urf · H0A5URF3 · 2013-09-26 00:00:00 — Styrelsens beslut att redovisningen till av vidtagna åtgärder ska följa samma form som regeringens redovisning är enligt utskottet värdefullt, inte minst eftersom det säkerställer en enhetlig behandling av samtliga riksdagsskrivelser vid ett och samma tillfälle. Utskottet noterar att det finns ett visst utrymme för ökad tydlighet i redogörelsen, t.ex. när det gäller redovisningen av beredningsåtgärder och hur skrivelser slutbehandlats samt att två ännu ej slutbehandlade tillkännagivanden har fallit bort från redogörelsen. Med det sagda föreslog utskottet att skulle lägga redogörelsen till handlingarna (rskr. 2011/12:272). Den konstitutionella betydelsen och innebörden av tillkännagivanden Som redovisats ovan konstaterade (SOU 2008:125 s. 302 f.) att enligt den konstitutionella praxis som vuxit fram bör utgångspunkten vara att regeringen tillgodoser ett tillkännagivande. Om regeringen emellertid inte delar mening i en fråga och inte har för avsikt att tillgodose önskemål, bör den underrätta om detta inom den tidsgräns som angetts i tillkännagivandet. Även skälen till att regeringen inte har tillgodosett tillkännagivandet bör redovisas (se också t.ex. bet. 2007/08:KU21 s. 11 f.). redovisar denna praxis i behandlingen av regeringens skrivelse 75. Vid behandlingen föreslog utskottet ett tillkännagivande och anförde följande i betänkande 2011/12:KU21 på s. 34 (kammaren följde utskottet, rskr. 2011/12:269): önskar i sammanhanget erinra om sina tidigare uttalanden om vikten av att beredningsåtgärder inte onödigtvis fördröjs. Långa tidsutdräkter skapar en osäkerhet som ofta leder till att ämnet för tillkännagivandet kommer upp på nytt i olika sammanhang i . Utskottet vill här betona vikten av att beredningsåtgärder med anledning av ett tillkännagivande bör påbörjas . Vad utskottet nu anfört bör som sin mening ge regeringen till känna. Det finns således uttalanden om tillkännagivandenas status. Genom den årliga granskningen av skrivelse 75 finns också en mekanism för att följa upp tillkännagivandena (utöver kontrollinstrument, t.ex. frågeinstituten). 2012/13:URF3 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING konstaterade att dagens ordning i allt väsentligt fungerar väl. Det kunde dessutom inte uteslutas att den praxis som finns kan komma att utvecklas ytterligare, något som skulle kunna försvåras med en reglering i grundlag. Sammanfattningsvis ansåg således att någon bestämmelse som reglerar tillkännagivanden till regeringen inte borde införas i regeringsformen. Som redovisats ovan finns också andra former av riksdagsuttalanden där godkänner vad utskottet anfört om en viss fråga. Man kan säga att beslut av detta slag kan alltefter omständigheterna medföra en politisk bundenhet. Om tillkännagivanden skulle regleras är frågan hur man ska se på t.ex. godkännandeklämmar. Det finns en risk att den oklarhet som redan finns om godkännandeklämmars ställning skulle öka. resonemang om att en reglering i grundlag skulle kunna försvåra en ytterligare utveckling av den praxis som finns kan sägas vara tillämpligt också på en reglering i riksdagsordningen. Därtill kommer alltså att fattar andra slags riktlinjebeslut än tillkännagivanden. En reglering av tillkännagivanden skulle också kunna försvåra en utveckling av den typen av beslut. Kommittén har således inte funnit skäl att föreslå några ytterligare uttalanden om tillkännagivandenas status. Konsistens mellan olika riksdagsbeslut och över tid Det finns i detta sammanhang skäl att beröra vikten av att beslut hänger ihop . Det är olyckligt om fattar motsägande beslut som går i olika riktning. Det är rimligt att åtminstone på medellång sikt inte ger regeringen olika och motstridande signaler. Givet att utgångspunkten bör vara att regeringen tillgodoser tillkännagivanden har ett ansvar för att tillkännagivandena är tydliga och genomförbara. Det är svårt för en regering att leva upp till beslut om besluten inte hänger ihop. Oklara och skiftande besked från riskerar att skada