mot · H102MJ3 · 2013-10-09 00:00:00 — Även om inaveln sannolikt kan fortsätta att förbättras tillfälligt som en effekt av det finska parets valpar i är problemet med genetisk isolering och behovet av immigration inte löst på . Den effektiva invandringsfrekvens (invandring som leder till reproduktion) regeringen redovisar grundar sig på att fyra invandrade vargar reproducerat sig , varav de två senaste vargarna flyttades från till i där de reproducerade sig. Sammanlagt är dock den effektiva invandringen endast totalt sju djur (varav fem på naturlig väg) sedan vargstammen grundades . I rovdjursriktlinjerna rekommenderas en invandring (konnektivitet) på en varg per generation () som en tumregel – men vad som är mycket viktigt i sammanhanget är att denna rekommendation gäller för en normal population med normala genetiska förhållanden – inte för en population med en inavelsgrad på 0,24! Då är behovet av migration mycket större för att få ned inaveln till acceptabla nivåer. I en liten och isolerad vargstam förloras genetisk variation genom s.k. genetisk drift. Ju mindre populationen är, desto snabbare går driften, så en liten population kommer att förlora så mycket av sin variation att förmågan att anpassa sig till miljöförändringar försämras. Är populationen dessutom grundad av få individer leder detta till inavel. Den enda långsiktigt godtagbara lösningen på problemetiken kopplad till isolering och inavel är att vargstammen tillåts växa till en nivå som säkrar den långsiktiga överlevnaden som ett tillräckligt genutbyte med vargar av finskt/ryskt ursprung säkerställs. Aktiva åtgärder för att förstärka genetiken kan bidra till att lindra den akuta situationen, men vi ser det som orimligt om den svenska vargstammen skulle begränsas så mycket att den skulle vara beroende av konstgjord andning för sin överlevnad. Om den svensk–norska vargpopulationen ska kunna ha ett kontinuerligt genutbyte på tillräcklig nivå med den finsk–ryska måste det finnas möjligheter till förekomst och föryngring av varg inom renskötselområdet. Detta riskerar dock att skapa konflikter med rennäringen, då renar i motsats till hägnade tamdjur är svåra att skydda mot vargangrepp och vargen kan skapa stora problem i renhjorden utöver de renar som dödas eller skadas. För oss är det viktigt att samernas rättigheter som urfolk respekteras och att rennäringen kan fortsätta. Det är ett värde att vargen finns i sitt naturliga utbredningsområde, men det är också viktigt att renen kan fortsätta spela sin ekologiska roll i fjällandskapet. Vi stöder därför den föreslagna inriktningen att vargens förekomst i renskötselområdet i huvudsak ska begränsas till de områden där den gör minst skada, men med hänsyn till resonemanget ovan om att enstaka kringvandrande djur inte definierar en arts utbredningsområde. diskuterade behovet av mer kunskap, särskilt där vetenskapliga studier kan kombineras med lokal och traditionell kunskap, om skadeförebyggande åtgärder inom renskötseln och drog slutsatsen att det bör skapas ett kontinuerligt och långsiktigt samarbete mellan forskare, renskötare och berörda länsstyrelser för att ta till vara den kunskap som finns bland renskötare samt utveckla och utvärdera förebyggande åtgärder. föreslog att tillsammans med renägarna och andra berörda aktörer skulle utveckla en tydlig handlingsplan som beskriver hur naturlig invandring ska säkerställas. Vi instämmer i detta. Däremot är vi tveksamma inför de toleransnivåer för rovdjursskador för rennäringen som föreslås i propositionen. För att tillämpa toleransnivåmodellen krävs kunskap om renantal på samebynivå. Officiell statistik om detta saknas . Osäkerheten om hur många renar som dödas av stora rovdjur är också mycket stor. I propositionen redovisas siffror från , som anger totalantalet (exklusive skador av kungsörn) till 19 500–72 500 . Osäkerhetsintervallet motsvarar nästan en faktor fyra. Därtill kommer att siffrorna grundas främst på studier i rovdjurstäta