rfr · H10WRFR4 · 2013-11-22 00:00:00 — Dessutom är en mångkulturell stad, och det blir naturligt. Det här med mångfalden och tillgängligheten, som vi har pratat om, hänger ihop liksom att vi har ett inkluderande samhälle. Jag tycker att det sade om fysisk, kommunikativ och psykosocial tillgänglighet – hon delade upp det – var bra. Jag satt och funderade på om vi fångar in alltihop . Det är lätt när man pratar om tillgänglighet att man tänker på fysisk tillgänglighet och på rörelsehindrade och så vidare. Men det finns många andra. Vi vet att det som är bra för den ene kan vara till förfång för den andre. Det går inte alltid hand i hand. Men jag vet att det går att lösa så att det blir tillgängligt. Min fråga är: Fångar de tre delarna in detta, är ni alla medvetna om det här perspektivet, och hur ser tidsperspektivet ut när det gäller att tillgodose de här grupperna? Jag inser att man måste börja någonstans. Vi har kommit lite olika långt på vägen när det gäller att göra kulturarvet tillgängligt. Min fråga riktar sig framför allt till , men det kan finnas andra här som kan berätta om hur ni tänker, om ni tycker att de tre delarna fångar in detta och om hur långt ni känner att ni har kommit med den fysiska, kommunikativa och psykosociala tillgängligheten. Per Lodenius (C): Jag lämnar ordet till från , som vill svara på detta. Avdelningschef , : Det är jättebra att lyfter fram det här perspektivet, för det finns många dimensioner. I den handbok jag nu håller i tas flera exempel upp, till exempel personer med funktionsnedsättning på grund av astma. De kan inte vistas i vissa lokaler eller utomhusmiljöer. Det finns alla möjliga olika typer av funktionsnedsättning. Vi har haft stort stöd av Handisam och dess arbete för att bredda vår insikt när vi tar fram handböcker och när vi bejakar och beskriver olika former av funktionsnedsättningar: kognitiva, medicinska och fysiska. Det finns många olika typer av funktionsnedsättningar. Detta gör mig ödmjuk inför uppgiften. Det vore lätt om vi bara kunde dela in i grupper och sedan ordna saken, men så är det inte. Det gäller att verkligen ha kunskap, planera och tänka till innan man gör olika tillgänglighetsinsatser. Vi har märkt är att det är otroligt viktigt att ha en diskussion med funktionshindersorganisationer och att knyta an. Det gjorde vi när vi tog fram handboken. Per Lodenius (C): Jag lämnar ordet till från . 2013/14:RFR4 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET Projektledare , : Jag är projektledare för ett nytt science center som vi håller på att skapa på . Det är inte lika mycket ett historiskt perspektiv som ett framtidsperspektiv vi vill presentera. Ett science center – för er som inte riktigt vet vad det är – handlar om att man på ett interaktivt och lustfyllt sätt lär sig mer om teknik och naturvetenskap. Det är främst riktat till barn och unga. På – nu blir detta väldigt praktiskt – är vi mitt uppe i planeringen av detta nya science center, som ska öppna . Det är en läro- och upplevelsemiljö. När vi började med det här arbetet satte vi upp tre aspekter. Vi siktade högt: Det skulle vara för alla, tillsammans och service och omsorg. När vi började tänka på detta för alla-perspektiv visade det sig att det inte fanns så mycket att titta på runt om i världen. Vi gjorde en omvärldsanalys och försökte se vad andra har gjort i utställningssammanhang. Det finns mycket skrivet och tänkt, men vem har gjort något? Vi kände att vi måste ta egna steg för att hitta former för att praktiskt kunna genomföra detta. Det vi har gjort är att träffa målgrupperna. Vi har totalt träffat 200 personer i en samskapande co-creation-process: speciallärare, människor från skolan, elever, barnfamiljer och en mängd människor med olika funktionsförutsättningar. I dessa samarbeten och co-creation-grupper har det framkommit att man vill bli tagen på allvar, och det är ju inte konstigt. Man vill också kunna uppleva på lika villkor och kunna skapa i en utställning på lika villkor. Det