mot · H102So657 · 2013-10-03 00:00:00 — För att öka kvaliteten i missbruksarbetet behövs bättre utbildad personal, vilket också påtalades av . Personalens kompetens kan utvecklas ytterligare genom kontinuerlig fortbildning av befintlig personal samt fortbildning och vidareutveckling av grundutbildningarna för läkare, sjuksköterskor, psykologer och socionomer. Samhället behöver säkra kvaliteten i den vildvuxna behandlingssektorn. Vi föreslår att det införs auktorisation för personal och vårdhem. Detaljerna för detta måste utredas närmare. Det behövs en nationell utbildning för läkare, psykologer och socionomer om beroende. Därutöver behövs specialistutbildning, utökad forskning och start av kompetenscentra med kostnadsfria/billiga utbildningar för personal inom socialtjänst och sjukvård som arbetar med personer med missbruk/beroende. Det behövs en utveckling av kvaliteten och tillsynen i all behandlingsverksamhet, inte bara HVB. Kommunernas öppenvård och andra enheter behöver också utvecklas och granskas. bör få i uppdrag att utforma tillståndskrav och auktorisation. För att stärka vårdkedjorna kring den som behöver vård och behandling mot sitt missbruk startades på den socialdemokratiska regeringens initiativ 2005 den treåriga satsningen Ett kontrakt för livet. Arbetet var mycket framgångsrikt. Den enskilde erbjöds avgiftning, utredning, motiverande och behandlande insatser och en planering som omfattar både LVM-tiden och tiden efter utskrivning. En gemensam överenskommelse mellan den enskilde, och (SiS) låg till grund för en långsiktig vård som omfattade LVM-tiden och halvåret därefter. Kommunen fick en statlig subvention när överenskommelse träffats om en mera långsiktig vård. Uppföljningen av Ett kontrakt för livet visar mycket goda resultat jämfört med traditionell LVM-vård. Trots goda resultat har inte den borgerliga regeringen fortsatt satsningen. Att satsa på samverkan i enlighet med tankarna i Ett kontrakt för livet ger stort utbyte av en förhållandevis liten satsning. Om tvångsvård ska ge resultat krävs särskilda insatser för tiden efter behandling. Samordningen mellan kommuner och landsting när det gäller missbruksvård måste förbättras för att få till stånd säkra och kompletta vårdkedjor. Vi vill återinföra den statliga satsningen Ett kontrakt för livet. Syftet är att stärka vårdkedjorna kring den som behöver vård och behandling mot sitt missbruk. Vi föreslår att 20 miljoner satsas på att återinföra Ett kontrakt för livet. Den sociala barn- och ungdomsvården Den sociala barn- och ungdomsvården regleras i socialtjänstlagen och LVU (lagen om vård av unga). uppdrag är att arbeta förebyggande men också utreda barnets förhållanden och bedöma behovet av insatser. Vid behov ska erbjuda insatser till berörda familjer och i vissa fall ingripa oavsett samtycke. Att skilja barn och föräldrar åt är den allvarligaste och mest ingripande insatsen samhället kan göra i en familj. Just därför måste kraven på kvalitet, rättssäkerhet och likvärdighet vara mycket starka. Bakgrunden till ett ingripande kan vara föräldrar som inte klarar av sin föräldraroll, till exempel på grund av egna problem med alkohol, narkotika eller psykiska problem, men det kan också handla om barns och ungas egna problem. Samhället ska prioritera barn och ungdomar som behöver stöd och hjälp, även i tider av ekonomisk kris. Allt annat är oacceptabelt och ett slöseri med mänskliga resurser. Vi har ett gemensamt ansvar för alla barn. Alla barn har rätt till en bra uppväxt och möjligheter att utvecklas efter sina egna förutsättningar. De insatser som samhället erbjuder måste hålla hög kvalitet och vara likvärdiga över landet. Kritik från bland annat tillsynsmyndigheter, barnrättsorganisationer och enskilda pekar på brister som behöver åtgärdas. Det handlar om brister i handläggningen, ansvarstagande och skydd för barn, skillnader mellan kommuner, bristande delaktighet och tillämpning av barnperspektivet samt kompetensbrister i . Ungdomar som tillbringar en stor del av sin barndom i familjehems- eller institutionsvård är som unga vuxna en mycket