konstitutionella ställning. Självfallet kan verkligheten medföra att ställningstaganden behöver förändras, men det är rimligt att grundinställning är stabil . Rambeslutsmodellen i den nya budgetprocessen /97 har lett till ökad koordinering i budgetarbete (förs. 2000/01:RS1 s. 61). Ett syfte med modellen var att undvika hoppande majoriteter som försvagar statens budget. Det kan nämnas att regeringen har tillsatt en parlamentarisk kommitté om en förstärkt budgetprocess (dir. 2012:124). Kommittén ska överväga på vilket sätt principen om en samlad budgetbehandling bör komma till uttryck i fråga om förslag med budgetpåverkan. Utan att föregripa den utredningen finns det skäl att påminna om att det är angeläget att utskotten i sin beredning av olika ärenden är medvetna om och beaktar tidigare riksdagsbeslut. Beslut som fattas under budgetprocessen 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING 2012/13:URF3 Det finns annars en risk för att fördelarna med en samordnad budgetprocess motverkas. Partigrupperna har också ett ansvar för att det sker en faktisk samordning mellan olika utskott. Reglering av regeringens skyldighet att redovisa åtgärder med anledning av beslut Som framgått har regeringen redovisat vilka åtgärder tillkännagivandena har lett till. Redovisningen lämnades till och därefter direkt till . Från och med /98 har skrivelsen nummer 75. Skrivelsen omfattar samtliga riksdagsskrivelser som inte har avrapporterats som slutbehandlade. Således ingår också beslut om lagar och anslag m.m. Det finns dock inget författningsmässigt krav på att regeringen ska redovisa detta. Enligt regeringsformen och riksdagsordningen ska regeringen förelägga följande propositioner och skrivelser: en budgetproposition (9 kap. 2 § RF, 3 kap. 2 § och 3.2.1 RO, senast den 20/9 icke valår) en ekonomisk vårproposition (3.2.2 RO, senast den 15/4) en årsredovisning för staten (9 kap. 10 § RF, senast den 15/4 enligt 10 kap. 5 § budgetlagen 2011:203) en årlig kommittéberättelse (3.6.3 RO, senast den 1/3). en skrivelse över en granskningsrapport från (4 kap. 18a § RO) en årlig skrivelse med berättelse över verksamheten i Europeiska unionen (10 kap. 2 § RO). I budgetlagen (2011:203) anges vidare att regeringen i en skrivelse till ska utvärdera förvaltningen av statsskulden. Skrivelsen ska överlämnas till (5 kap. 7 § budgetlagen). Regeringen ska också lämna en redovisning av skatteutgifter till (10 kap. 4 § budgetlagen). Vidare finns det ett antal skrivelser som regeringen lämnar utan att det finns krav i lag att dessa ska lämnas. Bland dessa finns redogörelsen för företag med statligt ägande (t.ex. skr. 2011/12:140), skrivelsen om utvecklingen inom den kommunala sektorn (t.ex. skr. 2011/12:102) och skrivelsen om strategisk exportkontroll (t.ex. skr. 2011/12:114). Av bestämmelser i regeringsformen kan naturligtvis följa att regeringen måste lämna en proposition också för annat än lagar, t.ex. för godkännande av vissa internationella överenskommelser (10 kap. 3 § RF). I 8 kap. 6 § RF anges att föreskrifter som regeringen meddelat med stöd av ett bemyndigande enligt regeringsformen ska underställas för prövning om bestämmer det. I riksdagsordningens åttonde kapitel om vissa befattningshavare och organ regleras vissa organs skyldighet att lämna en redogörelse för sin verk- 2012/13:URF3 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING samhet till (8.16.1, 8.6.1–3 RO). Det finns vissa krav på myndigheter att lämna årsredovisning m.m. till i lagen (2002:1022) om revision av statlig verksamhet m.m., lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän och lagen (1988:1385) om riksbank. Från och med för ska nämndmyndigheter lämna en redogörelse till för sin verksamhet under det senaste kalenderåret (framst. 