har vi verkligen försökt ta fasta på. Man vill inte ha särlösningar, utan det ska vara lösningar för alla. Vi har förstått att det som är viktigt och oumbärligt för vissa är bra för alla. Det är så lätt att tänka på fysiska funktionsförutsättningar, men vi har också de kognitiva. Här handlar det om att lära sig att se hur man gör detta praktiskt i en utställning. Vi samarbetar till exempel med Hjärnfonden för att kunna skapa aktiva och bra interaktiva installationer för naturvetenskap och teknik. De har föreslagit att vi ska skapa något som heter kaosmaskinen så att man kan förstå och uppleva hur det känns att ha adhd. Vi har en annan installation som heter En vandring i en blind människas ljudbild. Det blir som en mörk teater där man går genom en värld och upplever hur det känns att vara utan syn. Vi har en tredje installation som handlar om att måla med ögonen och där vi har ett samarbete med Tobii kring eye tracking. Där kan man tillsammans måla bilder med ögonstyrning. Jag ville ge en glimt av att det försiggår många saker ute på museerna och att vi från vårt håll än så länge tycker att vi har fått undersöka och försöka upptäcka och lära oss själva väldigt mycket. Därför var det intressant att höra att har en handbok. Den ska vi genast ta till oss och se vad den kan lära oss. OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET 2013/14:RFR4 Per Lodenius (C): Nästa talare är från . Avdelningschef , : När det gäller att öka tillgängligheten är det, som vi alla vet, så att man i museiutställningar tyvärr inte får ta på alla föremål. Men det går att avhjälpa på andra sätt. I några av våra utställningar har vi arbetat dels med taktila reliefer, dels med taktila modeller, bland annat i en utställning som handlar om modehistoria. Som vi har hört tidigare är många insatser nödvändiga för vissa grupper men bra för alla. Det har också de taktila modellerna visat sig vara. När man ska kika på olika modedräkter är det väldigt trevligt att få känna på de små modellerna. Vi har märkt att detta är tacksamt för alla besökare, unga som gamla, och om man har en synnedsättning är det naturligtvis fullständigt avgörande för att kunna beskriva hur en modedräkt ser ut. Jag tror alltså att det finns väldigt mycket vi kan göra just när det gäller utställningar, och självklart är lättlästa texter något vi alltid arbetar med i utställningarna. Jag vill dock ändå återknyta till och möjligheten att lämna sin historia. Jag tror nämligen att 1900-talets historia, som vi väl alla känner att vi behärskar relativt väl, inte är skriven om vi inte också får berättelserna från människor med funktionshinder. De kanske har upplevt på ett annat sätt. Jag tror att den möjlighet har lyft fram, att man kan lämna sina berättelser oavsett om man talar in dem, använder teckenspråk eller skriver, är en väldigt stor vändpunkt och öppning. Per Lodenius (C): Det var en viktig fråga från , så det är fler som har begärt ordet. Näst på tur är från . Ordförande , : Jag avstår, för sade i slutet precis det jag skulle ha sagt om att komma till tals. Per Lodenius (C): Då går vi vidare till från . Avdelningschef , : Jag skulle vilja säga att jag tror att vi museer har kommit väldigt långt med fysisk och kommunikativ tillgänglighet. Det jag tror att vi behöver jobba mycket med är den psykosociala tillgängligheten i mötet med människor. Det handlar om att se vad man har för slags kroppsspråk, och det handlar om ordval och de mönster vi som människor har. De är så inrotade i oss att vi faktiskt inte ens tänker på dem – en blick, en ton i rösten eller vad det än är. Det behöver vi jobba med så att ingen ska känna sig exkluderad på olika sätt. 2013/14:RFR4 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET Det tror jag att vi kan jobba mycket mer med – bemötandet, och att öppna upp för dialog och lyssna. Vi är nämligen fortfarande en ganska homogen arbetsgrupp där vi känner varandra, kan historien och ser ganska likadana ut. Det gäller att anställa människor med