utsatt grupp. Barn och ungdomar som har varit placerade i familjehems- eller institutionsvård löper trots vården på lång sikt stor risk att utvecklas ogynnsamt i flera avseenden med stor risk för framtida sociala problem. De som ingår i gruppen har förvisso problem redan från början men resultaten visar att institutionsvården i när det gäller den sociala barn och ungdomsvården behöver utvecklas metod- och kvalitetsmässigt. har 2013 presenterat en utvärdering av placerade barns uppväxt, hälsa och utbildning. beskriver resultaten i utvärderingen som alarmerande. Av utvärderingen framgår bland annat att: Dödligheten är nära 5 gånger högre bland ungdomar som är eller har varit placerade än bland andra i åldersgruppen 15–. 10 gånger fler barn och unga som är placerade på HVB har vårdats för självskador. 15–19 gånger fler barn och unga som är placerade i HVB tar regelbundet sömnmedel, antidepressiva eller antipsykotiska läkemedel jämfört med andra barn och unga. Bara 6 av 10 barn som placerades går ut med gymnasiebehörighet. Resultatet är sämre för dem som placerats . pekar på att en lyckad skolgång är den viktigaste faktorn för att få ett bra vuxenliv. Att klara gymnasiet minskar risken för tidig död, ohälsa, psykosociala problem och försörjningsproblem. ser stora behov av förbättringar för att utvecklingen ska gå framåt. Framför allt behöver kommuner och landsting som inte har överenskommelser om samverkan med andra aktörer som arbetar med barn se till att sådana avtal kommer till stånd och omsätts i praktiken. uppmanar till handling på alla nivåer: i kommunerna, landstingen och staten. Samhället måste bli en bättre förälder. Många placerade barn och unga far, eller riskerar att fara, mycket illa. betonar att landstingen behöver se över utskrivningen av psykofarmaka till placerade barn. Kommunernas socialtjänst har en nyckelroll och ska verka för att barn och unga växer upp under trygga och säkra förhållanden. Det ställer stora krav på verksamheten, som den inte alltid har förutsättningar att klara. Det kan finnas flera anledningar till detta, bland annat hög personalomsättning, bristande kunskaper och stor arbetsbelastning. Uppföljning av insatser, för att se vilket värde och vilka resultat insatserna ger den enskilde, är ett eftersatt område. har liten samlad kunskap om vad deras insatser leder till och arbetet präglas enligt fortfarande av att hoppas på att insatserna leder till något gott. föreslår i ett förslag till åtgärdsprogram som den tagit fram på uppdrag av regeringen att den nya tillsynsmyndigheten för vård och omsorg ska samla in och sammanställa barnens uppfattningar som kommer fram i samtal med barn vid frekvenstillsynen i HVB-hem. Vidare föreslås att och ska ta fram en modell för information om uppdrag och ansvar för barn och unga. När det gäller kompetensutveckling föreslås att kommunerna ska kunna ansöka om statsbidrag för att anordna lokalt anpassade kompetenssatsningar och att undersöker hur kommunerna skulle kunna stimuleras till att satsa på förstärkt handledning och systematiskt uppföljningsarbete. Det föreslås också ett prestationsbaserat statsbidrag för de lokala kompetenssatsningarna. I förslaget till åtgärdsprogram som tagit fram framhålls att insatser för barn i utsatta situationer måste följas upp på ett mer strukturerat sätt, för att insatserna ska leda till önskat resultat för de olika målgrupperna. För att arbete ska hålla en god kvalitet måste socialsekreterare och chefer ha en adekvat kompetens. Det är lika viktigt inom skolan och hälso- och sjukvården. Det gäller inte minst frågor om samverkan och anmälningsskyldighet när barn riskerar att fara illa. Förslaget till nytt åtgärdsprogram har en bred ansats och ska, enligt regeringsuppdraget, höja kvaliteten inom hela den sociala barn- och ungdomsvården. Initiativet är lovvärt. Vi tror dock inte att de föreslagna åtgärderna i sig är tillräckliga för att vända utvecklingen. Det handlar om inte en utbildningsmöjlighet här och en kurs där. I grunden handlar det om socialsekreterarnas arbetssituation och verktyg samt det regelverk