delar av renskötselområdet, vilket innebär att de inte kan generaliseras till att gälla generellt för landets samebyar. Förslaget om toleransnivåer för rennäringen måste utredas vidare och konkretiseras på centrala punkter. Mot bakgrund av de invändningar som Förvaltningsrätten i riktade mot förslaget i sitt remissvar bör det även utredas om sådana i förväg bestämda nivåer är förenliga med . Förvaltning av stora rovdjur med jakt Jakt ska inriktas på att förhindra eller förebygga skador Jakt efter stora rovdjur är i viss utsträckning nödvändig för att förhindra eller förebygga skador, främst angrepp på tamdjur. Jaktens omfattning i olika delar av landet bör anpassas efter skadesituationen. Denna har ingen tydlig koppling till tätheten av rovdjur. De mest omfattande skadorna orsakas ofta av enstaka vargar som vandrar iväg utanför det område där huvuddelen av vargstammen finns. och har högre täthet av vargrevir än andra län, men har förhållandevis lite skador orsakade av varg. Det finns alltså ingen saklig grund för att reducera vargstammen i dessa län. bör därför ta avstånd från regeringens förslag att vargstammens koncentration minskas där den är som tätast. För att minimera konflikter med renskötsel, fäbodbruk, fåruppfödning och andra mänskliga aktiviteter måste skyddsjakt kunna tillgripas när ett rovdjur orsakar skada som inte kunnat undvikas på annat sätt. Skyddsjakten har kritiserats från olika håll både för att beviljas på för lösa grunder och för att det är för svårt att få skyddsjakt när det väl är motiverat. anser att skyddsjakt ska tillämpas med olika trösklar beroende på avståndet till gynnsam bevarandestatus, och för vargens del också beroende på hur genetiskt värdefull individen är. För arter som har långt till gynnsam bevarandestatus behöver skyddsjakten vara mer restriktiv, med höga krav på att alternativa åtgärder ska prövas först, men i takt med att arten återhämtar sig kan skyddsjakten förenklas och handläggningen snabbas på. På motsvarande sätt bör särskilda ansträngningar läggas på att hitta alternativ till skyddsjakt för genetiskt värdefulla individer medan skyddsjakt kan beviljas snabbare i de fall den utpekade problemindividen inte anses särskilt genetiskt värdefull. När en rovdjurspopulation klarar gynnsam bevarandestatus med god marginal över referensvärdet kan licensjakt vara ett sätt att balansera populationen kring en målnivå. Vi kan dock inte acceptera att regeringen vill tillåta licensjakt på varg och järv som enligt vår mening inte har gynnsam bevarandestatus. Art- och habitatdirektivets regler för jakt på arter i bilaga 4 ligger tämligen väl i linje med det synsätt vi beskrivit här. Därför anser vi att den svenska jaktlagstiftningen bör utvecklas så att den mer exakt återger reglerna i art- och habitatdirektivet. En ökad överensstämmelse mellan svensk lagstiftning och direktivet skulle också förebygga tolkningssvårigheter och missförstånd som ibland uppstår på grund av små skillnader mellan det nationella och det EU-gemensamma regelverket. Den regionala förvaltningen av rovdjur Regeringen bedömer att vissa av de begränsningar som omgärdar delegering av beslut om skyddsjakt och licensjakt till länsstyrelserna bör tas bort. Så länge regelverket är det rätta borde det principiellt inte spela någon större roll om det är tjänstemän på eller länsstyrelserna som tolkar det. Dock kan det faktum att rovdjuren inte nödvändigtvis tar hänsyn till administrativa gränser medföra vissa svårigheter i att avgöra vart olika rovdjur hör. Vi tycker inte heller att regeringen på ett tydligt sett förklarat hur annat än i efterhand ska kunna bedöma om det beviljade antalet skjutna djur är förenligt med gynnsam bevarandestatus. För att inte äventyra gynnsam bevarandestatus kan en utvidgad delegering av licensjaktbeslut bara komma i fråga inom ramar som på förhand anger. Då vi inte anser att licensjakt bör tillåtas innan gynnsam bevarandestatus uppnåtts bör naturligtvis