olika erfarenheter och bakgrunder, som har andra berättelser, men också att bjuda in grupper för att verkligen prata med dem och lyssna. Det handlar om att vara där människor är – vi har våra fina hus, men vi måste också ut i verkligheten. Per Lodenius (C): Tack för uttömmande svar! Har du någon följdfråga, ? (KD): Det var jättefina svar, och jag är jättenöjd med dem. Möjligtvis kan jag säga något om att det här är ett allmänintresse och inga särintressen. Att särlösningar ska undvikas var det någon som sade, och det tycker jag låter väldigt bra. Men när vi nu ser att det är så många olika delar som tillgängligheten består av, alltså många funktionsnedsättningar vi måste göra någonting åt, är det då realistiskt att inte också tvingas till särlösningar ibland? Per Lodenius (C): Var det någon särskild du vände dig till, eller var det mer generellt? (KD): Det var bara en reflektion jag hade. Om det finns någon som vill säga någonting om det vore det intressant, men i övrigt är jag jättenöjd med svaren. Per Lodenius (C): Då kanske jag ska ta min fråga också, för den går vidare lite grann på det här. Vi har fått höra från bland annat men också från flera statliga museer, som , och också till viss del . Jag vet att även Statens maritima museer ska finnas representerade här, liksom Livrustkammaren med och Stiftelsen . Jag skulle i första hand vilja vända mig till de två museerna, men även ni andra statliga museer kanske vill säga någonting om det här. Det handlar egentligen om hur ni arbetar generellt med tillgängligheten men också att man i har sagt att man har velat uppnå bland annat att få museerna att inkludera ett funktionshindersperspektiv vid dokumentation, insamling och utställningsverksamhet samt uppmärksamma personer med funktionsnedsättning och funktionshindersrörelsen på hur viktigt det är att alla berättar sin historia. Är det någonting som finns med i era arbeten på något sätt eller något ni har tankar på? Det är alltså främst Statens maritima museer och Livrustkammaren jag vänder mig till. Vi kanske kan börja med Statens maritima museer, om det finns någon här som representerar dem. OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET 2013/14:RFR4 Enhetschef , Statens maritima museer: Statens maritima museer är en myndighet som , och nere i sorterar under. Vi har tillsammans, för inte så länge sedan, genomfört ett större projekt vi kallade Alla ombord. Det var kanske inte upplagt på samma sätt som , men det hade ett barnperspektiv och samma utmaningar i tillgänglighetsfrågorna. Där har fokus hos oss legat mycket på hur man jobbar med barn. Frågorna som har kommit upp har dock lett till synsätt och lösningar som även gäller en vuxenpublik. Vad var nu frågan? Per Lodenius (C): Frågan var hur ni arbetar med att inkludera funktionshindersperspektivet och har med de delarna i bland annat dokumentation, insamling och utställningsverksamhet samt om ni uppmärksammar personer med funktionsnedsättning och funktionshinderrörelsen på hur viktigt det är att alla berättar sin historia så att ni får in funktionshindersperspektivet i insamlingen av ert material. Enhetschef , Statens maritima museer: Vi har inte jobbat med insamling på samma sätt som i , men vi har jobbat tillsammans med organisationer och olika referensgrupper med barn. Då har det handlat mer om att just komma till rätta med såväl den fysiska som den kommunikativa och den informativa tillgängligheten. Där har vi som organisation lärt oss väldigt mycket. Det var projekt som hjälpte oss att utforma utställningar och innehållet i utställningarna. Jag kan lite med facit i hand, som ett svar på frågan vad det leder till, konstatera att man i våra styrdokument och i våra processer när vi jobbar tillsammans kan se att frågorna tas på ett helt annat allvar och att man bakar ihop det till lite mer av ett helhetssynsätt. Per Lodenius (C): Tack, ! Jag ger ordet till från Hallwylska, Livrustkammaren och vad det nu blir, alltihop. Överintendent , Livrustkammaren