mot · H102MJ3 · 2013-10-09 00:00:00 — med anledning av prop. 2012/13:191 En hållbar rovdjurspolitik Rovdjurens roll i ekosystemen4 Övergripande mål för rovdjurspolitiken5 Mål för rovdjurens bevarandestatus6 Gynnsam bevarandestatus förutsätter långsiktig livskraft6 Gynnsam bevarandestatus bör fastställas av Naturvårdsverket7 Gynnsam bevarandestatus ska inte baseras på felskrivningar9 Enstaka kringvandrande djur definierar inte aktuell utbredning9 Minskad inavel i vargstammen10 Förvaltning av stora rovdjur med jakt12 Jakt ska inriktas på att förhindra eller förebygga skador12 Den regionala förvaltningen av rovdjur13 Miljöorganisationernas möjlighet att överklaga jaktbeslut13 Ersättningar för viltskador och skadeförebyggande åtgärder14 avslår proposition 2012/13:191 En hållbar rovdjurspolitik. beslutar att det övergripande målet för rovdjurspolitiken är att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn ska uppnå och långsiktigt bibehålla gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet, som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att en förutsättning för en gynnsam bevarandestatus är att populationen är långsiktigt livskraftig, dvs. att den har en genetiskt effektiv populationsstorlek om minst 500. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att LCIE-kriterierna behöver ses över så att de överensstämmer med artikel 17-kriterierna och intentionerna i art- och habitatdirektivet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att uppdra åt att fastställa referensvärden för en gynnsam bevarandestatus. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att om det finns tillräckligt god konnektivitet mellan länderna så kan en gynnsam bevarandestatus för en art uppnås genom att , och hyser en sammanhängande, långsiktigt livskraftig population av arten. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att arters populationsstorlek vid EU-inträde bör uppskattas utifrån tillgängliga data och inte baseras på felskrivningar. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att en populations aktuella utbredningsområde inte omfattar de enstaka kringvandrande djur som hamnar utanför den aktuella utbredningen av stationära djur. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om ett mål för inavelsnivån för vargstammen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om vargförekomst i renskötselområdet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att ytterligare utreda frågan om toleransnivåer för rennäringen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att jakt på stora rovdjur ska inriktas på att förhindra eller förebygga skador, inte på att minska koncentration av rovdjur i områden med tätare stammar. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om skyddsjakt. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om licensjakt. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om delegering av jaktbeslut. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att säkerställa miljöorganisationers möjligheter att överklaga till domstol i enlighet med våra unionsrättsliga och internationella åtaganden. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att se över viltförvaltningsdelegationernas beslutskompetens, ansvar och arbetsuppgifter. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om ersättningar för viltskador och åtgärder för att förebygga viltskador. De allra flesta svenskar, också i rovdjurslänen, har en positiv inställning till rovdjuren. Regeringens politik har dock bidragit till att öka polariseringen i rovdjursfrågan. presenterade sitt betänkande. Där hade företrädare för rennäringen, lantbruket, jägarna och naturvården – som inte sällan har helt olika ingångar i vargfrågan – enats om en gemensam åsiktsförklaring. I denna kompromiss ställer sig företrädarna bakom såväl att vargen ska ha gynnsam bevarandestatus utifrån vetenskapligt grundade nivåer som att skyddsjakt är nödvändigt