urf · H0A5URF2 · 2013-02-26 00:00:00 — Detta framstår vid en första anblick som något överraskande med hänsyn till vad som uttalas i utredningen om intern styrning och kontroll för myndigheter. Där anges bl.a. följande.27 I enlighet med ESV:s föreskrifter till 2 § internrevisionsförordningen ska internrevisionen bedriva en organisatoriskt och, i förhållande till den verksamhet som granskas, även en i övrigt oberoende gransknings- och rådgivningsverksamhet. För att säkra kraven på objektivitet, oberoende och integritet ska internrevisionen vara fristående från den operativa verksamheten och administrativt placerad direkt under myndighetens 26Se bl.a. framst. 2009/10:RS6 s. 22 och bet. 2009/10:KU9 s. 9. 27Utredningar från , 2008/09:URF 4 s. 40. 9 NÅGOT OM INTERNREVISIONENS PLACERING I ORGANISATIONEN 2012/13:URF2 Med det sistnämnda avses att internrevisionen måste ha en plats i organisationen och placeras under den högste chefen. Den fråga som utredningen därför valt att i korthet behandla är om det finns skäl för att behålla den nuvarande placeringen, eller om tjänsten i stället bör vara placerad direkt under riksdagsdirektören. Undersökningen i denna del har visat att internrevision i praktiken utförs av en upphandlad revisionsfirma, som rapporterar sina iakttagelser och rekommendationer direkt till riksdagsdirektören eller riksdagsstyrelsen, beroende på vad frågan gäller. Tjänsten som internrevisionsansvarig innebär därför i praktiken endast i begränsade delar utövande av ett faktiskt ansvar för granskning, även om sådana aktiviteter kan förekomma. Det huvudsakliga innehållet i tjänsten synes bestå i att vara kontaktperson för de externa revisorerna och därutöver att lämna vissa anvisningar och uppdrag till revisorerna. Ur utredningens synvinkel framstår detta som en rimlig lösning, då det med hänsyn till omfattande och komplexa verksamhet torde vara en övermäktig uppgift för en ensam tjänsteman att utföra den granskning som internrevisionen förutsätts göra. Placeringen av den internrevisionsansvariga riskerar därför i ringa utsträckning att påverka den i praktiken externa internrevisionens oavhängighet och möjligheter att utföra en opartisk granskning av förvaltningen. Den befintliga placeringen kan dessutom vara motiverad av storlek och riksdagsdirektörens behov av att begränsa kretsen av direkt underställda personer. Sammantaget finner utredningen därför inte att det finns tillräckliga skäl för att föreslå en förändring av den internrevisionsansvariga tjänstemannens placering i organisationen. Om väljer att låta internrevisionen utföras av personal som är anställd i myndigheten bör dock en sådan ändring tas under förnyat övervägande. 10 Framställningar till om lagstiftningen på det ekonomiadministrativa området Som en fristående del av sitt uppdrag ska utredningen enligt direktiven överväga om det finns anledning att ändra framställningsrätten för riksdagsstyrelsen till för att underlätta eventuella framtida lagändringar inom det ekonomiadministrativa området för , ombudsmän och . I lagen (2006:999) med ekonomiadministrativa bestämmelser m.m. för , ombudsmän och (REA- lagen) och föreskrifter till denna lag regleras ekonomiadministrationen m.m. inom riksdagsområdet. Lagen innehåller således bestämmelser om bl.a. anslagsvillkor, kapitalförsörjning, donationer, redovisning och revision. Enligt 46 § får riksdagsstyrelsen meddela de föreskrifter som behövs för tillämpningen av lagen. Innan styrelsen beslutar om sådana föreskrifter ska den samråda med berörda myndigheter. Bakgrunden till frågeställningen om en utökad framställningsrätt på det ekonomiadministrativa området är att riksdagsstyrelsens rätt att göra framställningar hos inte omfattar framställningar om ändringar i REA- lagen. Av 3 kap. 8 § riksdagsordningen och dess tilläggsbestämmelser följer att riksdagsstyrelsen får göra