och med Stiftelsen : Ja, det var bara som saknades! Du frågade allra först vad vi gör generellt, och jag tänkte också på den allra första frågan som ställdes: Vad är det största hindret? Den har stannat i mitt huvud, för vad är det vi gör generellt i Livrustkammaren, och ? Jo, jag kan säga att vi gör väldigt mycket, men det största hindret har ändå varit lokalen – den historiska miljön. Jag hörde säga att den kulturmiljömärkta byggnad tidigare fanns i var det största hindret. De tre museer jag representerar är väldigt starkt knutna till sina byggnader, om vi tar och Hallwylska. Där har vi dock föresatt oss att i stället 2013/14:RFR4 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET för att se det som ett enormt problem om man har ett rörelsehinder försöka bli väldigt skickliga på allt annat. Det finns nämligen väldigt mycket vi kan göra. Flera har också gett fantastiska exempel på det, och därför har vi valt att göra helt olika saker mellan de här tre museerna. På har vi funnit att det är en fantastisk plats för kognitiva funktionshinder; där kan man göra enormt mycket, och vi har gjort flera sådana projekt. De har löpt väldigt väl och betytt mycket för de inblandade. På Livrustkammaren, som faktiskt har god just fysisk tillgänglighet, har vi arbetat mycket med att i stället komma utanför lokalerna. Vi gjorde bland annat ett projekt som handlade om att komma ut till demensboenden och liknande runt om i landet. Det var en ganska enkel insats där vi skickade ut något vi kallar minneslådor att använda och diskutera kring. På har vi också liknande exempel. Vi har framför allt börjat arbeta mycket med information och kommunikation. När det gäller insamling och dokumentation är samlingarna av den karaktären att det sker en väldigt liten insamling. Det är ganska stängda samlingar. Vad gäller utställningar och bearbetning av materialet finns däremot perspektivet med. Det perspektivet, vilket så väl har formulerats av flera andra, tycker jag handlar om mångfald. Per Lodenius (C): Tack, ! Vi går vidare till från . Överintendent , : Jag skulle vilja säga några saker sammanfattningsvis. Först och främst: När det gäller insamlingen är vi det enda museum jag känner till i som har så kallad tvångsaccession, det vill säga att vi är skyldiga att ta emot allt material från alla arkeologiska utgrävningar i hela landet. Det gör att frågan om hur man väljer när man samlar in inte är aktuell för oss, utan hos oss handlar det om vilka frågor vi ställer till det material vi får in. Här har vi börjat se en skiftning i att identifiera olika typer av grupper i exempelvis det benmaterial eller gravskick vi kan se. En viktig aspekt i det fallet är att det vi upplever som ett funktionshinder kanske inte alltid har varit det genom historien. När det gäller de utställningar vi har som sträcker sig framåt i tiden har vi, precis som alla andra har vittnat om här, varit delaktiga i . Vi har också försökt lägga ett funktionshindersperspektiv i de utställningar som sträcker sig längre fram i tiden. Det vi har gjort när vi har jobbat med den här typen av frågor är väl att försöka vidga perspektiven lite, vilket avslutade med att säga. Det här kanske nämligen inte bara är en fråga om funktionshindersperspektiv, utan det kanske handlar om mångfaldsperspektiv i alla våra verksamheter som är här . När vi har jobbat med projekt som har större homogenitet, eller OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET 2013/14:RFR4 , har vi också sett att vi kommer längre när vi lägger det vida perspektivet på det vi jobbar med. Om vi verkligen tycker att våra museer har en betydelse för ett demokratiskt samhälle måste vi nå alla, och då är funktionshindren en naturlig del i arbetet. Därför skulle jag vilja säga att mitt mål med den här dagen är att vi går härifrån och känner att det inte är en projektfråga utan att det är perspektiv vi måste lägga på vår verksamhet . Det ska ligga som en hygienfaktor när vi vänder oss ut mot hela samhället. Per Lodenius (C): Tack för inlägget, ! Jag ger ordet till från . Konstpedagog , : Jag vill bara komplettera bilden av projektet med minnen. Det vill jag också ska fortsätta . Det som kanske är lite specifikt med det projektet, förutom att det riktar sig till alla museer, har att göra med bemötande. Bemötande är nämligen någonting vi måste ta till oss – alla människor måste ta till sig kunskap om hur vi bemöter varandra. En sak som är viktig när man kommer i gång med att knyta kontakter är att hitta samarbetspartner. Projektet med minnen är det inte bara Alzheimerfonden som driver, utan det är också , Svenskt Demenscentrum och, förstås, . Sedan har vi Svenska Postkodlotteriet som har gett pengar till det här. De möjligheterna måste man få; de är väldigt viktiga för att komma i gång med sådan här verksamhet. Det var väl bara det jag ville komplettera med. Sedan tycker jag också att är jätteviktigt. Där skulle jag som anställd på vilja jobba mycket mer med att lyfta fram samlingarna. Det handlar om att tänka över vad som finns i våra samlingar och sedan presentera det på ett bra sätt – och ha det som ett inkluderande, inte ett särskiljande, i den ordinarie samlingen. Vi ska lyfta fram det så att alla tar del av kunskapen om vad som finns och hur våra samhällen, och även vår framtid, kan se ut. Per Lodenius (C): Jag tackar för de uttömmande svaren. Det är väl lite grann det vi vill få fram: Det här ska inte vara ett projekt och inte någonting särskiljande, utan det ska vara en naturlig del av alla museers arbeten – precis som alla andra delar ska finnas i en samling och presentation när man visar det. har vi från och från på talarlistan. Jag tror att det är ungefär det vi kan hinna med på de vi har kvar av frågestunden. (V): Jag tycker att det är underbart med folkbildning i . Jag tänker också på folkbildningens roll när det gäller de här viktiga frågorna. 2013/14:RFR4 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET Väldigt lätt betraktas saker och ting som särintressen, och det här handlar faktiskt om demokratiska rättigheter. Jag tänker också på en sentens av en Nobelpristagare som heter och är från . Han säger: Det är inte bara fisken som behöver havet, utan havet behöver också fisken. Jag tror i grunden att den här debatten och diskussionen kan sätta fingret på väldigt allmänna, totalt viktiga demokratiska hjärtefrågor eller vad man nu ska säga. Jag tycker att det är fantastiskt bra att en sådan här dag blir av. Det här är folkbildning, och det är motsatsen till lobbyism. Det skulle jag inte ha sagt! Barnperspektivet har berörts lätt, men jag tycker givetvis att det är väldigt viktigt att ett barnperspektiv kommer in i diskussionerna. Om jag har någon fråga skulle det kunna vara den: Hur kan både folkbildningen spela en viktig roll och barnperspektivet hävdas? Jag vänder mig i princip till allihop, men kanske framför allt till eftersom hon hade en väldigt bra historisk utgångspunkt och vi sedan har kommit fram till just nu i historien. Per Lodenius (C): Då lämnar jag över till . Ordförande , : Barn är ju viktiga människor; de är de viktigaste människor vi har. Speglar man bilden av barn förr och speglar man alla barn, oavsett vilka de är och hur deras levnadsförhållanden har varit. Det här med folkhemmet speglar det lilla barnet som aldrig fick vara hemma, vilket rör mig särskilt djupt i hjärtat – att aldrig få vara hemma tillsammans med familjen utan vara borta och kanske vara hemma en gång . Det är oerhört viktigt att känna till att barn kan ha haft det så och fundera på om det finns barn som fortfarande har det så på ett eller annat sätt, och i så fall varför. Vad beror det på? Per Lodenius (C): kör jag med dubbla talarlistor; jag sade att ville ställa en fråga, men det har också från Socialdemokraterna gjort. Jag tror egentligen att det är det vi hinner med – vi har bara på oss. Jag släpper alltså in , så att alla som har velat ställa en fråga har fått göra det. Ordförande (S): Jag vill tacka allihop; jag tycker att