rfr · H00WRFR11 · 2013-06-01 00:00:00 — Vi vill verka för en betydligt bredare definition genom att även anknyta till den sociologiska distinktionen mellan faktisk delaktighet och känsla av delaktighet, två viktiga sidor att koppla till varandra. Det fjärde är ett jämställdhets- och genusperspektiv som utgår från att förhållandet mellan kvinnor och män är en fråga om makt. Det blir tydligt om man använder just hälsa som mått. Man kan se att det finns mer ohälsa bland kvinnor. Det visar sig i inkomst, diskriminering, mäns våld mot kvinnor, mer stress i arbetet, förhållandet mellan arbetet och familjen med mera. Också tillgången till hälso- och sjukvård är ojämlikt fördelad. Därför behövs mer satsningar på en jämställdhetsintegrering, alltså strategier för att uppnå de jämställdhetspolitiska målen. Det femte perspektivet är det som har kommit att kallas sociala investeringar, som alltså är ett perspektiv och inte bara handlar om särskilda fonder; det är mycket större än så. Perspektivet handlar om att se satsningar på den sociala hållbarheten som investeringar och inte i första hand som kostnader. Dessa investeringar i människor, särskilt i barn, är bra på både för individen och för samhället. Det handlar om att göra de sociala frågorna lika viktiga som de ekonomiska och stärka sambandet mellan tillväxt och en jämlik välfärd. Vidare handlar det om att förbättra kvaliteten på jobben och göra jobben mer lärande i sig, att skapa mer lärande organisationsformer, samt se trygghet som ett värde i sig. Dessutom handlar det om att utveckla mer kvalificerade konsumenter och mer kvalificerad konsumtion där upphandling och sådant blir särskilt viktigt. Dessa fem perspektiv har vi försökt förena i slutrapporten genom att ha ett förenande perspektiv som vi kallar transdisciplinärt. Det har man kommit att tala mycket om internationellt. Vi ser det som både möjligt och önskvärt att förena dessa fem i ett transdisciplinärt perspektiv. Där har vi i kommissionen haft en särskild förmån genom att vara så olika, alltså genom att kommissionen företrätts av olika vetenskapliga discipliner och erfarenhetsbaserad kunskap. Vi har varit vad vi vill kalla en kunskapsallians. Jag ska återkomma till vad det betyder. Ett transdisciplinärt perspektiv är alltså ett perspektiv som integrerar olika typer av kunskap, inte bara vetenskaplig utan även erfarenhetsbaserad. När det sedan gäller den andra punkten, den nya förståelsen av som ligger till grund för de mål och åtgärder som vi föreslår, vill vi särskilt framhålla fem punkter som visat sig vara viktiga. Jag tror att de 33 underlagsrapporterna har haft stor betydelse för att bidra till denna nya förståelse av . Den första är det dolda . Det har visat sig att ca 12 000 inte har någon registrerad inkomst och inte heller förekommer i försörjningssystemen. Vi vet mycket lite om orsakerna till detta. Vi kan ana att en del av det dolda livet är kriminellt och negativt, men vi kan även ana att en del av det är positivt och handlar om att man utvecklat informella strategier för att försörja sig. Det ser vi som en potentiell samhällsintegrerande kraft som man borde ta till vara. Det behövs mer kunskap för att stävja hoten men också för att ta till vara möjligheterna. som transitstad är en annan viktig förståelse. Det har kommit att ske en stor genomströmning i . har 500 000 individer bott i . Den genomströmningen är viktig för att förstå och vilka malmöborna är. Sedan har vi sambandet mellan hälsa och en förändrad tillväxtmodell. Också det är en viktig förståelse som kommissionen har bidragit till. minskade skillnaderna, vilket hängde samman med att tillväxten var industridriven. Under har tillväxten i allt högre grad kommit att bli finansdriven. Den ökande ojämlikheten i hälsa och välfärd hänger ihop med det. Det är alltså ingen slump eller tillfällighet att det har blivit så. har tillväxtfrågorna blivit regionala, medan välfärdsfrågorna är kommunala. Det är något som man måste beakta mycket