framställningar hos i frågor som rör styrelsens kompetens, organisation, personal eller verksamhetsformer. Framställningar till får också göras i frågor som gäller riksdagsarbetets bedrivande eller i andra frågor som hör till styrelsens handläggning. Styrelsen får också göra framställningar i frågor som gäller och dess organ, om framställningarna grundar sig på förslag från utredningar som styrelsen har tillsatt på uppdrag. Någon bestämmelse som uttryckligen möjliggör framställningar på det ekonomiadministrativa området finns således inte. Att ha ett bemyndigande att meddela föreskrifter men sakna en möjlighet att ta initiativ till ändringar i regelverket framstår ur utredningens perspektiv som en anomali. Det naturliga är enligt utredningens uppfattning att det med föreskriftsrätten bör följa en rätt att göra framställningar om lagändringar. Det torde i och för sig finnas möjlighet för riksdagsstyrelsen att under hand uppmärksamma eller finansutskottet på att REA-lagen behöver ses över eller ändras. Enligt utredningens uppfattning är detta dock inte en hållbar lösning. För det första bör sådana underhandsinitiativ av öppenhetsskäl undvikas i möjligaste mån, eftersom skälen för framställan och den verkliga initiativtagaren inte klart framgår. Därutöver kan det inte uteslutas att utskottens övriga arbete medför att framställningar om REA-lagen inte 10 FRAMSTÄLLNINGAR TILL OM LAGSTIFTNINGEN PÅ DET EKONOMIADMINISTRATIVA OMRÅDET prioriteras och handläggs skyndsamt i den utsträckning som arbetet enligt och övriga berörda myndigheter kräver. Det kan vidare konstateras att en framställningsrätt av det här slaget ligger i linje med den framställningsrätt som riksdagsstyrelsen redan har enligt riksdagsordningen. Frågor inom det ekonomiadministrativa området har en stor påverkan på organisation och verksamhetsformer, områden som alltså omfattas av den befintliga framställningsrätten. Det finns således beaktansvärda skäl som talar för att riksdagsstyrelsen bör få en framställningsrätt i frågor som rör den ekonomiadministrativa lagstiftningen, dvs. framför allt REA-lagen. Utredningen kan i princip inte finna några motstående intressen som bör medföra en annan bedömning. Däremot bör sådana framställningar, liksom dagens utfärdande av föreskrifter, naturligtvis föregås av ett formellt samråd med ombudsmän och . Enligtd tjänstemännen inom är samrådet och samarbetet inför utfärdande av föreskrifter med stöd av REA- lagen välfungerande och konstruktivt, vilket talar för att en samrådsskyldighet inför framställningar om ändringar i REA-lagen kan väntas medföra ett reellt inflytande för övriga berörda myndigheter. Sammanfattningsvis föreslår utredningen därför att riksdagsstyrelsen ska få en möjlighet att göra framställningar om lagändringar inom det ekonomiadministrativa området. Framställningsrätten bör dock inte kopplas enbart till REA-lagen, eftersom denna lag kan komma att ersättas eller kompletteras med lagstiftning av motsvarande innehåll. Ordalydelsen bör därför vara neutralt hållen. Enligt utredningen uppfattning bör denna framställningsrätt av systematiska och principiella skäl följa av riksdagsordningen och framgå i eller i anslutning till 3 kap. 8 § riksdagsordningen. Bestämmelsen kan förslagsvis ha följande lydelse: Riksdagsstyrelsen får göra framställningar hos i frågor som gäller den ekonomiadministrativa lagstiftningen för , ombudsmän och . Innan riksdagsstyrelsen gör en sådan framställning ska berörda myndigheter ges tillfälle att yttra sig. Utredningen föreslår att frågan om bestämmelsens exakta utformning liksom dess placering i riksdagsordningen behandlas inom ramen för den pågående utredningen om en översyn av riksdagsordningen, som enligt sina direktiv även kan aktualisera och överväga andra frågeställningar som regleras i riksdagsordningen än de som specificeras i direktiven.