det har varit en jättebra diskussion. Jag tänker på det här att vi måste ha med oss det här perspektivet i allt vi gör, oavsett om vi är politiker eller jobbar ute i verksamheter. Jag tänkte på det här med vad som händer nu och hur vi går vidare. Några av er har pratat om att ni själva har hittat hur ni ska gå vidare med frågorna och att ni har jobbat med olika grupper. Det finns dock till exempel , som är en jätteviktig aktör i att finnas som en länk. Det handlar ju väldigt mycket om att man gör ett projekt och lär sig väldigt OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET 2013/14:RFR4 mycket, men hur får man ut det, implementerar, folkbildar och kompetensutvecklar inom själva sektorn? Den frågan skulle jag vilja ställa: Hur ser på sin roll i det här? Sedan vill jag ta upp vandringsutställningen. Jag kommer inte ihåg vilket det var , men den skulle vidare till något ställe. Hur ser stafettpinnen ut? Vad händer med den här utställningen? Det är nämligen också en viktig del – är det fler som är med på att ta över pinnen, eller stannar den? Per Lodenius (C): Jag ger ordet till och därefter och . Generalsekreterare , : Vi har varit delaktiga i projektet såtillvida att vi under hela projektets gång har informerat och diskuterat frågorna i våra kanaler. Vi brukar säga att vi gärna vill vara en nod, en katalysator, för branschen att föra ut viktiga frågor. Det jag tycker är viktigt att lyfta i diskussionen vi har haft här är att jag känner att museerna som demokratiska institutioner har ett oerhört stort ansvar när vi diskuterar mångfaldsfrågor. I ett samhälle som är väldigt skiftande och differentierat krävs det också institutioner som tar ansvar för att skapa hållbarhet och en tillförsikt . Här kan du sedan spela roll genom att lyfta in alla perspektiv i vårt sätt att arbeta. Det är som många har sagt: Det här får inte projektifieras, utan vi har ett ansvar att väva in det i vår verksamhet. Det jobbar vi med – ett av våra fokusområden från förbundets sida är just lärandefrågorna och att se till att ha ett demokratiskt mångfaldsperspektiv i det vi gör i det långa loppet. Här handlar det om att vi i våra interna utbildningar och i vårt sätt att möta framtiden jobbar med att lyfta in de här perspektiven. Jag ska säga att har varit en otroligt viktig del i den processen. Det här är nämligen en process där vi utvecklar vår verksamhet när det gäller att vara en viktig aktör i det svenska samhället. Man ska komma ihåg att de svenska museerna har i runda tal 17 ½ miljon besök . Vi når väldigt många människor och är väldigt viktiga för många, och det har vi ett ansvar att förvalta. Det vill jag också hävda att vi gör. Projektsekreterare , : När det gäller vandringsutställningen jobbar vi nu för fullt med att få ut den. Utställningen kommer att gå över till , och det är de som sedan kommer att ansvara för vandringen. Programmet som sådant nu är dock att utställningen kommer att gå till , för att sedan vandra vidare till . Vi har också fått förfrågan från museer och . Det är alltså på gång. Vi vill dock jättegärna att det här ska vandra vidare, så det är helt enkelt bara att höra av sig! 2013/14:RFR4 OFFENTLIG UTFRÅGNING OM FUNKTIONSHINDERSPERSPEKTIV I KULTURARVET Avdelningschef , : Jag tänkte bara tillägga en sak. Precis som sade får det inte stanna vid projekt. Det får gärna börja med projekt, men det måste gå vidare in i verksamheten. På har vi alltid med tillgänglighetsaspekten på våra stora sammankomster, som höstmötet, och i samband med överläggningar med olika myndigheter och organisationer – nu är det en punkt tillsammans med . Det är alltså också ett sätt att göra det här levande, robust och utvecklingsbart. Per Lodenius (C): Det var väl en bra avslutningsfras till frågestunden och också en uppmaning till alla som har sett det ute i landet – se till att vandringsutställningen också kommer till er hemstad eller hemort, så att ni får se den över hela ! Tack för alla frågor, och ett hjärtligt tack för alla svar!