2012/13:RS1 och 2012/13:RS3). Kommittén kan konstatera att skrivelse 75 har kommit att få en viktig roll i uppföljningen av beslut, särskilt i fråga om tillkännagivandena. Mot denna bakgrund är det rimligt att regeringens skyldighet att lämna denna skrivelse regleras i riksdagsordningen. Regeringens skrivelse med redogörelse för behandlingen av skrivelser har under riksmötena /02–2011/12 lämnats mellan . Den lämnas således enligt praxis och senast det datum som på förslag av talmannen har fastställt när propositioner som enligt regeringens mening bör behandlas under det pågående senast ska lämnas (3 kap. 3 § RO). Därmed hinner motionstid löpa, övriga utskott hinner yttra sig till KU och KU hinner justera ett betänkande för kammarbehandling . Denna ordning bör bestå, men i likhet med skrivelsen över verksamheten i EU krävs inte någon reglering av tidpunkten i RO. Vidare bör kravet i riksdagsordningen på att kommittéberättelsen måste lämnas tas bort. Överlämnandet av kommittéberättelsen får förutsättas ske senast det datum som på förslag av talmannen har fastställt när propositioner som enligt regeringens mening bör behandlas under det pågående senast ska lämnas, dvs. Som framgått ovan återredovisar och hanterar regeringen över hälften av tillkännagivandena i propositioner till . Det är värdefullt för arbete om det tydligt av redovisningen i den aktuella propositionen framgår vilket tillkännagivande som redovisningen görs med anledning av. Detta sker i stor utsträckning. En tydlig redovisning innebär att får kännedom om att regeringen anser att ett tillkännagivande är behandlat. Självfallet ska tillkännagivandena sedan redovisas också i regeringens skrivelse med redogörelse för behandlingen av skrivelser. När det gäller tillkännagivanden till myndigheter kan kommittén konstatera att det i riksdagsstyrelsens redogörelse anges att riksdagsstyrelsen beslutat att redovisningen till av vidtagna åtgärder ska följa samma form som regeringens redovisning (redog. 2011/12:RS4 Redogörelse för behandlingen av skrivelser till riksdagsstyrelsen). Riksdagsstyrelsens redovisning av åtgärder med anledning av beslut bör också regleras i riksdagsordningen. Skyldigheten innebär att redovisningen kan lämnas i en särskild redogörelse eller i t.ex. redogörelsen med årsredovisning. Förslag till lagtext återfinns i 9 kap. 7 och 8 §§ och tilläggsbestämmelse 9.16.3 i förslaget till ny riksdagsordning. 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING 2012/13:URF3 5.2 Utskottens initiativrätt och beredningskrav Innan ett utskott i ett ärende som avser lagstiftning eller som påverkar statens budget helt eller delvis tillstyrker ett motionsförslag eller väcker ett förslag till utskottsinitiativ ska utskottet inhämta behövliga upplysningar och yttranden, om det inte finns synnerliga skäl mot detta. Utskottet ska i så fall redovisa skälen till att upplysningar och yttranden inte har inhämtats. Ett utskott ska vara skyldigt att i sitt betänkande redovisa skälen om utskottet väljer att inte inhämta ett yttrande från Lagrådet när utskottet tar ett initiativ till ändring av lag som faller inom området för Lagrådets granskning. Skyldigheten ska också gälla om utskottet föreslår helt eller delvis bifall till en motion som innebär ändring av sådan lag. Även förslag om ny lag omfattas. Ett utskotts rätt att ta ett initiativ till ett ärende regleras i 3 kap. 7 § RO. Där föreskrivs det att ett utskott får väcka förslag hos i ett ämne som hör till dess beredningsområde. Ett sådant utskottsinitiativ tas genom ett utskottsbetänkande. Utskottsinitiativen delas in i begränsade eller osjälvständiga initiativ respektive obegränsade eller självständiga initiativ. får i ekonomiskt-politiskt syfte väcka förslag även i ett ämne som hör till ett annat utskotts beredningsområde (3 kap. 7 § andra stycket RO). När det gäller osjälvständiga initiativ har ett utskott, inom ramen för ett till utskottet remitterat ärende, i sitt betänkande alltid kunnat framföra ett annat förslag än vad som framförts i ärendet. Det självständiga initiativet däremot är en rätt för utskottet att oberoende av ett från kammaren remitterat ärende väcka förslag inom utskottets beredningsområde. Den rätten infördes för samtliga utskott . fanns den för endast vissa utskott. Ett självständigt