mer. Den ökade segregationen har kommit att handla om skillnaden mellan samhällets innanförskap och utanförskap. De hårdare villkoren på arbetsmarknaden, de ökade inkomstskillnaderna och de skärpta kraven har gjort samhället till ett innanförskap. Det är det som förklarar framväxten av ett utanförskap. Slutligen har vi frågat oss, givet allt detta, varför det då inte är värre i . Man kan tycka att det egentligen borde vara värre. En av förklaringarna till det menar vi är kulturen och civilsamhället. Kulturen fungerar som ett sammanbindande kitt som väver ihop staden och skapar möjligheter för människorna att trots allt känna en gemenskap. Också civilsamhället har där stor betydelse. Civilsamhället och kulturen är starka företeelser i , vilket man verkligen måste ta vara på, göra så mycket man kan av och stötta. I detta finns dessutom en social innovationskraft som man kan ta till vara. Den tredje punkten är de övergripande rekommendationerna, som är två. Den första handlar om att etablera en social investeringspolitik som kan utjämna skillnaderna i levnadsvillkor och göra samhällssystemen mer jämlika. I linje med vad jag tidigare sade om det sociala investeringsperspektivet handlar det om att göra den sociala hållbarheten lika viktig som den ekonomiska och den ekologiska. Därför måste det satsas på sociala investeringar, bland annat för att det kostar mindre att förebygga problemen än att hantera dem när de väl har uppstått. Men det handlar också om att förändra sambandet mellan tillväxt och välfärd och utveckla en tillväxt som mer befrämjar en jämlik välfärd. Den andra övergripande rekommendationen har vi formulerat så att processerna måste förändras genom att kunskapsallianser skapas och styrningen demokratiseras. I genomförandet av dessa förändringar är det viktigt med kunskap. Men all kunskap varken kan eller ska skapas innan den omsätts i åtgärder. Åtgärderna ska inte bara handla om att tillämpa redan givna kunskaper, utan vi vill att man i högre grad ska göra skapandet och utvecklandet av kunskap till en del av lösningarna. Sak samma gäller lärande. Det vill vi göra till en del av lösningarna, alltså det kontinuerliga lärandet. Därför förespråkar vi en förändring av processerna för att lösa och förebygga problemen med den ojämlika hälsan och välfärden. Det handlar om att i mycket högre grad göra aktörer av olika slag delaktiga. Därför måste kunskapandet och lärandet sammankopplas med frågorna om styrning, delaktighet och inflytande, det som har kommit att kallas governance. Detta menar vi kan bidra till ett förändrat samband mellan tillväxt och välfärd. Låt mig sedan säga något om strukturen på slutrapporten. Vi har alltså identifierat sex områden där vi har formulerat mål och åtgärder. Några av dessa kommer ni att få höra mer om , dock inte alla. Därför ska jag lite kort säga något om dem. När det gäller det första, barns och ungas levnadsvillkor, ska jag ge ett exempel på vilka mål och åtgärder vi formulerat. Vi har satt som mål att man ska stärka alla barns och ungas möjligheter till inflytande och delaktighet. Åtgärden blir att utveckla arbetet med att säkerställa att barnrättsperspektivet genomsyrar alla politiska beslut. Vidare har vi satt som mål att barnfattigdomen ska halveras till 2020, för att elimineras helt. Åtgärden blir att ta fram och implementera en handlingsplan för att minska barnfattigdomen. Det andra området, boendemiljö och stadsplanering, kommer ni inte heller att få höra särskilt mycket om. Därför ska jag ge ett exempel på mål och åtgärd för det. Ett av målen är att stadsplaneringen ska bidra till att minska boendesegregationen. Åtgärden är att satsa på två storslagna stadsförädlingsprojekt, de som har kallats Amiralstaden och Bygga-om-dialogen. Här finns det mycket att säga, och kanske kommer att nämna någonting om det. Utbildning, som är det tredje området, kommer Nihad Bunar att berätta om. Det fjärde området är inkomst och arbete. Där kan jag som exempel på mål och åtgärd nämna