och viktigt för att minska skador och öka acceptansen för vargpolitiken. Utifrån detta lade utredaren fram en rad förslag, bl.a. att ska fatta beslut om gynnsam bevarandestatus utifrån tillgängliga underlag och riktlinjer från . – – lade regeringen fram sin rovdjursproposition. Där lägger regeringen fram helt egna siffror för gynnsam bevarandestatus som är väsentligt lägre än både vad tidigare föreslagit och vad rapporterat in till enligt art- och habitatdirektivet. Det är svårt att se som annat än en krigsförklaring mot det sköra samförstånd som byggts upp i . Den extremt korta beredningstiden efter kortslöt dessutom allt normalt remissförfarande, vilket är särskilt anmärkningsvärt i en så laddad fråga som denna. Denna forcering är möjligen begriplig om syftet är att kunna leverera ytterligare en vargjakt före valet, men annars är den obegriplig. Ska konflikterna i rovdjurspolitiken kunna minska är den här propositionen knappast till hjälp. Propositionen bör därför avslås och en ny rovdjurspolitik bör tas fram på vetenskaplig grund, med beaktande av arbete. Rovdjurens roll i ekosystemen Rovdjurens existens i ska inte enbart ses som överlevnad, utan rovdjuren måste även ges möjlighet att återfå något av sin ekologiska funktion i ekosystemet. Rovdjuren tillhör naturligt den svenska faunan och har, tills relativt , ingått som funktionella enheter i de ekologiska processer som formar de svenska ekosystemen. Som toppredator, högst i näringskedjan, har rovdjuren en reglerande effekt i hela ekosystemet, och det finns allt starkare stöd för att det behövs toppredatorer för att ekosystem ska kunna betraktas som funktionellt intakta. har vilt- och rovdjursförvaltningen tagit för lite hänsyn till rovdjurens reglerande roll i ekosystemet eftersom fokus legat på att förhindra att populationerna utrotas. Vartefter de stora rovdjuren återetableras krävs dock större fokus på att bevara dem inom ramen för en bredare ekosystemsansats. Ekologisk livskraft handlar om interaktionen mellan en art och dess omgivning. Vikten av att upprätthålla samspelet mellan arter har uppmärksammats alltmer inom den moderna viltforskningen, och slutsatsen är att det behövs långt större djurpopulationer för att upprätthålla ekologisk livskraft än att de enbart uppfyller kriterier för minsta livskraftiga population. För att en rovdjursart ska kunna återfå något av sin ekologiska funktion måste den även ha en så stor geografisk spridning som möjligt, varför små, fragmenterade populationer utspridda över stora områden är otillräckligt. Långsiktiga empiriska studier visar att samspelet mellan toppredatorer och deras bytesdjur påverkar en rad processer och andra arter på lägre nivåer i näringskedjan. Predationen som ekologisk process kan bidra till att upprätthålla viktiga ekosystemprocesser och artdiversitet främst genom rovdjurens påverkan på bytesdjuren. I har t.ex. ökningen av rovfåglar i de svenska kustområdena bidragit till att minska ökningen av skarv. Flera empiriska studier från främst visar att stora rovdjur har en nyckelfunktion i ekosystemen genom att ge upphov till s.k. kaskadeffekter. I områden där toppredatorer försvunnit finns exempel på att bytesdjuren ökat starkt och haft negativ påverkan på växtsamhällenas struktur under de perioder rovdjuren varit borta, vilket i nästa steg inverkat negativt på förekomsten av en rad andra däggdjur, fåglar och insekter. Förutom genom direkt predation kan stora rovdjur också påverka bytesdjurens dynamik genom att ändra deras beteendemönster, vilket även det leder till positiva kaskadeffekter i områden som befrias från ett tidigare hårt betestryck. Rovdjur påverkar också varandra genom konkurrens och predation. En konkurrenssituation mellan olika rovdjursarter kan innebära att tätheten eller förekomsten av en rovdjursart i vissa fall främst regleras av en annan rovdjursart snarare än av tillgång på bytesdjur. En minskning av toppredatorer i ett