mot · H102So616 · 2013-10-04 00:00:00 — Utredningen har intervjuat personer som redogjort för vanvård som pågått under placeringar i den sociala barnavården . Redan delrapporten pekade entydigt på så allvarliga övergrepp att regeringen tillsatte som särskild utredare i (SOU 2011:9). Utredningen fick i uppdrag att föreslå hur de kvinnor och män som utsatts för vanvård skulle kunna få upprättelse och lämnade sitt betänkande . Förslagen handlade om en process i tre delar; ett erkännande av det som hade hänt och en ursäkt, kompensation till dem som utsatts samt åtgärder för att förhindra upprepning. Innan regeringens budget presenterades gick ansvarig minister ut och meddelade via medierna att ingen ersättning skulle betalas till dem som vanvårdats. Detta trots att föreslagit en enhetlig ersättning på till dem som utsatts för övergrepp och försummelse av allvarlig art. Protesterna blev så starka att regeringen tvingades backa och bjöd in Socialdemokraterna, och till överläggningar. När partierna träffades var en förutsättning för att kunna komma fram till ett förslag inom överskådlig tid att ha förslag som grund. Det är en genomarbetad utredning som också har tittat på hur frågan hanterats i andra länder. I finns ett barnperspektiv men också ett mer juridiskt perspektiv med jämförelse i förhållande till den lagstiftning vi har i när det gäller t.ex. brottsoffer och hur ersättningar hanterats tidigare. De förslag som partierna enades om blev en enhetlig ersättning på för dem som utsatts för vanvård, övergrepp och försummelse av allvarlig art. Efter att överenskommelsen om ersättning var klar hölls en ceremoni där talmannen, å hela vägnar, bad de drabbade om ursäkt i . beslutade i frågan och bildades . hade 3 260 ansökningar kommit in och fattat 583 beslut. I 366 fall har de sökande beviljats ersättning på . 217 sökande har fått avslag. anser att den uppgörelse som gjordes var den bästa som kunde åstadkommas mot bakgrund av hur frågan hanterats och önskvärdheten av att komma fram till ett gemensamt ramförslag inom rimlig tid. Vi är medvetna om att processen framåt inte är lätt och att har att ta beslut utifrån en enhetlig tolkning av lagstiftning i frågan. Det kommer att finnas många synpunkter från dem som utsatts för vanvård och de synpunkterna måste mötas av respekt. De personer som inte beviljas ersättning kommer självklart att känna sig kränkta återigen. Det innebär inte att de inte utsatts för försummelse och vanvård utan det innebär att inte bedömt att det är av så allvarlig art som lagstiftningen kräver. Att kom med sitt betänkande innan slutbetänkande var klart innebar att de inte kunde använda alla förslag från den som underlag för upprättelseprocessen. Den fråga som diskuteras mycket är att möjligheten att få ersättning bara omfattar dem som utsattes för övergrepp . Årtalet fanns med i regeringens direktiv till och prövades därför aldrig. De som utsatts för vanvård och försummelse av allvarlig art när de omhändertagits av samhället och placerats på institution eller familjehem efter 1980 ställs på detta sätt helt utanför möjligheten till ersättning. har , även i diskussion med övriga partier, tydliggjort att vi kommer att återkomma i just denna fråga. Det finns behov av att se över hur även de som efter 1980 utsatts för övergrepp och försummelse av allvarlig art ska kunna få upprättelse och ersättning. Detta bör ske så fort behandlat alla dem som ansöker om ersättning utifrån nuvarande lagstiftning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den tredje delen av processen handlar om att förebygga att övergrepp och försummelse fortsätter i nutid. Vi vet att det förekommer, det visade inte minst . En del av respektive förslag har lagts fram av regeringen, andra har lagts i den pågående . kommer aktivt att arbeta med att förbättra barns och ungas villkor i den sociala barnavården. Vi kommer att följa utvecklingen och lägga fram konkreta förslag. 