utskottsinitiativ beslutas formellt först när utskottsbetänkandet justeras. Följdmotioner kommer därför inte i fråga. Grundlagberedningen uttalade att man därför i dessa fall har anledning att vara mer generös i sin bedömning av reservationsrätten (se SOU 1969:62 Ny utskottsorganisation). På så sätt kan frånvaron av en rätt att väcka följdmotioner kompenseras. Regleringen av utskottsinitiativet bör nämligen inte bli sådan att den kan tänkas inbjuda riksdagsmajoriteten till aktioner via utskotten i syfte att hindra oppositionen från att presentera alternativförslag (prop. 1973:90 s. 532 f.) Syftet med att utsträcka utskottens initiativrätt var att stärka maktställning. Särskild betydelse får initiativrätten av minoritetsregeringar. Det uttrycktes emellertid farhågor om att utsträckningen skulle leda till en ökad arbetsbörda för och till politiska konflikter. KU förutsatte att de nya befogenheterna skulle begagnas med samma 2012/13:URF3 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING varsamhet som iakttagits av de utskott som haft självständig initiativrätt . Ärenden borde även normalt väckas genom propositioner eller motioner, och politisk enighet eftersträvas i de fall där initiativ kommer i fråga. föreslog att utskotten med vissa undantag skulle få initiativrätt inom sina områden (SOU 1963:16–18). Grundlagberedningen anförde följande (SOU 1969:62 s. 81 f.): skäl för en vidgad initiativrätt för utskotten förefaller bärande. De mötte ingen gensaga under remissbehandlingen. En dylik initiativrätt kan förenas också med ett system med fackutskott, förutsatt att gränserna mellan utskotten är någorlunda preciserade. I själva verket ter det sig naturligare att tillerkänna ett utskott en sådan rätt, om det har överblick över hela ämnesområdet och kan välja mellan och inbördes avpassa olika medel att förverkliga ett inom utskottet uppkommet önskemål. Utskottens rätt att väcka egna förslag skulle få en begränsad betydelse i politiskt viktiga frågor då regeringen kan stödja sig på en fast sammanhållen majoritet i . av minoritetsparlamentarism eller i lägen då regeringen har svag majoritet skulle det emellertid kunna tänkas förhålla sig annorlunda. Det kan då sägas vara viktigt för effektiviteten i regeringens verksamhet att möjlighet att påverka regeringspolitiken blir begränsad i varje fall på det sättet att inte vid vilket tillfälle som helst kan ingripa i denna. Detta kan vara av betydelse för hur åtråvärd regeringsmakten är utan riksdagsmajoritet och därmed för möjligheten att besätta regeringsposterna. En viss begränsning av möjligheterna till politiska initiativ inom kan alltså vara ett naturligt inslag i fördelningen av befogenheter mellan och regeringen. Erfarenheterna från den svenska minoritetsparlamentarismens tid visar att utskotten kan komma att spela en nyckelroll, när regeringen saknar stöd av en fast majoritet i . Det kan emellertid betvivlas att just en rätt för utskotten att föra fram fristående förslag skulle nämnvärt försvaga regeringsmakten. Det är inte känt att den självständiga initiativrätt för vissa utskott, som förelegat, skulle lett till olägliga ingrepp i tidigare minoritetsregeringars verksamhet. Redan avsaknaden av den utredningsapparat, som krävs för tillkomsten av varje mera omfattande förslag, kommer att verka avsevärt hämmande på utskottens egna initiativ. Dessa kan väntas ofta bestå i förslag till framställningar om utredning i viss angelägenhet genom regeringens försorg. Skulle utskottsmajoriteten föra fram ett förslag i någon politiskt betydelsefull fråga i strid med regeringens önskan, kan man nog anta att det parlamentariska läget förskjutits så, att regeringen ändock riskerar att bringas på fall. Ut- skottets aktion skulle alltså troligen vara ett av flera tänkbara symptom på en förtroendekris. Genom det nya kontrollinstitutet misstroendeförklaring har också fått möjlighet att praktiskt taget när som helst ingripa mot regeringen. Grundlagberedningen föreslog således en generell rätt för utskotten i enkammarriksdagen att lägga fram förslag inom sitt område även om förslaget inte hade samband med ett ärende som remitterats till utskottet (SOU 1969:62 s. 85 f.). 