rfr · H00WRFR16 · 2013-09-04 00:00:00 — Enligt sammanställningen av enkätsvaren i rapporten går det inte att utläsa några större skillnader rörande synen på kunskapsinhämtning mellan kommunala och fristående skolor eller mellan små och stora skolor. Det verkar finnas ett mycket allmänt utbrett behov av att förbättra detta område. Jag tror att om man lägger mer fokus på detta från de fristående skolorna kan vi på ett bra sätt bidra till att förbättra kunskapsinhämtning och ta till oss nya rön i forskningen. Fristående skolor har ofta kortare beslutsvägar. Lärare eller skolledare som kanske vill pröva nya arbetssätt och metoder eller genomföra det kan göra det med lite kortare vägar. Fristående skolor är ofta mindre enheter och har kanske lättare att få med sig hela personalen i förändringsarbete. Å andra sidan kan det vara så att man har en mindre administrativ organisation om man är mindre och därför har svårare att få en övergripande hjälp i det. Men fristående skolor har också enligt statistiken en väsentligt yngre lärarkår, och kanske är det så att lärarna är mer förändringsbenägna och benägna att ta till sig nya rön. Det vet jag inte säkert, men det kan vara så. Framför allt samlas ofta fristående skolor kring en särskild metod, en pedagogik eller ett synsätt på lärandet eller en annan gemensam linje för undervisningen som kan bidra till att man kanske har ett öppnare sinne för nya rön. Vi tror också att skolledaren är en nyckelperson i detta arbete. Det är skolledaren som måste skapa ett klimat som ger personalen möjligheter att ta del av ny forskning, att implementera den i verksamheten och att sprida den och skapa ett klimat på en arbetsplats där det är tillåtet att försöka och faktiskt också tillåtet att ibland misslyckas och uppmuntra till försök igen. På det sättet kan man stärka utvecklingen och använda nya arbetssätt och metoder i skolan. Jag tror att vi kan bidra på många olika sätt tillsammans med andra parter och aktörer för att ge större utrymme i verksamheterna och stötta skolledare till att i sin tur stötta personal. Det är ett otroligt viktigt område för att kunna höja kvaliteten i skolan och i undervisningen. Rapporten visar att många lärare inte känner att de har förutsättningarna i sin yrkessituation för kunskapsinhämtning och implementering av kunskap. Därför tror jag att det måste ske riktiga förändringar och en tydligt ökad ambition om något ska ändras på riktigt. Vi är gärna med i det fortsatta samtalet och arbetet så att vi får till detta på riktigt efter att ni har tagit fram denna intressanta rapport. , : Tack för presentationen av en bra och intressant studie! Vi tycker att den gav en värdefull överblick över diskussionen på det här området. Den visar också att man måste närma sig den här frågan på ett kvalificerat sätt. Den visade också att det är många av de här målgrupperna som hittar till . Det är något som vi gärna vill bygga vidare på. Frågan är: Hur kan arbetet med att ta till vara ny kunskap i skolan förbättras? Vi har en hel del erfarenheter utifrån vårt forskningsspridningsuppdrag. Sedan behöver självklart även andra miljöer utvecklas och stärkas, dels skolorna, dels den utbildningsvetenskapliga forskningen. har arbetat med forskningsspridningsuppdraget sedan myndigheten ombildades . Just nu är vår bild att det finns ett mycket stort intresse att arbeta utifrån forskning. Den nya skrivningen i skollagen om att utbildningen ska vila på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet har dragit i gång en stor diskussion och ett stort intresse. Många arbetar med detta. Man öppnar till exempel för formaliserade kollegiala samtal, och man öppnar klassrummet, och detta stöds av skolhuvudmän och rektorer. Detta tycker vi är väldigt positivt. Sedan gäller det naturligtvis att få arbetet att vara mer stabilt och långsiktigt och inte bara ett tillfälligt intresse. Detta försöker vi stödja på olika sätt. Vad gör vi då inom vårt forskningsspridningsuppdrag? Vi har en webbplats med ambitionen