6.5Barn har rättigheter också när de är omhändertagna De barn som omhändertas och placeras på institution eller i familjehem står under samhällets beskydd och ska ha bästa möjliga stöd för att få ett tryggt fungerande liv. De har rätt till en bra skolgång, till god hälsa och den hälso- och sjukvård de behöver. Deras rättigheter enligt ska respekteras och de ska känna till vilka rättigheter de har. De ska kunna ha kontakt med för dem viktiga personer som föräldrar, syskon, släkt och kamrater om det inte finns något beslut om annat. De ska förstå varför de omhändertagits och vara delaktiga i beslut. De ska ha en egen socialsekreterare som de kan kontakta och som besöker dem regelbundet och som de får tala med i enrum. Detta är ett av förslag som är verklighet. Under arbete med att ta del av erfarenheter direkt från de barn och unga som var eller varit placerade i familjehem eller på HVB, Hem för vård och boende, framkom det att barns rättigheter, så som de uttrycks i , inte var en självklarhet och att barnen inte själva kände till sina rättigheter. Information om barns rättigheter har tydliggjorts och finns på Inspektionen för vård och omsorgs hemsida men det är inte detsamma som att barns rättigheter i alla lägen respekteras. Det framkom också att det fanns stora brister i skolgång och i uppföljningen av barn och ungas hälsa. De bristerna pekar också på i Öppna jämförelser och utvärdering – Vård och omsorg av placerade barn – rekommendationer. Rapporten visar på att det finns oerhört mycket att göra innan placerade barn får samma möjligheter som andra barn när det gäller bl.a. att klara gymnasiet, få arbete och inte bli beroende av försörjningsstöd. pekar på vikten av tidiga insatser och strukturerat samarbete mellan alla inblandade. Inte minst behöver verksamheten för ensamkommande flyktingbarn förbättras och inom detta område kommer att återkomma med förslag. HVB-sektorn har haft en stor del privata aktörer. Både de offentliga och de privat drivna hemmen visar upp bra och välskött verksamhet såväl som verksamheter med brister. Det går inte att få tydliga svar på om privat verksamhet är bättre eller sämre för de placerade än offentligt driven. Däremot kan det konstateras att de privata hemmen till stor del ägs av vinstutdelande företag som inte återinvesterar överskottet av skattepengarna i verksamheten. ser inga skäl till att detta ska få fortgå och vill därför begränsa möjligheterna att göra vinst på HVB. I motion 2013/14:Fi212 Välfärd utan vinstintresse beskriver vi vår syn på vinster i välfärden. Majoriteten av alla barn som omhändertas och placeras kommer till familjehem. I utredningen som samhället svek (SOU 2011:9) konstateras att familjehemsvården är ett eftersatt område, både ur ett kvalitets- och ur ett säkerhetsperspektiv. Det som är familjehemments styrka, att erbjuda barn och ungdomar en familjegemenskap, en naturlig vardagsmiljö och möjlighet att bygga nära och varaktiga relationer till några få vuxna innebär onekligen också en utsatthet och risker. Dessa risker är svåra att förutspå. De eventuella missförhållanden som kan finnas är svåra att upptäcka. Därför är det av största vikt att kontrollen av familjehemmen fungerar. tillsattes en utredning med uppdrag att göra en översyn av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga m.m. I utredningens direktiv ingår det att se över om kraven på familjehems- och jourhemsföräldrars lämplighet bör skärpas. framgår det exempelvis ingenstans vad en utredning av ett familjehem ska innehålla. anser att minimikrav på vad en utredning av ett tilltänkt familjehem bör innehålla borde fastställas i lag eller förordning. Vi anser vidare att socialnämnden ska vara skyldig att tillhandahålla utbildning till familjehems- och jourhemsföräldrar och att nämnden bör ställa krav på genomgången utbildning inför, eller i nära anslutning till, en placering. Bristen på familjehem är ett ständigt problem. Risken blir därmed stor att tvingas göra avkall på sina krav. anser därför, i likhet med utredningen som samhället svek, att nationellt och regionalt samordnande informations- och rekryteringsinsatser behövs för att öka kunskapen hos allmänheten om behovet av familjehem. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Gränsen mellan HVB och familjehem har blivit allt mer diffus, genom att vissa familjehem kontinuerligt tar emot flera barn från olika kommuner. I dessa fall blir familjehemsverksamheten i sig den huvudsakliga sysselsättningen. Sådana familjehem frångår grundtanken med att ett familjehem ska vara som en vanlig familj. Om ett familjehem drivs mer som ett HVB bör det ställas andra krav på verksamheten. Den nu tillsatta utredningen har även till uppdrag att analysera gränsdragningen mellan familjehem och hem för vård eller boende samt lämna förslag till hur kraven på dessa verksamheter bör utformas för att ge förutsättningar för en god och säker vård. tycker att uppdraget är bra och vill bara understryka vikten av att utredningen presenterar konkreta förslag på området. anser också att frågan om ett nationellt familje- och jourhemsregister bör utredas. finns det ingen övergripande bild av hur det ser ut i landet. Ett nationellt register skulle vara till hjälp vid kontrollen av antalet barn i olika familjehem. Ett register skulle även göra det möjligt att kontinuerligt följa utvecklingen beträffande både familje- och jourhem. Frågan om ett nationellt familje- och jourhemsregister bör utredas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Verksamheter som rekryterar familjehem och säljer sina tjänster till kommunerna i form av familjehem med tillhörande konsulentstöd ökar snabbt. Denna strukturella förändring i form av snabbt växande privat familjehemsvård har inte följts av någon större reglering, trots otydliga regler kring ansvar, befogenhet och sekretessfrågor. Den pågående utredningen har till uppgift att analysera om privata konsulentstödda verksamheter i vissa fall bör vara tillståndspliktiga. Både och kommer i sina betänkanden fram till att det bör vara tillståndsplikt för privata konsulentstödda verksamheter. Verksamheter som ger insatser direkt till familjehemsplacerade barn måste vara tillståndspliktiga med hänsyn till kravet på kvalitet och säkerhet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Att ha ett eget hem, ett trygg och bra boende är en av grundförutsättningarna för ett gott liv. anser att rätten till en bostad är en social rättighet. är bristen på bostäder, inte minst hyresrätter till rimliga hyror, stor. Enligt bostadsmarknadsenkät bedömer av kommunerna att de har brist på bostäder i förhållande till efterfrågan. Antalet som uppger att det finns en brist fortsätter att öka. bodde av befolkningen i någon av kommunerna med brist på bostäder, jämfört 2011. Bristen på hyresrätter är utbredd bland kommunerna, även i de kommuner som i övrigt har balans eller till och med överskott på bostäder. I de kommuner som bedömer att de har brist på bostäder är det främst ungdomar och stora barnfamiljer som har svårt att få en bostad. I omkring hälften av dessa kommuner har även flyktingar samt äldre svårigheter att få tag på en lämplig bostad. Hemlösheten slår alltså hårdast mot människor som har små ekonomiska resurser och som inte är attraktiva på en marknadsanpassad bostadsmarknad. Orsakerna till hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden kan finnas på både strukturell, institutionell och individuell nivå. Hemlösheten är dock i huvudsak en bostadspolitisk fråga som inte kan lösas av . Bostadsbristen behöver byggas bort genom statligt investeringsstöd till hyresrätter med rimliga hyror, genom statligt ombyggnadsstöd och genom ökat inflytande för hyresgäster vid den nödvändiga renoveringen av i första hand miljonprogrammet. Annars riskerar de ekonomiskt svagaste hyresgästerna att tvingas bort till tillfälliga bostadslösningar. Alla människor har rätt till en bostad menar . Som socialtjänstlagen tolkas garanteras inte hemlösa rätten till eget boende utan endast tak över huvudet. Vi menar att bostadspolitiken