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING 2012/13:URF3 har behandlat motioner om utskottsinitiativ (bet. 1995/96:KU6, 1996/97:KU26 och 1997/98:KU26). Utskottet har då ansett att utskottens initiativrätt stärker ställning och underlättar dess arbetsmöjligheter samt utgått från att utskottens initiativrätt – allmänt och i grundlagsärenden – även fortsättningsvis ska begagnas med varsamhet och att politisk enighet eftersträvas i de fall där initiativ kommer i fråga. Utskotten har förutsatts vara restriktiva med att själva arbeta fram mer omfattande förslag utan beredning inom (jfr bet. 2004/05:KU20, 2006/07:KU20). Enligt 4 kap. 1 § riksdagsordningen ska propositioner, skrivelser, framställningar, redogörelser och motioner hänvisas till ett utskott för beredning (beredningstvång). I 4 kap. 9 § anges att utskotten ska avge betänkanden till kammaren i de ärenden som har hänvisats till dem och som inte har återkallats (behandlingstvång). I samband med ett förslag om förenklad motionshantering slog riksdagskommitté fast att beredningskravet i riksdagsordningen är uppfyllt om utskottet har gett kammaren ett förslag till beslut om motionsförslag. Någon form av sakligt övervägande måste naturligtvis ligga bakom varje sådant förslag. Av den hittillsvarande tillämpningen framgår, enligt , att det främst är två formella skäl som angetts för att förenkla beredningen av vissa motioner. Det ena skälet är att utskottet eller under den innevarande valperioden behandlat och avstyrkt ett motionsförslag av samma innebörd som det aktuella motionsförslaget. Det andra skälet är att den fråga som förslaget tar upp enligt gällande uppgiftsfördelning inte är en fråga för att besluta om. Båda dessa skäl måste anses uppfylla saklighetskravet (framst. 2005/06:RS3). gjorde inte någon annan bedömning (bet. 2005/06:KU21). Det finns inte några särskilda regler i riksdagsordningen för hur självständiga utskottsinitiativ ska beredas. Innan ett utskott avger ett betänkande med förslag i ett ärende som väckts inom (dvs. genom motioner eller utskottsinitiativ) ska dock finansutskottet ges tillfälle att yttra sig, om förslaget kan innebära mer betydande framtida återverkningar på de offentliga utgifterna och inkomsterna (4 kap. 8 § RO). Det ska också sägas att om ett utskott tar ett initiativ till ändring av lag som faller inom området för Lagrådets granskning är det enligt 8 kap. 21 § regeringsformen med vissa undantag obligatoriskt att höra Lagrådet. Det finns ingen skyldighet att höra Lagrådet om Lagrådets granskning skulle sakna betydelse på grund av frågans beskaffenhet eller skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling så att avsevärt men uppkommer. Om regeringen föreslår lagstiftning inom Lagrådets område utan att höra Lagrådet ska regeringen i propositionen redovisa skälen för detta. Ett utskott är däremot inte skyldigt att redovisa skälen om det väljer att inte gå till Lagrådet. 2012/13:URF3 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING I reformeringen av regeringsformen beslutades vissa förändringar i regeringsformen i syfte att ytterligare markera betydelsen av Lagrådets granskning. Ett yttrande från Lagrådet ska inhämtas när det är fråga om lagförslag inom Lagrådets granskningsområde (tidigare var kravet formulerat som bör). Den tidigare begränsningen att Lagrådet behöver höras endast om lagen är viktig för enskilda eller från allmän synpunkt har tagits bort (SOU 2008:125 s. 377 f., prop. 2009/10:80 s. 142 f., bet. 2009/10:KU s. 32 f.) . Lagrådet har, när det gäller förslag som väckts i , i ett yttrande till socialförsäkringsutskottet starkt understrukit behovet av ett remissförfarande motsvarande det som vanligen tillämpas i regeringsärenden (bet. 2005/06:SfU5 Ny prövning av avvisnings- och utvisningsbeslut s. 62). Lagrådets yttrande avsåg ett fall när en motion behandlades (och kom att bifallas). Lagrådet