område kan leda till att förekomsten av mellanstora rovdjur ökar så markant att de senare tar över rollen som toppredatorer i området. Detta har betydelse för förvaltningen eftersom det får konsekvenser för de olika rovdjursstammarnas relativa storlek och utbredning, vilket i sin tur påverkar bytespopulationerna. I prederar t.ex. lodjur på räv, och sannolikt råder födokonkurrens mellan räv och lodjur om gemensamma bytesdjur som rådjur, hare och skogshöns. Lodjurspredation på räv skulle kunna gynna de gemensamma bytesdjur som dessa arter utnyttjar. Olika rovdjursarter kan också ha positiva effekter på varandra genom att tillgängliggöra kadaver från slagna byten för asätande arter. Större rovdjursarter kan underlätta överlevnad och reproduktion för mindre rovdjursarter och även för andra artgrupper. Flera rovfågelarter som kungs- och havsörn efterlämnar kadaver som utgör en säkrare födoreserv för andra arter. Studier från Yellowstone visar att vargen har blivit den mest betydelsefulla faktorn för hur mycket biomassa i form av kadaver som finns tillgänglig för asätare. Innan vargen återkom reglerades tillgången på kadaver i området främst av klimatet och årstiderna. Vargen har gjort kadaver tillgängliga i ett jämnt flöde för de omkring 30 arter av asätare, både fåglar och däggdjur, som finns i parken. I är t.ex. två hotade rovdjursarter i fjällmiljö – järv och fjällräv – beroende av kadaver för att få tillräckligt med föda. Båda arterna har problem med begränsad födotillgång, och stödutfordras t.o.m. Järvens diet utgörs till en betydande del av kadaver, och reproduktionsframgång är beroende av födotillgången. Även om kunskapen om rovdjurens roll i de ekologiska processerna än så länge är begränsad är osäkerhet ett starkt argument för att tillämpa försiktighetsprincipen. I konventionen om biologisk mångfald slås det fast att ekosystemprocesser måste förvaltas, trots den bristfälliga kunskapen om deras funktion. Övergripande mål för rovdjurspolitiken Vi delar regeringens uppfattning att det övergripande målet för rovdjurspolitiken ska vara att de fem arterna ska uppnå och bibehålla gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet. Regeringens formulering att detta är ett långsiktigt mål skulle dock kunna uppfattas som att inte bara bibehållandet utan även uppnåendet av gynnsam bevarandestatus ska ske på lång sikt. Vi menar att de arter som inte har gynnsam bevarandestatus bör uppnå detta , och därefter bör den gynnsamma bevarandestatusen långsiktigt bibehållas. Om uppnåendet av gynnsam bevarandestatus fördröjs, så innebär det att uppnåendet försvåras och att risken ökar för att arten inte alls ska uppnå gynnsam bevarandestatus. Art- och habitatdirektivet tillåter inte att en stat försvårar uppnåendet av gynnsam bevarandestatus. För att tydliggöra att gynnsam bevarandestatus ska uppnås föreslår vi att det övergripande målet formuleras så här: Det övergripande målet för rovdjurspolitiken är att varg, björn, järv, lodjur och kungsörn ska uppnå och långsiktigt bibehålla gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet, som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. Mål för rovdjurens bevarandestatus Gynnsam bevarandestatus förutsätter långsiktig livskraft För att en art ska kunna ha gynnsam bevarandestatus måste bl.a. populationsstorlek och utbredning vara gynnsamma. har i ett meddelande till EU:s art- och habitatkommitté definierat referensvärden för populationsstorlek (Favourable Reference Population, FRP) och utbredning (Favourable Reference Range, FRR), som ska uppnås. Definitionerna av dessa referensvärden återges i kommissionens riktlinjer för rapportering enligt artikel 17. Av definition av referensvärdet FRP framgår otvetydigt att FRP ska motsvara en långsiktigt livskraftig population (Population in a given biogeographical region considered the minimum necessary to ensure the long-term viability of the species). Den allvarligaste