måste styras av ett rättighetsperspektiv i enlighet med regeringsformen. Rätten till bostad skulle kunna inarbetas i socialtjänstlagen så att den kompletteras med en bestämmelse om att rätt till bistånd också ska omfatta rätten till en egen bostad. Avsaknaden av en bostad är naturligtvis ett reellt problem även för dem som inte är klienter hos . I dessa fall är det inte rimligt att den enskilde ska behöva vända sig till för att kunna tillförsäkras en adekvat bostad. är inte heller dimensionerad för att klara av en sådan uppgift. Rätt till bostad i fall där socialtjänstlagen inte är tillämplig skulle i stället kunna inarbetas i nu gällande lag om kommunernas bostadsförsörjningsansvar. Den kommunala bostadsförmedlingen, som vill se i varje kommun, skulle kunna vara ansvariga för att tillgodose detta behov. Vad som ovan anförs om allas rätt till bostad bör som sin mening ge regeringen till känna. har fått ta ett allt större ansvar för personer som inte kommer in på den ordinarie bostadsmarknaden. bostadsmarknadsenkät visar att 228 av 290 kommuner hyr ut lägenheter med olika specialkontrakt, vanligtvis andrahandskontrakt, till personer som är utestängda från den ordinarie bostadsmarknaden. Det innebär att av kommunerna har en s.k. sekundär bostadsmarknad, vilket är en ökning sedan den senaste mätningen 2009. I hela landet hyrs ungefär 14 900 lägenheter ut på detta vis, vilket är en ökning med sedan den senaste mätningen. Det är dock ytterst få av de boende som får ta över kontrakten visar enkäten. Detta är en orimlig situation. Den sekundära bostadsmarknaden ska inte öka år därför att bostadsföretagen vägrar låta människor med små ekonomiska möjligheter ta över kontrakten. Regeringen bör återkomma till med förslag för att människor efter en rimlig tid ska få ta över kontraktet och därigenom får ett eget självständigt boende. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. För många hemlösa är ekonomiskt bistånd den vanligaste inkomstkällan. Eftersom många hyresvärdar inte godkänner ekonomiskt bistånd som inkomst, utestängs personerna därmed också från den ordinarie bostadsmarknaden. Detta försätter människor, men också , i en omöjlig situation. Regeringen bör ta initiativ för att ändra på detta förhållande så att också ekonomiskt bistånd godkänns som inkomst på bostadsmarknaden. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 7.1Statistiken om hemlöshet ger inte en heltäckande bild kartläggning av hemlösheten 2011 har en avgränsning när det gäller vilka grupper som ska ingå i denna kategori. Mätningen omfattar inte: personer som saknar uppehållstillstånd i EU-medborgare som uppehåller sig i men saknar förankring och försörjning personer som är offer för olika typer av människohandel. Även , som granskar det offentliga insatser mot hemlöshet, påtalar att det saknas statistik om hemlösheten i ett antal utsatta grupper. En slutsats är att det behövs mer kunskap om hemlösheten i vissa grupper för att få en helhetsbild av hemlösheten i . Det finns ingen tillförlitlig statistik över antalet papperslösa personer i . Viss forskning och mindre undersökningar gör dock uppskattningar och talar om mellan 10 000 och 50 000 personer. I gruppen ingår enligt osäkra skattningar 2 000–3 000 barn. Totalt inom EU uppskattas antalet papperslösa till mellan knappt tre och åtta miljoner personer. Papperslösa är hänvisade till den informella arbetsmarknaden för sin försörjning. Många saknar dock arbete eller har endast sporadiskt arbete. Papperslösa bor dessutom ofta trångt och under osäkra förhållanden. påtalar i sin rapportering att stora delar av hemlösheten är dold. De menar att den dolda hemlösheten består av EU/EES-medborgare som inte hittar arbete i men även av gruppen barn och unga som rymmer hemifrån samt de personer som är hemlösa och därför inte syns i kartläggningarna. är också kritisk till att kommunerna har liten kännedom om problematiken kring EU-migranter och menar att kunskapsnivån inom detta område skulle behöva