att vi vill att aktivt ska pröva nya sätt att stimulera utvecklingen av arbetsmarknaden och framväxten av nya jobb. En åtgärd kan vara att satsa på en integrerad modell för sysselsättnings- och välfärdsfrågor, med nationella och lokala instanser. Ett annat viktigt mål är att synliggöra, stötta och jämställdhetsintegrera det obetalda arbetet, som bidrar till en socialt hållbar utveckling av . Åt- gärden blir att stärka samarbetet med civilsamhället och dra fördel av dess potential att skapa sociala innovationer. Det femte området är hälso- och sjukvård. Det kommer att berätta mer om. Det sjätte området, förändrade processer för en socialt hållbar utveckling genom kunskapsallianser och demokratiserad styrning, kommer att berätta lite grann om, det som gäller måtten och ledarskapet. Jag vill bara betona detta med kunskapsallianser. Som vi ser det krävs nämligen en kunskapssyn som kan erkänna och ta till vara även annan kunskap än den som har formaliserats genom betyg, till exempel interkulturell kompetens, som många ungdomar har. Det skulle kunna bidra till att många fler kände sig delaktiga i samhället. Här finns mycket erfarenhet och kunskap, och det är viktigt att ta till vara den. Den kan bidra till en mycket positiv samhällsutveckling. Det är viktigt att den ökade delaktighet som vi förespråkar inte bara ska bygga på det demokratiska folkstyrets principer om en person en röst, utan den ska också grunda sig på den kunskap och de erfarenheter som människor har. Där ser vi att det finns mycket mer att göra. Vi har lyft fram begreppet kunskapsallianser. Det är ett sätt att försöka tänka hur detta skulle kunna gå till. Begreppet används inom 2020, men där avser man mer snävt samarbetet mellan universitet, högskolor och näringsliv. Vi vill anknyta till det, men vi vill att ska ta täten med en bredare definition som även involverar andra intressenter, från till exempel förvaltning, föreningsliv och näringsliv. Vi lyfter fram några exempel på hur man skulle kunna jobba. Ett exempel är levnadsundersökningar där man engagerar förvaltningsanställda eller människorna i områdena för att ta reda på mer om exempelvis det obetalda arbetet eller den kunskap som finns, alltså sådant som kanske inte har formaliserats i betyg. Ett annat exempel kan vara det som har kallats kollegiala granskningar, som vi tror att man skulle kunna använda mycket mer. Ett tredje kan vara det som man under den senaste strukturfondsperioden för EU-medel talat mycket om, nämligen följdforskning. Också här ser vi att det finns en potential att göra mycket mer för att involvera människor i en kunskapsutveckling som är bra för samhällets utveckling men också för forskningens utveckling. Den kan också vara bra för den enskildes utveckling. Dessutom har vi, slutligen, forskningscirklar, också det en beprövad metod för att jobba på ett involverande sätt och ta till vara den kunskap och de erfarenheter som människor har. Låt mig avslutningsvis nämna att vi grupperat de sex områdena i tre delar. Den första rekommendationen är styrande för de två första delarna, och den andra rekommendationen är styrande för den sista delen, alltså del tre. Den första delen, de två områdena, handlar om resultatet av systemen, såsom människors levnadsvillkor och boendemiljöer. I del två vill vi lyfta fram hur systemen fungerar när man så att säga är inne i dem och vilken betydelse det har för hälsan. Den tredje delen handlar om hur-frågorna, hur man ska göra detta. Det ser vi som en av de stora poängerna här. Vi försöker alltså förena vad-frågorna med hur-frågorna. Nihad Bunar, professor i barn- och ungdomsvetenskap, : Jag vill tacka för att jag fått komma hit . I kommissionen arbetar jag med och inom området utbildning. Vi har tillsammans författat ett kapitel i slutrapporten. Vi har tittat på förskolan, , gymnasieskolan och fritidshemmen. Det finns en hel del skrivet om det i våra underlagsrapporter och i slutrapporten. Jag hinner inte gå igenom så mycket på de som jag