vi har för hela den sociala barn- och ungdomsvården. framhåller själv att förslaget till åtgärdsprogram inte är heltäckande och att myndigheten har haft för detta omfattande uppdrag. Mot denna bakgrund anser vi att det behöver göras en sektorsövergripande översyn och utvärdering av hela den sociala barn- och ungdomsvårdens organisation. Det kan göras på många olika sätt, men utgångspunkten kan inte vara den lägesbedömning (att det mesta går åt rätt håll) som beskrivs i regeringens budgetproposition. Det finns förslag som relativt enkelt kan prövas och genomföras snabbt. Ett sådant förslag är att en kommun tar referenser på familjehem och HVB-hem genom att helt enkelt fråga ungdomar som varit placerade där hur de tyckte att det fungerade. Ett annat förslag är att den statliga tillsynen förstärks. Alla barn och ungdomar som behöver stöd eller insatser från har rätt att bli bemötta på ett professionellt och respektfullt sätt. Flera länder, däribland , har i modern tid börjat granska sin tidigare hantering av placerade barn. Samhället tar på sig ett enormt stort ansvar när man flyttar ett barn från sin ursprungliga familj. vittnade många olika personer om vanvård, systematiska kränkningar och våld i den svenska sociala barn- och ungdomsvården i förfluten tid. Även om de allra flesta omhändertagna fått en bra vård stod det klart att bristerna varit allvarliga och tyvärr så omfattande att man inte kan tala om enstaka fall. Kontrollsystemen var undermåliga och förmådde inte upptäcka eller ingripa mot övergrepp och skydda dessa barn. Socialtjänstminister beslutade därför 2006 att utnämna till särskild utredare för Utredningen om vanvård i den sociala barnavården –1980. Utredningen har intervjuat nästan 1 000 personer och fick under förra mandatperioden sitt uppdrag förlängt. Många av de intervjuade har dock kommit upp i hög ålder eller lider av sjukdom. De har länge undrat vad som händer efter att intervjuerna avslutats och vilka åtgärder staten kommer att vidta med anledning av det som hänt. Den borgerliga regeringen tillsatte under förra mandatperioden en särskild Upprättelseutredning som skulle titta på ersättningsfrågan, en offentlig ursäkt samt åtgärder för att det som skedde inte ska upprepas. (SOU 2011:9 Barnen som samhället svek – åtgärder med anledning av övergrepp och allvarliga försummelser i samhällsvården) föreslog en offentlig ursäkt (ceremoni), ersättning till de drabbade samt åtgärder för att det som skedde inte ska upprepas. Regeringen lämnade dock besked om att de barn som vanvårdats i fosterhem inte skulle få någon ekonomisk ersättning. Vi protesterade mot regeringens besked. har som land en skyldighet att göra upp med det förflutna och ge dessa barn upprättelse. Vi måste ta deras berättelser på allvar och ge en tydlig signal att detta inte får fortsätta att hända. Det har andra länder i liknande situation gjort. har ett genomarbetat förslag för ersättning till de drabbade. Efter regeringens besked inleddes samtal mellan regeringen och oppositionen i frågan. Regeringen, Socialdemokraterna, och träffade en ramöverenskommelse om personer som utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art i social dygnsvård , enligt förslag. Överenskommelsen innebär att det tillskapats en särskild tidsbegränsad möjlighet till ekonomisk ersättning. Ungdomsmottagningarna spelar en viktig roll när det gäller sex och samlevnad och ungdomars hälsa. Hälso- och sjukvården har svårt att möta de hälsoproblem eller behov av samtal som finns hos ungdomar, ofta saknas en tydlig ingång i vården. Ungdomsmottagningarna arbetar mer på ungdomars villkor och har därför större möjligheter att nå ungdomarna på ett effektivt sätt. Till ungdomsmottagningen kan man vända sig med frågor och funderingar kring sex och samlevnad, sexuell läggning, preventivmedel, oönskade graviditeter, könssjukdomar och frågor kring relationsproblem, mobbning, droger, nedstämdhet och oro eller bara för att ha någon att prata med. Här handlar det verkligen om tidiga insatser och förebyggande arbete i praktiken. Ungdomsmottagningarna arbetar på mycket olika premisser i olika delar av landet och ofta under osäkra förhållanden. Tillgängligheten varierar stort. Exempelvis är det som mycket händer i ungdomars liv och då stänger många ungdomsmottagningar helt, ibland i många veckor. Av de 197 ungdomsmottagningar som granskat i Sverigebarometern höll 69 öppet som vanligt och 73 stängdes minst . 