bristen i regeringens proposition är att man bortsett från detta och i stället fokuserat på kortsiktiga kriterier för populationernas livskraft som utdöenderisk i ett hundraårsperspektiv. När det gäller överlevnad av arter och deras populationer är ett mycket kort tidsperspektiv. Även om en population har god sannolikhet att överleva , så är den inte långsiktigt livskraftig om den t.ex. vid slutet av det århundradet kommer vara så genetiskt utarmad att den har låg sannolikhet att överleva till. I den vetenskapliga litteraturen finns en bred samstämmighet om att en långsiktigt livskraftig population (långsiktig MVP, minimum viable population) behöver ha vad som kallas en genetiskt effektiv populationsstorlek om minst 500, vilket motsvarar en faktisk population om så många djur. Hur många det motsvarar varierar mellan arter, och kan beräknas med vetenskapliga metoder. Eftersom de svenska och norska stammarna av de stora rovdjuren hänger samman geografiskt och genetiskt, så bidrar de norska stammarna till den gemensamma populationens livskraft. FRP-värden för kan därför sättas genom att från en långsiktig MVP dra av det antal djur som finns i . Om tillräckligt god konnektivitet med säkerställs kan även det antal djur som finns i dras av från FRP. Vår tolkning är att detta kräver tillräckligt omfattande naturligt genutbyte mellan skandinaviska och finska populationer, så att inte den skandinaviska populationens långsiktiga livskraft är beroende av att människan fångar in djur och transporterar dem långa sträckor. De genetiska undersökningar som gjorts ger inte tydligt stöd för god konnektivitet mellan de finska och de skandinaviska stammarna. lät ta fram beräkningar av långsiktig MVP för lodjur, järv och björn. För björn gjordes nya, kompletterande beräkningar . Dessa värden användes sen när rapporterade referensvärden för björn, lo och järv till enligt artikel 17 i art- och habitatdirektivet. För varg fanns dock inget referensvärde framtaget med motsvarande metodik, så för varg rapporterades inget värde över huvud taget. De referensvärden som rapporterat till EU, och som alltså bygger på de senaste uppskattningarna av långsiktig MVP för dessa arter och med hänsyn till de norska populationsmålen för arterna, är 1 180 lodjur, 890 järvar och 2 350 björnar. Det står i skarp kontrast till de värden som föreslås i propositionen: 700–1 000 lodjur, 500–600 järvar och 1 100–1 400 björnar. Propositionens siffra för varg är än mer anmärkningsvärd: 170–270 vargar. Detta bygger på en sårbarhetsanalys där MVP definieras utifrån en hösta utdöenderisk på och som helt bortser från genetiska aspekter. utdöenderisk är över huvud taget inte något mått på långsiktig livskraft. Att dessutom bortse från genetiken i en så inavlad population som den skandinaviska vargstammen gör beräkningen meningslös. I stället för att uppmärksamma att definition av FRP innebär långsiktigt livskraftiga populationer, så försöker regeringen blanda bort korten genom att åberopa de kriterielistor för FRP och gynnsam bevarandestatus som föreslogs i riktlinjer för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå , som tagits fram av LCIE:s (Large Carnivore Initiative for Europe) riktlinjer för förvaltning av stora rovdjur på populationsnivå . Även om de riktlinjerna innehåller annat som är bra – och som kan vara orsak till att de godkändes av – så är kriterielistorna för FRP och gynnsam bevarandestatus undermåliga, då de inte innehåller något kriterium om att populationen ska vara långsiktigt livskraftig. De av LCIE föreslagna kriterielistorna ligger därför inte i linje med direktivets definition av gynnsam bevarandestatus och kommissionens definition av FRP. I riktlinjer för rapportering enligt artikel 17 understryks också att vid diskrepans mellan dessa och rovdjursriktlinjerna så gäller artikel 17-riktlinjerna. För att undanröja den här problematiken för framtiden bör uppmärksamma kommissionen