har fått till mitt förfogande. Jag ska därför bara ta upp några aspekter av vårt arbete och nämna några rekommendationer som jag menar är viktiga att komma ihåg och ta med sig. Skolförändring kräver ett helhetsgrepp som i sig bygger på analyser av de orsaker, var de än finns, som skapar ojämlika utbildningsvillkor samt på politisk beredskap att genomdriva dessa ändringar. Vissa åtgärder och reformer kan göras lokalt, men andra kräver insatser och agerande på nationell nivå. Inom har vi jobbat mycket med det som är genomförbart på lokal nivå och det som kommunen har i sin hand. upptäckte vi dock att trots att det finns en hel del bra förslag, forskningsförankrade, är de väldigt svåra att genomföra eftersom de ligger hos staten; inte minst gäller det utbildningspolitiken. Jag kommer att nämna några exempel på hur stat och kommun i samverkan skulle kunna arbeta för att tillhandahålla en likvärdig skola för alla barn och ungdomar. Malmös utbildningsväsen präglas av flera olika utmaningar. Det första är att det finns stora socioekonomiska skillnader mellan skol- och bostadsområdena. I slutrapporten finns ett helt kapitel som kartlägger hur segregationen ser ut. är en segregerad stad, och vi vet av all forskning att den socioekonomiska bakgrunden påverkar elevernas prestationer. Vi vet också att det finns en stark sammansättningseffekt beroende på vilka elever som är i majoritet i respektive skola. Vidare finns en outnyttjad potential i Malmös utbildningsinstitutioner. Därför menar vi att man skulle kunna göra mer för att tillhandahålla en likvärdig skola för alla barn och ungdomar. Utmaningen består i att frigöra den potentialen. Hur skulle skolan kunna förändra vissa aspekter av sin organisation – pedagogik, relationsmönster med föräldrar – för att tillhandahålla lika möjligheter för alla barn? En utmaning är också att det finns många nyanlända barn och ensamkommande barn i . De kommer till och Malmös skolor. Utmaningen är att skapa en organisation och ha en pedagogik för hur de tas emot och integreras i skolans pedagogiska och sociala sammanhang. Ytterligare en utmaning är det som delar med många andra kommuner i landet, nämligen lärarnas fortbildningsbehov, skillnader i prestation mellan pojkar och flickor, hur studiehandledning på elevernas modersmål anordnas och liknande. Givetvis accentueras alla dessa utmaningar av de stora socioekonomiska skillnaderna och även av den mångkulturella sammansättning som råder i Malmös skolor. Som sagt kommer jag att endast fokusera på några aspekter i slutrapporten. Den första gäller frågan om de nyanlända eleverna. mycket kritik riktats mot hur landets kommuner och skolor arbetar med att ta emot och integrera nyanlända i skolans pedagogiska och sociala sammanhang. Både forskare och den statliga myndigheten har kommit med hård kritik. Det har varit lite grann av vilda västern när det gäller eleverna. Kommuner har inte utgått från elevernas individuella behov, såsom det står i skollagen och i andra styrdokument, utan från vad som är enklast och smidigast för kommunen. Inte minst handlar det om hur mycket pengar man har. Som Skolinspektionen väldigt klokt påpekar i en av sina rapporter är det inte hur mycket pengar en kommun har som styr vad eleverna ska ha rätt till, utan det är skollagen som säger vad de har rätt till. De nyanlända är en mycket heterogen grupp, och det krävs flexibla, transparenta och genomtänkta organisatoriska och pedagogiska modeller för deras mottagande. De förslag vi har i vår slutrapport bygger på svensk och internationell forskning men även på en genomgång av vad olika statliga myndigheter kommit fram till i sina undersökningar och dessutom på beprövad erfarenhet, som bygger på våra kontakter med många aktörer som arbetar med dessa barn. Kommissionen är kritisk till de organisatoriska formerna för nyanländas mottagande, oavsett om det gäller barn som fått permanent uppehållstillstånd eller asylsökande barn. De segregerar dessa barn från det övriga