2012 innebar förbättringar i tillgängligheten, men utvecklingen verkar 2013 ha avstannat utifrån ett nationellt perspektiv. Antalet upptäckta klamydiainfektioner i åldersgruppen 15–ökar och höst, med en tydlig topp . I en stor studie från om unga och sexualitet (Ungkab09) angav även de flesta unga själva att lättillgängliga mottagningar är en viktig förutsättning för det förebyggande arbetet. Vi föreslår en snabb och total kartläggning av ungdomsmottagningarnas öppettider och kompetens så att det blir möjligt att göra jämförelser och se om det behövs ytterligare åtgärder, till exempel en norm för tillgänglighet. Det är viktigt att hitta nya och kompletterande vägar att nå ungdomar. En viktig satsning som gjorts är UMO, som är en nationell ungdomsmottagning på nätet för unga mellan . Syftet med sajten är att göra det lättare för unga att hitta relevant, aktuell och kvalitetssäkrad information om sex, hälsa och relationer. Det behövs ett brett och aktivt engagemang från många olika delar av samhället för att motverka hedersvåld och förtryck. Många ungdomar, främst flickor, som utsätts för hedersförtryck lever under mycket svåra förhållanden. Kunskapen hos berörda myndigheter måste kvalitetssäkras, som tillgången till skydd för och stöd till de utsatta måste fungera. Ungdomsmottagningarna har en viktig roll när det gäller att möta, samtala, hjälpa och stödja ungdomar som lever med hedersproblematik och måste ha en beredskap och kunskap att kunna ge stöd i dessa frågor. Den svenska funktionshinderspolitiken är alltför passiv. Trots kvarstående problem och orättvisor för personer med funktionsnedsättning saknas nya mål och konkreta förslag från regeringens sida. Andra frågor än funktionshindersfrågorna prioriteras högre i regeringens arbete. Funktionshindersfrågorna är i första hand rättighetsfrågor och inte vård- och omsorgsfrågor. Det finns en rad frågor som regeringen borde ta itu med och där flera olika departement samt riksdagsutskott måste involveras. Dagens lama och till intet förpliktande strategier och måltexter måste ersättas av handling. För det första bör man ändra lagstiftningen så att bristande tillgänglighet blir en diskrimineringsgrund i diskrimineringslagen. Detta har utretts och färdigt utredningsförslag finns liksom fungerande exempel från andra länder. var det tusen dagar sedan remisstiden gick ut för den senaste utredningen fagert tal som föreslog detta. har regeringen kontinuerligt sagt att de bereder frågan, dock utan några som helst resultat. Förslaget i utredningen fagert tal innebär att man ska utgå från redan gällande minimiregler och fokusera på skäliga anpassningar utifrån nytta och kostnader. Det är alltså långt ifrån några orimliga krav som ställs, i praktiken mest ett tydliggörande av de lagar som redan finns. Regeringen måste återkomma med en proposition i frågan. För det andra bör LSS-reformen värnas. Många som har LSS vittnar om rädsla för att LSS-reformen ska försämras på samma sätt som skett med sjukförsäkringen. För det tredje måste arbetet för att tillgänglighetsanpassa intensifieras. Arbetet har gått långsamt och satta mål har inte infriats. För det fjärde måste aktiva åtgärder sättas in för att öka sysselsättningsgraden för personer med funktionsnedsättning. Bland personer utan funktionsnedsättning är sysselsättningsgraden och bland dem som har en funktionsnedsättning med nedsatt arbetsförmåga är den . och Arbetsförmedlingens kartläggning visar att antalet personer med funktionsnedsättning som är inskrivna hos Arbetsförmedlingen har fördubblats . Det är den snabbaste ökningen som någonsin uppmätts. har personer med funktionsnedsättning som varit utan jobb ökat från 23?000 till 36 000, en ökning . Regeringens politik har