att ta ett samlat grepp över spridningen av forskningsresultat. Där finns det artiklar, rapporter, konferensbidrag med mera. Vi har också en publikationsserie som heter Forskning för skolan, som också är väldigt efterfrågad. Där ger vi ut kunskapsöversikter inom efterfrågade områden. Vi arbetar nu också med en utvecklingsinsats som heter Forskning lyfter. Vi håller på med åtta konferenser och filminspelningar med mera där vi tar upp detta med vetenskaplig grund. Det finns som sagt också ett stort intresse för det. Vi samarbetar med andra skolmyndigheter och med . Vi gör alltså en hel del. Det är glädjande att studien visar att lärare har som sin främsta kanal och har hittat till oss när det gäller att jobba med forskning. Det är viktigt att man utvecklar detta vidare. Hur går vi då till väga? Vi försöker jobba så nära målgrupperna som vi kan. Det handlar om att höra vad det finns för behov och undersöka vad som finns på forskningsområdet och sedan försöka paketera innehållet så att det ska få bästa möjliga mottaglighet. Ett problem vi ofta stöter på är att det inte finns forskning som täcker de frågeställningar som finns i verksamheterna. Detta kan naturligtvis minska intresset. Andra utmaningar som också visades i rapporten handlar om brist på tid, att det kan finas väldigt mycket information och att forskningen också ger olika svar. Vad tror vi då att man kan göra ännu mer av? Utifrån våra erfarenheter kan vi ta fram några punkter. Det finns som sagt inte alltid tillgång till praxisrelevant forskning. Det är därför viktigt att stödja att det i större utsträckning kan komma fram, och det är också viktigt att man kopplar detta till skolutveckling. Vi tror också att det är viktigt att ytterligare stärka kulturen att jobba forskningsbaserat. Vi skulle kunna jobba mer med att skapa nätverk och anordna seminarieserier, och huvudmän och rektorer har också en väldigt viktig roll. Det kollegiala lärandet behöver stärkas. Sedan ser vi att det finns ett behov av ännu fler kunskapsöversikter. Vi ser också att målgruppsanpassning och att presentera forskning på ett intresseväckande sätt inte ska underskattas. Det är viktigt att det man sprider håller hög kvalitet och att produkterna är kvalitetssäkrade av vetenskapssamhället, liksom att man på en myndighet som vår också har hög kompetens i att återge forskningen också på ett nyanserat sätt. Forskningen ger sällan enkla svar utan är komplex. Forskare är inte eniga. Det vi ska göra är att försöka informera om den, så att den kvalificerade läraren själv kan jobba vidare utifrån forskningens resultat. I rapporten handlar det mycket om att sprida ny kunskap. Självklart behöver arbetssätt omprövas, och det är viktigt att man tar till vara ny kunskap. Allra viktigast är dock att sprida den bästa tillgängliga kunskapen, inte att den är ny i sig själv. Det kan finnas en risk att man inför saker lite för snabbt och för oprövat. Att trygga lärare i vetskapen om att det här området kräver en kvalificerad diskussion tror vi är väldigt viktigt. skulle jag vilja säga att det på det här området också är viktigt att ta till vara internationella erfarenheter. Vi är inte ensamma om diskussionen om vikten av att skapa goda miljöer för forskningsanknytning och att jobba mer med forskning. I nordiskt samarbete som vi deltar i finns erfarenheter som är gemensamma i och med att vi söker praxisnära forskning. Det finns också många gemensamma erfarenheter inom . Vi är representerade i till exempel , och där kan vi se att många länder diskuterar på samma sätt om kulturer, om skolutveckling och om evidensbegreppet. Man väljer olika modeller. är det forskningsprogram, ibland skolutveckling och ibland institut som jobbar med kunskapsöversikter. Detta är det också viktigt att man tittar mer på. Ordföranden: Då tackar vi , överdirektör på . Vi bryter för lunch , och efter lunchpausen kommer vi att få ytterligare fyra kommentarer. Därefter kommer ledamöterna i utskottet att få möjlighet att ställa frågor. Ordföranden: Då har klockan slagit tolv, och vi återupptar utbildningsutskottets utfrågning om hur ny kunskap kommer till användning i skolan. Som grund för dagens utfrågning har vi utbildningsutskottets rapport kan ny kunskap komma till bättre användning i skolan som blir offentliggjord , och vi har fått ett flertal kommentarer. Till nya tv-tittare kan jag säga att ni har missat en första intressant del, men den kommer att gå i repris. kommer vi att gå vidare med ytterligare några kommentarer på den här rapporten innan vi öppnar för frågor från ledamöterna i utbildningsutskottet. Turen har kommit till Skolledarförbunds förbundsordförande . , : Tack, herr ordförande och ledamöter i utbildningsutskottet! Först vill jag tacka för inbjudan och för en utmärkt rapport. Vi tycker att den var fantastiskt bra och intressant och tankeväckande på många sätt. Den är viktig därför att den lyfter en av de kanske mer grundläggande frågorna i skolan. Vi ser ju att kunskap och förändring i skolan måste utgå från behoven. Vi tror att vi kan göra skillnad. Vi tror att skolan kan förbättra sitt resultat, om man tittar på vilka behov skolan har i förändringen. Man måste bygga en organisation som har en bättre behovsanalys och en utveckling för att förbättra och som inte alltid bygger på traditionen. Självklart måste man beforska de grundläggande ämneskunskaperna och deras utveckling, men man måste även titta på andra områden. Det gäller att hitta en mer formell struktur och organisation som kan leva , som inte är personberoende utan strukturell och finns i skolan. Vi behöver en ökad vetenskaplig kompetens i skolan. Vi behöver ha ett bättre möte för alla skolor, för när vi pratar vetenskaplig grund menar vi att det är läraren och skolledaren på skolan som måste in i dialogen med vetenskapen i sitt praktiska arbete. Denna dialog måste professionen föra och inte bara bli informerad om. Det är delaktigheten, dialogen och att prova metoden återkommande som gör förändringen. Det måste ske formaliserat, och det ska jag komma tillbaka till. Vi ser också att tidsaspekten är väldigt viktig. Vi hörde tidigare SKL säga att det tar att implementera ett nytt forskningsrön. Vi vill säga att det tar kanske innan man får en resultatförändring som är hållbar i en skola. Den tiden måste ges till skolledare och lärare för att jobba med att vända ett resultat till mer positiv utveckling. Sedan har vi en viktig punkt till er politiker. Skolan måste professionalisera sig i sin grund. Vi måste som skolledare och lärare bättre kunna ta till oss vetenskapliga rön och vetenskapliga resultat. Men vi måste ha det ansvaret, och politikerna måste så att säga tillåta att det är professionens ansvar. Ideologin får aldrig intervenera i kunskapen och professionaliseringen. När det gäller nya rön och nya kunskaper, det som vi kallar svaret på hur- frågan, alltså, hur ska vi göra, handlar det väldigt mycket om träning. Granskning och inspektion i all ära – det behöver vi för en likvärdighet, men det löser inte problemen . Vi måste få utveckling till stånd. Vi måste få de lärare, de skolledare som blir granskade och inspekterade och som får kritik att känna sig viktiga i frågan om hur vi ska göra. Det finns mycket i forskningen om hur man ska arbeta metodiskt med en språkinlärning i tvåspråkiga miljöer, när det gäller mattedidaktik och annat. Men det är läraren och skolledaren på respektive skola som måste involveras i samtalet, i dialogen med lärosätena, akademierna om hur vi gör och sedan få prova sina me- toder och komma tillbaka i ett dialogsamtal: Är det här hållbart? Är det rätt väg? Det finns goda exempel i där skolor har börjat med ett systematiskt samarbete med akademierna när det gäller att vända resultaten, där vi ser att där lärarna organiserar sig i arbetslag tillsammans med skolledarna och har ett bra bollplank i ett lärosäte, en akademi, där når man också en stark resultatutveckling. Ledningens engagemang och stöd har en oerhört stor betydelse. Det visar inte minst rapporten. Rektors