skolväsendet och gör de nyanlända till föremål för särskilda skolor. De mycket konkreta ledorden i våra förslag är kunskap, likvärdighet och integration. Det betyder att vad vi än gör, vilka organisatoriska strukturer vi än tillhandahåller för de nyanlända, ska de präglas av de tre ledorden kunskap, likvärdighet och integration. Vi menar att den nyanlända ska placeras i den skola som ligger närmast hemmet eller i en annan skola som eleven väljer enligt valfriheten. Föräldrarna ska ges information om det svenska skolsystemet och om olika pedagogiska profiler, rättigheter och skyldigheter. Detta kan till exempel göras av en centralt placerad grupp i staden. Denna grupp – en sådan finns i – skulle kunna få ett utvidgat uppdrag att stödja skolorna pedagogiskt och organisatoriskt samt hjälpa till med kartläggningen och utvärderingen av hela systemet. Gruppen skulle också kunna anordna utbildningar och fortbildningar. Eleverna ska, som sagt, placeras i den skola de tillhör och få klassplacering från dag ett. I skolan ska inledningsvis en ordentlig kartläggning av elevernas förkunskaper och förutsättningar göras. Undervisning i särskilda undervisningsgrupper eller förberedelseklasser ska erbjudas eleverna, men de ska få undervisning tillsammans med den ordinarie klassen i de ämnen eleverna rent språkmässigt klarar av. Förberedelseklasser ska anordnas i så nära anslutning som möjligt till den skola eller grupp eleverna normalt tillhör. De ska inte segregeras och separeras i baracker som ligger ute på gården eller hållas längst ned i korridoren så att ingen vet att dessa elever ens finns. De är föremål för undervisning i hela skolan, inte bara för lärarna i svenska som andraspråk. Tiden i förberedelseklass ska vara maximalt . Därefter bör den ersättas av andra stödformer eller specialpedagogiska insatser. är detta ingenting som enbart avser kommun, utan det är en modell som kan tillämpas i hela landet. Eleverna ska också inkluderas i andra arbetsformer som de har rätt till, såsom klassråd, elevråd, utflykter och liknande. Kommissionen vänder sig mot att nyanlända elever systematiskt placeras i lägre klasser i relation till deras ålder. Vi menar att den åtgärden måste tillgripas endast i särskilda fall, som ingen eller en mycket begränsad skolbakgrund. När detta trots allt sker måste vårdnadshavarna ge sitt samtycke och inte bara informeras, som fallet är eller som det sägs i det aktuella lagförslaget; kom en utredning från om dessa elever. Andra stödformer bör övervägas i stället för förlängd skolplikt, till exempel sommarskola, komplementär skola, lovskola, förlängd skolgång och så vidare. I finns en rik flora av komplementära skolor, det vill säga skolor som satts upp av etniska föreningar och föräldrar där man hjälper barnen med utveckling i svenska, modersmål, kultur med mera. Det är någonting som givetvis bör tas till vara. När det gäller nyanlända elever finns en annan stor utmaning som och många andra kommuner brottas med, nämligen skolsegregationen. Det finns stora klyftor beträffande prestation och även etnisk sammansättning mellan skolorna i . Vi har stadsdelar i där andelen elever med utländsk bakgrund är . Vi har stadsdelar där andelen elever med utländsk bakgrund är . Vi har skolor i där måluppfyllelsen är . Vi har skolor där måluppfyllelsen ligger eller kanske ännu lägre. Vi har alltså stora klyftor mellan skolorna inte bara gällande socioekonomisk bakgrund utan också gällande elevernas migrationsstatus och prestationer. Frågan är vad vi ska göra åt detta och vem som ska göra det. I finns ingen samlad antisegregationspolicy när det gäller skolan. Det enda som finns är valfriheten, det vill säga vi låter marknaden och individuella integrationsinitiativ åtgärda det som har skapats genom social fördelningspolitik och liknande. Detta är ett stort problem. Det vi erbjuder skolorna är ibland lite pengar och superpedagoger – tio superpedagoger ska ut och försöka hjälpa skolorna att bli bättre. Jag vet att