på att LCIE-kriterierna behöver ses över så att de överensstämmer med artikel 17-kriterierna och intentionerna i art- och habitatdirektivet. För kungsörn saknas färska beräkningar av långsiktig MVP. har heller inte rapporterat något värde för FRP eftersom kungsörn inte regleras av art- och habitatdirektivet utan av EU:s fågeldirektiv. Om regeringen ändå önskar ta fram ett värde för FRP för kungsörn bör detta inte läggas till grund för att möjliggöra licensjakt. Gynnsam bevarandestatus bör fastställas av Regeringens föreslagna referensvärden för rovdjuren visar på riskerna när i grunden vetenskapliga begrepp som gynnsam bevarandestatus politiseras. Det är naturligtvis en politisk fråga om vi ska sträva efter att uppnå gynnsam bevarandestatus eller inte (även om våra åtaganden enligt EU:s art- och habitatdirektiv i praktiken innebär att den frågan besvarats med ja), men det är inte en politisk fråga att beräkna vad gynnsam bevarandestatus är. Artikel 17- riktlinjerna anger explicit att detta ska göras på rent vetenskaplig grund. För alla andra av de ca 160 svenska arter som omfattas av art- och habitatdirektivet är det som på vetenskaplig grund, i enligt med artikel 17-riktlinjerna till direktivet, fastställer referensvärden för gynnsam bevarandestatus. Referensvärdena för gynnsam bevarandestatus fyller två huvudfunktioner: dels ska de rapporteras till EU , dels kan förvaltningen av de olika arterna i viss mån behöva modifieras beroende på om population når upp till referensvärdena för FRP och FRR eller inte. Nästa rapportering till EU ska göras 2019, så det är inte nödvändigt att av det skälet redan nu fastställa referensvärden inför den rapporteringen. För förvaltningen av populationerna är det till fördel om referensvärdet FRP snabbt och flexibelt kan justeras efter såväl ändrade förhållanden (ökat genutbyte med , ändrad populationsstorlek i eller ) som ny kunskap (förbättrade beräkningar av långsiktig MVP, ökad kunskap om genflödet mellan länderna). Det finns varken effektivitetsskäl eller demokratiskäl som talar för att sådana justeringar skulle beslutas av . Såväl som har föreslagit att ramar och övergripande mål för rovdjurspolitiken ska anges politiskt, medan myndigheterna ska besluta om nivåer. argumenterar för att ska ta beslut om övergripande riktlinjer för fastställande av gynnsam bevarandestatus, och att därefter ska fastställa referensvärdena utifrån tillgängligt underlag. har framhållit att de övergripande riktlinjerna utarbetas gemensamt inom EU, och att därför inte behöver besluta om sådana. Även om invändning i princip är korrekt, så ser vi två skäl till att ändå bör fastställa vissa grundläggande riktlinjer. Det ena skälet är att regeringen försöker låtsas som att en art inte skulle behöva vara långsiktigt livskraftig för att ha gynnsam bevarandestatus. Man blundar för kravet på långsiktig livskraft och föreslår i stället lägre FRP-värden, som med större eller mindre marginal baseras på kortsiktiga MVP-kriterier (t.ex. utdöenderisk ). För att inte riskera att myndigheterna känner sig tvungna att följa regeringen i detta bör slå fast att en förutsättning för gynnsam bevarandestatus är att populationen är långsiktigt livskraftig, som föreslagits i föregående avsnitt. Definitionen av långsiktig livskraft bör här ta sin utgångspunkt i det breda vetenskapliga stöd som finns för en genetiskt effektiv populationsstorlek om minst 500. Det finns tillräckliga underlagsmaterial för att bestämma referensvärden för populationsstorlek och utbredningsområde (FRP och FRR) för björn, järv, och lodjur i , men motsvarande underlag finns inte för varg. bör ge i uppdrag att ta fram motsvarande värden för varg baserat på samma principer och metodik som använts för de övriga arterna och rapportera vargens referensvärden till . Eftersom värdet för varg är kontroversiellt bör detta ske i en transparent och öppen process och värdet bör kvalitetssäkras av