höjas. har ett uppdrag av regeringen att uppskatta antalet hemlösa personer som är utrikes födda, som ett komplement till den nationella kartläggningen . I uppdraget ingår också att undersöka vilket stöd dessa personer erbjuds , vilka behov de har samt i vilken utsträckning de är offer för människohandel. Det är positivt att den nationella kartläggningen kompletteras men det måste också tas ett ansvar på statlig nivå när det gäller boendesituationen för de EU-medborgare som i krisens spår i allt högre grad söker sig till . lämnas hela ansvaret till kommunerna. Regeringen bör återkomma med förslag i frågan till . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En väl utbyggd generell välfärd och en effektiv politik för att minska arbetslösheten och utjämna klyftorna är bland de viktigaste komponenterna för att effektivt bekämpa missbruk. En skola som inte sorterar eleverna, ökad tillgång till billiga fritidsaktiviteter och bekämpning av ungdomsarbetslösheten är centralt för att minska alkoholkonsumtion och droganvändning bland unga. Regeringens politik urholkar den generella välfärden, ökar arbetslösheten och skapar en skola som sorterar eleverna efter klasstillhörighet. Med de ökande klyftor som följer av regeringens politik är risken stor att vi även kommer att få se ett ökat missbruk. Det är viktigt med förebyggande och preventiva åtgärder för att motverka missbruket, men det är minst lika viktigt att stärka missbruks- och beroendevården eftersom det kommer att finnas människor med missbruk och beroende inom en överskådlig framtid. kom slutbetänkande Bättre insatser vid missbruk och beroende (SOU 2011:35). Betänkandet var väldigt ambitiöst och innehöll många bra förslag. Trots det underlaget innehöll regeringens proposition God kvalitet och ökad tillgänglighet inom missbruks- och beroendevården (2012/13:77) inte många konkreta förslag på hur missbruks- och beroendevården kan bli bättre. I denna motion presenterar sin politik på missbruks- och beroendeområdet inom socialpolitiken. I motion 2013/14:So400 En jämlik och jämställd hälso- och sjukvård utvecklar vi vår politik för en bättre hälso- och sjukvård för missbrukare. stödjer ett delat ansvar inom missbruks- och beroendevården, men det innebär inte att vi anser att dagens vård fungerar perfekt. Ett problem är att alltför många faller mellan stolarna och inte får den behandling de behöver och borde ha rätt till. Bättre samverkan och samarbete mellan socialtjänst och sjukvård skulle kunna förhindra det. Vi vill ha en tydlig ingång till vård och behandling. Det behövs ett mycket mer konkret samarbete i form av gemensamma mottagningar där sjukvård och socialtjänst samverkar och som kan erbjuda ett brett urval av behandlingsmetoder och även andra insatser av medicinsk, psykologisk och social art. Dessa mottagningar kan vända sig till breda grupper av människor, alltifrån dem med ett begynnande beroende med stabil ekonomisk och social situation till dem med ett långvarigt missbruk och som även kan ha omfattande problem inom andra områden. En effektiv vård måste utgå från en helhetssyn på människan. Det kan exempelvis innebära att det behövs hjälp med att ordna boende, sysselsättning, skuldsanering, sociala kontakter, kontakter med psykiatrin, tandvård och behandling av andra sjukdomar för att bara nämna några exempel. Vi vet också att olika behandlingsmodeller fungerar olika bra för olika människor. Det innebär att det behövs en mångfald av kunskapsbaserade behandlingsmodeller och att missbrukaren måste ges flera chanser. Därför är det problematiskt att man i mindre kommuner ofta bara har en behandlingsmodell att erbjuda (oftast tolvstegsmodellen). Genom samarbete med landsting och flera mindre kommuner får dessa kommuner tillgång till ett större utbud av kompetens och behandlingar än vad de kan erbjuda på egen hand. I motion 2013/14:So539 Utgiftsområde 9, avsätter vi i stimulansbidrag för att inrätta dess mottagningar. Tidiga insatser är viktigt inom många områden, men