åtminstone en av de skolor som fått en superpedagog numera har lagts ned. Det är lovvärda initiativ, men det räcker inte på långa vägar. Vad ska vi göra åt detta? Det finns några få bra svar på den frågan. Det finns många dåliga svar på den frågan. Det allra sämsta svaret är att vi inte kan göra någonting, att skolsegregationens effekter är en naturkraft som finns där och att vi bara kan lägga oss platta och gråta över vårt öde. Det kan göras saker och ting. När det gäller skolorna skulle man kunna arbeta med höga förväntningar, med pedagogiska förändringar, till exempel att ett antal lärare följer elever genom hela skolan. Men då invänder många lärare från mångkulturella skolor: Det går inte, för våra elever byts ut ganska ofta. De elever vi har i årskurs 3 är inte kvar när de kommer i årskurs 5. bort vår skola därför att det är många invandrare här, inte därför att det är en dålig skola. Segregationen påverkar inte bara prestationer utan också elevernas självuppfattning, deras identitet och hur de ser på sin plats i och . Skolorna kan arbeta inifrån. Lokalsamhället kan arbeta med att tillhandahålla stödjande strukturer i närsamhället. Det handlar inte bara om skolor. Det handlar om vad som händer runt omkring med olika typer av föreningar, med idrottslivet, kulturlivet och liknande. Det handlar mycket om samverkan med föräldrar. Det handlar till exempel om att förlägga attraktiva profiler till mångkulturella skolor så att man lockar en del elever från andra stadsdelar och behåller sina egna elever. Avslutningsvis vill jag säga någonting om valfriheten, för det är många som pekar på valfriheten som den stora boven i dramat när det gäller mångkulturella skolors möjlighet till utveckling. De ser: Eleverna väljer bort vår skola, inte för att vi är dåliga utan för att valfriheten och boendesegregationen har ingått en ohelig allians. Då väljer man bort det som uppfattas vara stigmatiserande. Det är många invandrare, med allt vad det har kommit att innebära i den offentliga debatten. Det kommer fler och fler rapporter om att valfriheten som helhet har förvärrat den redan befintliga segregationen i landet. Men jag, som har forskat och skrivit flera böcker om valfriheten i och i andra länder, menar att vi kan bedöma effekterna av valfriheten först när vi går ned på lokal nivå och kollar hur det fungerar när det kommer till den demografiska, sociala och etniska verklighet som råder i olika kommuner, stadsdelar eller bostadsområden. Det stora problemet med valfriheten är den policy som skapades för ett helt annat samhälle och hade helt andra förväntningar. De som skapade den här politiken 1991–1992 hade nog inte ens i sina vildaste drömmar kunnat föreställa sig att den skulle utvecklas i den riktning som den har kommit att utvecklas. Politiken skapades för att ge möjligheter för skolor som skulle utveckla alternativ pedagogik, och sedan skulle detta implementeras i den kommunala skolan. Den första chocken kom när muslimska friskolor började öppna. Det var inte det vi hade tänkt oss. Den andra chocken kommer när friskolor går från att vara ett komplement, en Reggio Emilia-experimenterande verksamhet, till att bli en veritabel konkurrent till den kommunala skolan. Den tredje chocken kommer när kommunala skolor knuffas ut på marknaden; då ska de konkurrera med varandra, men de har ju samma huvudman. Den fjärde chocken kommer när vinstdrivande bolag börjar ta ut pengar. Det var inte det vi hade tänkt oss. Frågan är: Finns det någonting vi skulle kunna göra här? När man går ned på lokal nivå och tänker sig att man skulle kunna begränsa valfriheten här: Det går ju inte, även om vi ser att det har negativa effekter. Det är en fråga som ligger på nationell nivå. En fråga har gällt vinstuttaget. Jag menar att vinstuttaget ska vara kvar. Det är saker som man utvecklar, de här tankarna, kanske efter att man har slutat med kommissionen. Jag menar att det ska vara kvar, men någonstans är frågan: Ska det vara , eller vad det nu är?