nationell och internationell expertis, inkluderandes populationsgenetiker. Det andra skälet är att de befintliga riktlinjerna från EU inte ger någon tydlig vägledning om hur en långsiktig MVP kan fördelas mellan olika länder. Ska en långsiktig MVP uppnås gemensamt av angränsande länder som tillhör EU? Eller kan även , som skrivit under , räknas in? Kan även angränsande ryska populationer räknas in, om ett avtal tecknas med om att gemensamt värna om sammanhängande, långsiktigt livskraftiga populationer? I avsaknad av vägledning kring detta från EU, och i avsaknad av ett bindande avtal med sådan innebörd med , föreslår vi att även antar som riktlinje att ifall tillräckligt god konnektivitet finns mellan länderna så kan gynnsam bevarandestatus för en art uppnås genom att , och hyser en sammanhängande, långsiktigt livskraftig population av arten. Utifrån ovan angivna riktlinjer bör ges i uppdrag att fastställa referensvärden för gynnsam bevarandestatus för björn, järv, lodjur och varg. Gynnsam bevarandestatus ska inte baseras på felskrivningar Av artikel 17-riktlinjerna framgår att FRP för en art inte får sättas lägre än populationsstorlek när art- och habitatdirektivet trädde i kraft. För del innebär det vid inträdet i EU . Av de stora rovdjuren kan detta ha betydelse främst för lodjurets FRP. I propositionen anförs att utredningar har påstått att Artdatabankens officiella siffra angav att det då fanns 700 lodjur i . Bakgrunden till detta är en felskrivning i artdatabankens artfaktablad för lodjur – siffran 700 skulle syfta på det mellansvenska skogslandskapet, men av okänd orsak har det i stället kommit att stå i landet. Av propositionen framgår också att artdatabanken har framfört, i ett remissyttrande över , att lodjurets populationsstorlek vid EU-inträde var 1 300. Det är märkligt att regeringen ändå väljer att blunda för detta påpekande. Artdatabankens bedömning i remissyttrandet, 1 300 lodjur, är något högre än det FRP-värde för lodjur som rapporterat till . Detta behöver ta hänsyn till i fastställande av gynnsam bevarandestatus för lodjur. Enstaka kringvandrande djur definierar inte aktuell utbredning Regeringens förslag till referensvärden för arternas utbredning (FRR, Favourable Reference Range) torde vara tillräckliga för att arterna ska kunna vara långsiktigt livskraftiga i (lodjur och björn) eller kunna bli det i plus (järv och varg). Vi har därför ingen allvarlig invändning mot de föreslagna FRR. Däremot är det viktigt att uppmärksamma att regeringen, i likhet med , har missuppfattat vad som räknas till en arts aktuella utbredning. I meddelande till art- och habitatkommittén, som citeras i artikel 17-riktlinjerna, anges tydligt att Vagrant or occasional occurrences (in the meaning of accidental, erratic, unpredictable) would not be part of the natural range. Enstaka kringvandrande (vagrant) djur som söker ett område för att etablera sig i hamnar ofta tillfälligtvis utanför populationens aktuella utbredningsområde, men det är alltså förekomsten av stationära djur som definierar det aktuella utbredningsområdet. Minskad inavel i vargstammen Att som regeringen gör fastställa gynnsam bevarandestatus för varg utan att på ett seriöst sätt diskutera vargens genetiska situation är inte särskilt meningsfullt. Som anges i propositionen har den genetiska situationen för vargstammen förbättrats något på grund av de två invandrade varghannarna i Galven- respektive Kynnareviret som började reproducera sig 2008. Den genomsnittliga inaveln har sjunkit från 0,30 till 0,24, men det innebär fortfarande att vargarna är i det närmaste lika nära släkt som avkomma efter syskonparningar. Rekommendationerna från populationsgenetiker med flera är att vargstammen bör ligga på en inavelsnivå under 0,10 eller allra helst 0,05 för att vara långsiktigt livskraftig. Därför bör målnivån för gynnsam bevarandestatus för varg även inkludera ett mål för inavelsnivån i linje med detta.