heller inte delegering tillåtas i dessa fall. Delegering bör heller inte ske förrän miniminivån i både rovdjursförvaltningsområde och län uppnåtts. Miljöorganisationernas möjlighet att överklaga jaktbeslut Då regeringen inte på egen hand förmått leva upp till våra åtaganden enligt art- och habitatdirektivet har miljöorganisationerna fått ta på sig rollen att överklaga beslut som strider mot direktivet till domstol. Denna möjlighet vill nu regeringen ta bort. Då jaktbeslut delegeras till länsstyrelserna kan dessa inte överklagas direkt till domstol utan bara till , vars beslut inte kan överklagas vidare till domstol. Förvaltningsrätten i har i sitt remissvar påtalat att förslaget skulle inskränka möjligheten att erhålla förhandsavgöranden från om tolkningen av aktuella EU-rättsliga begrepp. Rätten framhåller också att det saknas en utredning om förslaget är förenligt med åtaganden enligt Århuskonventionen och praxis om miljöorganisationers insyn och rätt att begära överprövning av nationella beslut på miljöområdet. Förvaltningsrättens påpekanden om inskränkningarna i möjligheterna att överklaga beslut och följderna därav återges dock inte i propositionen. Även påtalar i sitt remissvar att förslaget strider mot effektivitetskrav och säger att reglerna måste ändras i enlighet med våra unionsrättsliga och internationella åtaganden med hänvisning till en dom i (C-240/09 – den slovakiska brunbjörnen). I den mån regeringen ändå väljer att gå vidare med den utökade delegeringen så bör miljöorganisationers möjligheter att överklaga till domstol i enlighet med våra unionsrättsliga och internationella åtaganden säkerställas. Regeringen bedömer att ytterligare steg bör tas för att regionalisera ansvaret för rovdjursförvaltningen. Exakt vilka steg det kan röra sig om framgår inte, mer än att det handlar om viltförvaltningsdelegationernas befogenheter. Problematiken kring viltförvaltningsdelegationernas legitimitet har belysts i flera forskningsrapporter och diskuterades i , som föreslog att delegationernas beslutskompetens, ansvar och arbetsuppgifter skulle ses över. Detta behöver lösas om regeringen önskar utöka viltförvaltningsdelegationernas mandat. Vi anser att sammansättningen av viltförvaltningsdelegationerna bör ses över för att motverka den intresseobalans som uppstått, i linje med förslagen från . Inte minst ligger ett tungt ansvar på partierna och dess företrädare att tänka på vem man utser och vem man representerar. Redan nu anser vi dock att delegationerna bör kompletteras med företrädare för djurskyddsintresset. Det har visat sig att den kompetensen behövs, inte minst vad gäller de djuretiska aspekterna av jakt i olika former. Vi anser också att mandaten för delegationerna behöver förtydligas, av de skäl som framförts i . Ersättningar för viltskador och skadeförebyggande åtgärder Både och har på olika sätt förslagit ökade anslag för ersättningar för viltskador och åtgärder för att förebygga viltskador. Ett skäl är att ersättningarna inte höjts . Ett annat skäl är att detta kan bidra till att förebygga konflikter mellan vilt och t.ex. tamdjur, och därmed förebygga och lindra konflikter mellan olika intressen på landsbygden. Regeringen har tvärtom minskat anslagen, medan ökar dem i vår skuggbudget. Skadeförebyggande åtgärder bör prioriteras i områden som av länsstyrelserna identifierats som lämpliga områden för etablering av varg. Därtill behövs en översyn av regelverket för ersättningar för viltskador och förebyggande åtgärder. Samhällets ersättningar för viltskador och bidrag till förebyggande åtgärder ska också ses som en nödvändig del i samhällets satsningar på att bevara natur- och kulturvårdande djurhållning. Det kan vara rimligt att lämna viss ersättning för underhåll av viltstängsel. Också ersättningsnivåer behöver ses över. Vi stöder också propositionens förslag att bidrag till förebyggande åtgärder inte längre ska räknas av från samebyns ersättning för rovdjursförekomst.