mot · H102K285 · 2013-09-30 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att begreppet kund inte kan vara applicerbart i skattefinansierad välfärdsverksamhet. Förändringen från medborgare till kund är enligt min mening den största politiska förskjutning som inträffat . Medborgare är ett ord som används alltmer sällan av politiker och myndigheter. Istället liknas samhället vid en butik där människor är kunder. En kund är en fysisk eller juridisk person som köper eller hyr en produkt eller en tjänst från ett företag eller en person. En presumtiv kund är en fysisk eller juridisk person som utgör potential till att bli kund, vilka tillsammans utgör en marknad. Medborgarskap är ett uttryck med rötter i den idéer. Som medborgare avses i modernt språk en person som har fulla politiska och sociala rättigheter och skyldigheter i en stat. Hur vi benämner verkligheten styr våra tankar. Spridningen av marknadsinspirerade begrepp inom offentlig sektor tog fart och har sitt ursprung i en managementfilosofi som har fått mycket stort genomslag. Idén, som brukar kallas för new public management, NPM, hämtar sin inspiration från det privata näringslivet och syftar till att införa marknadstänkande i offentlig sektor. är med och toppar listan över de länder där de nyliberala idéerna i NPM har fått störst genomslag. Denna samhällsförändring, en marknadisering, ett ökat användande av marknadens och näringslivets språkbruk utanför sina gängse ramar, för med sig att kundbegreppet dyker upp , inte som ett behov, begärt av den allmänna opinionen, utan presenterat av aktörer som företräder företag som önskar etablera sig på välfärdsmarknaden. Men det finns en existentiell skillnad mellan att vara medborgare i ett samhälle eller att reduceras till kund på en marknad. Kunden har bara en skyldighet – att betala. Som medborgare ingår vi i ett större socialt sammanhang där vi har både rättigheter och skyldigheter gentemot varandra. Som medborgare har vi rätt till en insyn och ett inflytande som kunden aldrig har rätt att kräva. Relationen mellan säljare och kund är alltid ekonomisk. Köpkraften är central. Medborgare, däremot, har samma rättigheter, oberoende av hur mycket de tjänar. Kärnan i demokratin är inte på något sätt ekonomisk. Tvärtom, den vilar på värderingar, inte köpkraft. Till skillnad från kunder har medborgare också ansvar gentemot varandra och för varandra. Att betrakta medborgare som kunder skapar ytterligare distans mellan individ och samhälle. En kund som har betalat en viss summa pengar förväntar sig en viss service. Där slutar kundens åtagande. Tveklöst leder denna förskjutning till en förändrad samhällsmoral. När detta marknadstänkande invaderat politiken, begränsas demokratin som blir alltmer maktlös. När politiker och myndighetsföreträdare ser sig som säljare inför medborgaren som kund, ställs det stora skattekollektivets intressen först. I en sådan miljö reduceras det politiska uppdraget till ett ansvar för att skattepengar inte ska slarvas bort och samhället omdefinieras till att ses som ett slags butik vars uppgift är att betjäna medborgaren i deras roll som kunder. Om man företräder medborgarna får den som behöver det en fungerande rullstol. Men om man istället representerar skattebetalarna frågar man sig om det verkligen lönar sig att köpa in rullstolar. Ser man samhället som en affärsverksamhet sätter man butiken främst. Medborgaren reduceras till konsument. Exemplen är många på att när politiker anser att de säljer en tjänst till sina kunder leder det till att det politiska ansvaret urholkas. runt om i landet får medborgare beskedet att vända sig till utföraren när något inte fungerar, vara sig det är fråga om tågtrafik, äldrevård, skola, sophämtning, apotek eller liknande. Politiken och politiker väljer att fly demokratins ansvar. har jag besökt sjukhus där sjukhusdirektören beskriver de sjuka som kommer in på akutmottagningen som kunder. Jag har besökt skolor där såväl barnen som dess föräldrar benämns som kunder av skolledningen. Jag har studerat äldreboenden där de gamla boende betraktas som kunder, och jag har besökt Arbetsförmedlingar där arbetssökande ungdomar kallas för kunder av den lokale chefen för verksamheten. Trots att varken den sjuke, barnet, den äldre eller den arbetslöse kommit till den offentligt finansierade verksamheten för att köpa en tjänst eller en produkt benämns denne som kund. Således en köpare på en marknad. Men detta marknadstänkande inom offentlig sektor har en tydlig begränsning. Den utgörs av det faktum att effektiviserandet av välfärdsverksamheter bortom en viss gräns riskerar att orsaka oreparabla skador i ett samhälle. Barn som behöver tröst, en orolig dement åldring, en ofokuserad arbetssökande, visar på den väsensskilda olikheten med utrymmet för rationaliseringar i offentlig verksamhet och exempelvis tillverkningsindustrin. Ledande företrädare för regeringen talar om att äldre sjuka ska vara vip-kunder i sjukvården. Ett synnerligen märkligt ordval. Det är en vokabulär som kan fungera i en barkö eller kanske för en bilfirma men knappast på ett sjukhus. Det är något djupt odemokratiskt över begreppet kund och dessutom en så kallad vip-kund. Denna smygande men brutala förändring som förändrar vår syn på oss själva, från medborgare i ett samhälle till kunder på en marknad, är av en dimension att riksdag och regering bör agera i syfte att återupprätta medborgarvärdet och medborgarbegreppet. Offentligt finansierad serviceverksamhet till landets medborgare bör styras och ledas på ett sådant sätt att alla i behov av omsorg och service ska behandlas som, och ses på och benämnas som, medborgare. Detta oavsett om man är en skolelev, en förälder, en boende på äldreboende, en patient på sjukhus eller en arbetssökande på Arbetsförmedlingen. Gemensamt för alla dessa är att de har ett större värde och ansvar än att vara reducerade till kunder på en marknad. I en framtidsvy hör jag stövlars gny. Utan att va´ opportun. Vill jag lova att man kan hålla sig för skratt För var uniform är brun. Medborgare, goda råd är dyra. mörka moln formerar sig! Och dom säger att det blir nittonhundraåttifyra. Bäst man organiserar sig. Eller tatuerar sig. eller lobotomerar sig. eller skandaliserar sig. så ska jag organisera mig1 Ibid., s 327