avstyrkte att det remitterade förslaget på det föreliggande underlaget skulle läggas till grund för lagstiftning, men utskottet och valde ändå lagstiftning. Enligt utskottets mening var det ytterst angeläget att den tillfälliga ordningen kunde genomföras omgående. Beredningsunderlaget hade därtill kompletterats under utskottets hantering av ärendet. Med de preciseringar av motivuttalanden och i vissa fall ändringar av lagtexten som utskottet redovisade ansåg utskottet att borde anta utskottets lagförslag, vilket också skedde. Beredningskravet för regeringsärenden är följande enligt 7 kap. 2 § RF: Vid beredningen av regeringsärenden ska behövliga upplysningar och yttranden inhämtas från berörda myndigheter. Upplysningar och yttranden ska också i den omfattning som behövs inhämtas från kommuner. Även sammanslutningar och enskilda ska i den omfattning som behövs ges möjlighet att yttra sig. Utskottens möjlighet att ta självständiga initiativ har enligt en grundlagskommentar utnyttjats ganska sparsamt (m.fl., Grundlagarna, 3 uppl. 2012, s. 728). Enligt en undersökning avseende riksmötena –1983/84 hade initiativrätten endast utnyttjats 45 gånger (Statsvetenskaplig tidskrift 1988, s. 75). Utskottsinitiativen handlade om fyra typer av frågor: 1.frågor om och dess myndigheter 2.korrigeringar eller kompletteringar i samband med felaktigheter eller förbiseenden i tidigare beslut 3.konsekvensändringar eller kompletteringsbeslut i anslutning till ändrad lagstiftning inklusive förlängning av lags giltighet 4.sakfrågor som hade aktualiserats i eller utanför . Endast den fjärde kategorin inrymmer frågor av mer politiskt slag (m.fl., Grundlagarna, 2012, s. 729). I övrigt handlar alltså utskottsinitiativen 5 FÖRHÅLLANDET RIKSDAG–REGERING 2012/13:URF3 om interna riksdagsfrågor och lagtekniska frågor. Utskottsinitiativ har fungerat som ett sätt att snabbt och enkelt rätta fel som uppstått i lagstiftningen och förlänga tillfälliga lagars giltighet när det behövts. () har undersökt utskottsinitiativen fr.o.m. /85 t.o.m. /11 (dnr 2011:311). har antalet utskottsinitiativ uppgått till 142, ett genomsnitt på drygt 5 per . Alltjämt tas de flesta initiativen av KU. Andelen eniga initiativ var (117 st.). Flest initiativ () har tagits för att korrigera och komplettera felaktigheter och förbiseenden i tidigare beslut. Andelen initiativ som gäller sakfrågor som har aktualiserats i och utanför uppgick till (46 st.) Andelen konsekvensändringar m.m. uppgick till (21 st.) och frågor om och dess myndigheter till (25 st.). En kompletterande uppföljning med uppgifter t.o.m. har gjorts av utredningstjänsten (dnr 2013:608). Under riksmötena /11 då alliansregeringen har varit i minoritet har det genomsnittliga antalet självständiga utskottsinitiativ ökat till 8 från ca 4 vid riksmötena /01– 2009/10. Åren 2000/01–2005/06 med socialdemokratiska minoritetsregeringar som samarbetade med och visar på jämförbara siffror med den period då Alliansen regerade i majoritet (2006/07–2009/10), dvs. i genomsnitt ca 4 självständiga utskottsinitiativ per . Arbetsfördelningen mellan regering och riksdag ska ligga fast. Det innebär att det i normalfallet är regeringen som ansvarar för att ta fram förslag till lagstiftning och statens budget och som har att bereda förslag enligt regeringsformens beredningskrav. kan uppmana regeringen att komma med förslag, men har inte själv en beredningsapparat för att ta fram lagstiftning och andra beslut av mer kvalificerad art. Det förekommer dock att beslutar om t.ex. lagar utan att det finns förslag från regeringen. Detta kan ske både med anledning av motioner och utan att det finns något motionsförslag, dvs. De flesta fall när lagstiftar utan att det finns något förslag från regeringen rör okontroversiella frågor, t.ex. rättelse av felaktigheter eller förbiseenden i lagstiftningen. Det finns dock vissa fall när har valt att lagstifta i frågor som är mer omstridda utan att det har funnits något förslag från regeringen. Till dem hör lagen om registrerat partnerskap (bet.