kanske särskilt när det gäller missbruk och beroende. Därför är det angeläget att utveckla gemensamma mottagningar för unga. I föreslås att kommuner och landsting ska samarbeta kring integrerade lokala basverksamheter och regionala specialiserade verksamheter för barn och ungdomar. En variant kan vara att bredda de redan befintliga ungdomsmottagningarnas verksamhet, precis som redan är fallet i en del kommuner. Verksamheten utvidgas då till att omfatta information och rådgivning i frågor som rör droger och missbruk samt behandling av missbruk och de olika psykosociala insatser som behövs i samband med det. Det ger en tydlig ingång till vård och behandling och innebär ett starkt skydd för den personliga integriteten, vilket är viktigt för att många unga ska våga söka hjälp. Det bör inrättas gemensamma lokala och regionala mottagningar för unga. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. föreslår också ett stimulansbidrag på för inrättandet av mottagningar för unga i vår budgetmotion under Utgiftsområde 9. För att utveckla, systematisera och sprida kunskaper om unga och missbruk bör landstings enhet göras till ett nationellt för frågor om missbruk och ungdomar. Vi tillför 2014 till detta ändamål. I likhet med anser att det är angeläget att de insatser som redan finns utvecklas mot olika specifika målgrupper i syfte att förbättra utbudet och tillgängligheten till fler stöd- och behandlingsinsatser för dessa grupper. Men som påpekar i sitt remissvar måste missbruks- och beroendevården även innefatta ett barn- och föräldraperspektiv i alla de verksamheter som möter föräldrar som klienter eller patienter. När en familjemedlem har ett missbruks- eller beroendeproblem påverkas hela familjen. Både barn och den icke missbrukande parten ska kunna få stöd och hjälp som är lättillgänglig. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 8.4Arbetskooperativ och sociala företag Personer med ett missbruk eller beroende har det ofta särskilt svårt att finna en plats i samhället och arbetslivet. För personer med beroendeproblematik kan arbete vara rehabiliterande i sig. Det kan dock vara svårt att prestera på topp från dag ett och framöver och därför behövs stöd jämte behandlingen. eller kooperativ som t.ex. Basta och Vägen ut har bedrivit framgångsrikt arbete och har nått goda resultat med ökad livskvalitet för dem som deltagit i dem. Kostnaden är dessutom låg jämfört med traditionella behandlingsmetoder. Verksamhetsformen ger möjligheter för personer som annars har mycket små chanser att få anställning eller starta eget. De som deltar i kooperativen utför riktiga arbeten med riktigt ansvar. Kombinationen rehabilitering och arbete har visat sig effektiv. Möjligheten till direkt statligt stöd till sociala arbetskooperativ bör ses över. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. För att fler ska kunna erbjudas möjlighet att delta i denna verksamhet behöver också socialförsäkringarna bli flexiblare när det gäller arbetstider och möjligheten att pröva arbete eller studier utan att riskera att falla ur försörjningssystemet. Det måste finnas utrymme för att kunna misslyckas både en och två gånger utan att riskera att falla ur trygghetssystemen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Många som har ett missbruk har även andra sociala problem och hemlöshet är inte ovanligt bland dem med ett långt gånget missbruk. En metod som har visat sig effektiv för att komma till rätta med såväl missbruk som andra sociala problem är att se till att personen får en egen bostad med övriga hjälpinsatser, t.ex. behandling för sitt missbruk. Metoden, som kallas bostad först har använts i flera länder, bl.a. , och . Den har även börjat användas med framgång i flera svenska kommuner. Staten bör ta initiativ till att metoden ska få ytterligare spridning och användning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Tillgänglig forskning visar att kvinnor med beroende har mer omfattande problem än män i nästan alla avseenden.