vårdlandet utförts av sjukvårdspersonal som utövar sin praktik lagenligt. Informationsutbytet ska enligt direktivet ske via informationssystemet för den inre marknaden (). Europeiska kommissionen har tillsammans med medlemsstaterna ut- vecklat för att underlätta samarbetet mellan medlemsstaternas myndigheter. är ett elektroniskt verktyg som gör det möjligt för nationella, regionala och lokala myndigheter att i arbetet med att tillämpa EU:s lagstiftning kunna kommunicera snabbt och enkelt med mot- svarande myndigheter över gränserna. Systemet bygger på färdig- formulerade standardfrågor och standardsvar. är det tjänstedirektivet och yrkeskvalifikationsdirektivet som täcks av . De myndigheter som handlägger den lagstiftning som omfattas av de nämnda direktiven ska använda . I är nationell samordnare för och således den myndighet som registrerar myndigheterna i . 2012/13:150 är registrerad användare av för yrkes- kvalifikationsdirektivet, se förordningen (2009:1243) med instruktion för . Med stöd av förordningen (2006:196) om register över hälso- och sjukvårdspersonal, för ett register över hälso- och sjukvårdspersonalen. Inom ramen för patientrörlighetsdirektivet ska utbytet via avse så- väl situationen att är försäkringsmedlemsstat som behandlings- medlemsstat. För de fall är behandlingsmedlemsstat kan för- säkringsmedlemsstaten vilja ha information om en vårdgivare som finns i . Denna information har och besvarar redan den sortens frågor inom ramen för yrkeskvalifikationsdirektivet. Regeringen bedömer därför att det är lämpligt att an- svarar för detta informationsutbyte även inom ramen för patientrörlig- hetsdirektivet. När är försäkringsmedlemsstat är det som kan behöva ha information om den utländska vårdgivaren. Möjligheten att ställa frågor via är en del av själva bedömningen av ersättnings- anspråken. Bedömning och beslut ansvarar för, varför regeringen bedömer att myndigheten också bör ansvara för denna del av informationsutbytet via . 12Sveriges ansvar som behandlande medlemsstat Regeringens bedömning: Det krävs inte någon författningsändring med anledning av artiklarna 4.1, 4.2 bf, 4.3 samt 4.5 i patientrörlig- hetsdirektivet. Det bör i enlighet med artikel 4.4 anges att samma ar- voden för hälso- och sjukvård ska tillämpas för patienter från andra medlemsstater som för inhemska patienter i motsvarande medicinska situation. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Datainspektionen har påpekat att bestämmelserna i 5 kap. 5 § patientdatalagen inte innebär någon rätt för patienten att få direktåtkomst till uppgifter om sig själv utan endast en möjlighet för vårdgivaren att ge sådan direktåtkomst. Flera landsting, däribland läns landsting och anser det angeläget att landstingen får bedriva tjänsteexport för planerad vård på affärsmässig grund. Västra , och samt Kommuner och Landsting (SKL) m.fl. bedömer att landstingen på grund av patientrörlighetsdirektivets genomförande kommer få ta emot en ökad tillströmning av EES- patienter. Landstingen vill därför att det förtydligas i propositionstexten att landstingen ska leva upp till målet om att erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta i i enlighet med Prop.