vision och rektors sätt att se på forskningen och implementera den har en helt avgörande betydelse för hur skolan reagerar som organisation. Det gäller allt utvecklingsarbete. En lärare gör stora innovationer i klassrummet, men för skolan som helhet handlar det om ett tydligt och visionärt ledarskap som ser betydelsen av att ta till sig ny kunskap för att utveckla verksamheten. Det är klart att vi även här ser att det måste vara en stabilitet. På har vi en artikel om där en grundskola har bytt rektorer – . Det går inte att få en förändring i resultatutveckling eller stabilitet om man byter skolledare så ofta. Man måste få skolledare att stanna. De kan gärna byta jobb men inte så ofta. Vi ser att det är mycket här som man måste ta till sig. Vi har en egen medlemsenkät som visar att var femte skolledare byter jobb . Den sista bilden jag vill ta upp handlar också om kunskapsimplementeringen. Det bör ingå i vardagen, och det är viktigt att alla nivåer känner sitt ansvar i detta. Här tycker vi att rapporten visar på tre ansvarsnivåer, nämligen staten, huvudmannen och skolan, och vi tycker att det är en väldigt bra definition att man går in och tittar på de olika ansvarsområdena, till exempel staten när det gäller myndighetsutövningen via inspektion och men också lärarutbildningen. Här vill vi säga att vi tror att en grundläggande del i statens ansvar för lärarutbildningen är att göra den mer forskningsanknuten, att läraren som blir examinerad inte är färdig i sin profession utan kan fördjupa sig i en vidare karriär motsvarande karriärlärarsystemet men med en djupare kompetens, kanske upp till masternivå – varför inte? Vi ser också att där man organiserar skolan i strukturella arbetslag, där får man också ett kollegialt lärande. I framgångsrika skolor som lyckas med att vända resultatet, som knyter an till forskningen, som får lärarna att beforska sin egen vardag och ta ansvar för den tillsammans med skolledningen, där har också lärarna en större benägenhet att sprida sin kompetens till kolleger, och det är denna kollegiala samverkan vi i ser som den starkaste utvecklingsmotorn i svensk skola. Om vi kan få professionsgruppen, lärare och skolledare, att tillsammans börja reflektera över sin vardag och beforska den med ett bra akademiskt stöd får vi också en stark kunskapsspridning i svensk skola, och vi får en skola som gör skillnad. Ordföranden: tackar , förbundsordförande för . Nästa kommentar kommer från , och det är kanslichef . , : Ordförande, ledamöter! Jag vill också börja med att tacka för utskottsinitiativet och för en bra rapport. Detta handlar om många frågor som vi i har drivit , då vi lanserade Pedagogiska magasinet som är vår tidskrift och en mötesplats mellan forskning och praktik, helt i linje med vad som skrivs i rapporten. Hur kan ny kunskap komma till bättre användning i skolan? Det är dagens rubrik. Men låt mig retoriskt i stället ge frågan en ny formulering: Hur kan ny kunskap komma till bättre användning i utbildningsutskott? Anledningen till att jag gör det är att svaren egentligen är ganska lika. Skolan är ingen likriktad och enhetlig organisation, lika lite som utbildningsutskottet är det. Skolan är största arbetsplats och består av en stor mängd individer, precis som ni ledamöter är individer med skilda förutsättningar, skilda värderingar och skilda intressen. Ledamöterna och lärarna är, beroende på förutsättningarna, olika intresserade av ny kunskap. Även där intresset finns är möjligheterna, viljan och/eller förmågan att nyttja ny kunskap olika. Som flera har pratat om står det i sammanfattningen att det i första hand är användarnas subjektiva uppfattningar som avgör hur ny kunskap tas emot. Metoderna och möjligheterna till framgång är egentligen ändå ganska lika. Jag ska inte driva den retoriska liknelsen längre, det vore att slösa med tid. Men det är ändå intressant att tänka på, och jag vill att ni låter tanken ligga kvar när jag nu fortsätter diskussionen om lärarna och skolledarna. Vad krävs för att ny kunskap ska komma till bättre användning? Mitt första och enklaste och övertydligaste svar är tid. Tid att planera och utvärdera undervisning, tid att ta del av ny kunskap och tid att kunna utveckla ny kunskap. Det kan låta enkelspårigt och som facklig retorik, men faktum är att det som visas tydligt i den här rapporten är bristen på tid. av lärarna tar del av ny forskning som kan vara till nytta i arbetet, men enligt rapporten anser lika många att de inte får tillräckligt med tid till att föra in ny kunskap från forskning i sitt arbete. Bland skolledarna är det nästan en lika stor andel som anser det. Den arbetsgrupp på som arbetar med frågan om en minskad administration för lärare konstaterar i en departementsskrivelse att lärares arbetsuppgifter har ökat . Bilden bekräftas också av referensgrupperna och deltagarna vid skolbesöken. Ökningen handlar bland annat om fler uppgifter kopplade till dokumentation och till uppföljning och utvärdering av elevernas kunskapsutveckling. Det handlar alltså om mer av betyg, nationella prov, skriftliga individuella utvecklingsplaner och så vidare. Det finns många beslut som är fattade på riksnivå som har gett lärare nya arbetsuppgifter som tar av lärares tid, även om det nu verkar som om en del av dessa uppgifter håller på att tas tillbaka. Här kan ni som rikspolitiker på alla nivåer bidra. Låt mig ta ett exempel som går åt för en lärare i årskurs 6 att genomföra de nationella proven. Bara genomförandet tar i det närmaste all undervisningstid i två hela veckor. Därtill kommer tid för för- och efterarbeten. Som läraren uttryckte det i : Den här terminen har jag rättat 588 nationella prov, så det känns som om jag inte har gjort mycket annat den här terminen än att sitta framför en dator och mata in resultaten. Tiden är en kritisk faktor, och utan rimliga förutsättningar att göra ett bra arbete kan vi inte förvänta oss att lärare ska kunna klara av alla de förväntningar som ställs. Det är som att förvänta sig att glaset alltid går att fylla på lite till och att det aldrig ska rinna över. Men för lärarna har det faktiskt gjort det. Det har runnit över. En annan del som jag vill betona i rapporten handlar om lärares kompetensutveckling. Någon var inne på det tidigare. Mer än varannan lärare anger att de inte har deltagit i någon kompetensutveckling. Det är en skrämmande siffra som måste leda till eftertanke. Lärarens kompetensutveckling är extremt eftersatt och som det står i rapporten: På många skolor, såväl i som i andra länder, har lärares fortbildning främst formen av punktvisa utvecklingsinsatser vid workshopar, seminarier och konferenser. Denna utveckling kan möjligen hänga samman med att man främst kommit att investera i externa utbildningar snarare än i att få till stånd ett kollegialt lärarsamarbete när det gäller användningen av ny kunskap. Alltså: Vi lärare går på kurs i stället för att utveckla oss själva och vår undervisning. Egentligen borde vi utveckla oss själva och vår undervisning och gå på kurs för att få inspiration och kunskap till vårt utvecklingsarbete. Vi vet att enstaka insatser sällan leder till långsiktiga förändringar. Vi måste bygga organisationer som är lärande, som utvecklar kunskaper och där lärare får möjlighet att bryta sina kunskaper sinsemellan. Det handlar om lärare som coachar, kollegial samverkan och lärande på olika sätt. Vi måste i bygga en långsiktigt hållbar kompetensutveckling för landets alla lärare. Naturligtvis är ledarskapet helt avgörande i denna fråga, och då menar jag ledarskapet på alla nivåer – politiker, huvudmän, skolledare. Vi behöver politiker som litar på professionen i deras arbete, politiker som inte fyller lärares vardag med olika matriser som ska fyllas i för till exempel åtgärdsprogram och skriftliga omdömen. Vi behöver huvudmän som ger förutsättningar att genomföra uppdraget och inte skickar med nya pålagor till skolorna, och vi behöver skolledare som har möjlighet att arbeta med skolans utveckling och det pedagogiska arbetet. alla över 6 000 skolledarmedlemmmar är tydliga med att de behöver för att hinna med att leda det pedagogiska arbetet. De vill hinna med det uppdraget. Men de hinner inte. De är oftast fast i byråkrati och ekonomi. Det gör att det pedagogiska ledarskapet får stryka på foten. Det handlar alltså även här om tid. Jag skulle också vilja problematisera kring att ta till sig ny kunskap. I har man ett skolforskningsinstitut, NFER, . Det är ett institut som har en lång tradition av att arbeta med forskning i samarbete med skolor. När de började och tog kontakt med lärare och skolor var lärarna inte särskilt intresserade av vad forskningen hade kommit fram till, och de hade inte alls lust att lägga värdefull tid på att läsa några forskningsöversikter. Anledningen var inte att de trodde att forskningen var dålig utan att de tyckte att deras egen skola var unik och att deras elever var så speciella att resultaten inte kunde användas i deras verksamhet. Men när NFER började ställa frågan om skolorna ville vara med och delta i forskningsprojekt, vara en aktiv del, då fick de plötsligt ett helt annat gensvar. Många lärare ville lägga ned både tid och kraft på att sätta sig in i ett helt nytt område och genomföra forskningsprojekt i hjärtat av verksamheten, ute på skolorna. Vad blev då resultaten? När lärarna och skolledarna hade engagerat sig på den egna skolan började de självklart också intressera sig för annan forskning. Delaktighet var nyckeln till intresset. Jag tror att hur mycket forskning vi än sprider över landet och hur många lättillgängliga översikter vi än producerar så löser det inte enbart dagens frågeställning. Lärare och skolledare måste få vara med och delta i arbetet på riktigt. Det är den grundläggande lösningen. Därför är också mycket glada åt de satsningar som gjorts på forskarskolor för verksamma lärare. Det är en framtidssatsning och en satsning som vi tycker borde permanentas om verkligen menar allvar med att all utbildning ska vila på vetenskap och beprövad erfarenhet. Det första steget, visar rapporten, mot att vilja använda ny kunskap är att definiera ett utvecklingsbehov. Det kräver tid för utvärdering av och reflektion över den undervisning som bedrivs. När utvecklingsbehovet är definierat och frågeställningarna formulerade krävs tid för att söka och utveckla ny kunskap. När den kunskapen är funnen eller utvecklad krävs tid för att omsätta den i daglig praktik i undervisningen. I rapporten finns det en bild av som visar att det är först när utbildning om till exempel nya undervisningsmetoder kombineras med handledning och återkoppling i den egna yrkesmiljön som man kan se att nästan alla började använda de nya kunskaperna. Det gäller att ta sig från att ha kännedom över att ha kunskap via färdighet till att verkligen använda den nya kunskapen i daglig praktik i undervisningen. Detta kräver tid, kunskap, systematik och tålamod. Frågan blir då: Finns i skolan ? Fullföljs hela den nödvändiga utveckling som krävs för att ny kunskap ska komma till användning i skolan, från problemformulerande till daglig praktik i undervisningen? Tyvärr är svaret på bägge dessa frågor nej. Skolan är en kunskapsorganisation, och en sådan kan bara växa om den tillförs ny kunskap. Vi måste därför börja behandla skolan på det sättet. Jag vill knyta ihop inledningen där jag kopplade till utbildningsutskottet med vad vi är med om här . har , helt i enlighet med rapport, definierat ett problem, beställt en rapport och kommunicerar och problematiserar rapporten med aktörer inom skolan, helt enligt beskrivningen av hur det ska gå till. Men vad är det då som återstår? Jo, det viktigaste enligt rapporten är implementeringen av den nya kunskapen, det vill säga omsättningen av den nya kunskapen i praktiskt vardagsarbete. Vad vill då att ni som politiker ska göra konkret både på riksnivå, och – nu tittar jag på och på – på kommun- och arbetsgivarnivå för att komma fram till det som handlar om rapportens slutsatser? Jag har sex punkter.