misslyckats trots allt tal om att prioritera arbete. Det behövs bland annat kvalificerat, riktat och individanpassat stöd för att kunna vända på denna utveckling samt ett större ansvarstagande från bland annat offentliga arbetsgivare. För det femte behöver hjälpmedelsfrågan ses över. Tillgången till hjälpmedel varierar stort över landet liksom regler och avgifter. beslutade om en nationell handlingsplan för handikappolitiken som innebär mål om att ska vara tillgängligt för människor med funktionsnedsättningar. Handlingsplanen klargjorde att varje sektor i samhället har ett ansvar och uppdrag att göra sin verksamhet tillgänglig för alla. Tillgänglighet handlar ofta om övergripande fysisk planering eller anpassningar av lokaler men det kan också handla om andra saker, till exempel möjligheten att tillgodogöra sig information, exempelvis på webbsidor. Kollektivtrafiken är ett annat centralt område där det behövs åtgärder för ökad tillgänglighet. Av regeringens budgetproposition framgick att det inte kommer att bli möjligt att nå handlingsplanens mål när det gäller enkelt avhjälpta hinder, tillgänglig kollektivtrafik och tillgänglig statsförvaltning. Regeringen har inte verkat särskild upprörd över att målen inte nås och frågan har uppenbarligen varit lågt prioriterad. Vi hade förväntat oss att regeringen skulle återkomma med en tydlig plan för hur man tänker gå vidare med de områden som inte blev klara, vilka konsekvenser utebliven anpassning av tillgängligheten ska få för olika aktörer och vilka nya mål och medel (till exempel ekonomiska stimulanser, skärpta regler, ökad information) som ska användas i tillgänglighetsarbetet. Någon sådan plan har dock inte regeringen presenterat. Regeringens strategi för genomförande av funktionshinderspolitiken 2011–2016 presenterades . Strategidokumentet är omfattande men saknar på de viktigaste punkterna konkreta förslag och mätbara målsättningar. Det är till exempel helt absurt att i en nationell strategi för funktionshinderspolitiken i inte ta upp frågan om otillgänglighet som diskrimineringsgrund. Ett uttalat inriktningsmål i strategin är exempelvis att sysselsättningsgraden för personer med funktionsnedsättning och nedsatt arbetsförmåga ska öka. Men inga mätbara siffror nämns. Ett mätbart mål hade (som Handikappförbunden påpekat) kunnat vara att sysselsättningsgraden återgår till nivåer, det vill säga . Ett annat kvarstående problem med strategin är att det inte händer något om aktörer inte uppfyller de löst satta målen. bygger strategin på att myndigheter själva ska sätta mål, vilket belyser att strategin är tunn och till intet förpliktande. Lagen om stöd och service (LSS) har inneburit en enorm förbättring av levnadsvillkoren för många funktionshindrade. LSS-verksamheten har expanderat år för år, det gäller både antalet personer som får del av LSS-insatser och antalet timmar per person. Vi socialdemokrater slår vakt om LSS. Vi tycker att det är riktigt att prövning av LSS-behov sker på samma sätt i hela landet. Det är dock viktigt att förändringar görs i dialog med brukarnas organisationer. LSS berör folks vardag och därför måste genomförandeprocessen av eventuella förslag från regeringen ske med yttersta noggrannhet och tillräcklig förberedelsetid. har ett antal personer i samband med omprövning fått sin assistans minskad. gav i ett tillkännagivande 2012 regeringen i uppdrag att ta reda på hur många som drabbats och vad som har hänt med dem som fått kraftigt minskad assistans. Någon sådan redovisning har inte regeringen kunnat leverera. Det betyder att frågan inte kommer att redovisas förrän efter valet . Det är mycket beklagligt, men ganska typiskt för regeringens hantering av LSS-frågorna. Om domstolsdomar på ett avgörande sätt ändrar hittillsvarande praxis för bedömning av LSS-behov bör det prövas om det behövs förtydliganden från den politiska nivån så att lagens intentioner kan upprätthållas. För att personer med funktionsnedsättning ska ges möjlighet att verka i vardagen på samma villkor som människor utan funktionsnedsättning krävs ofta att olika former av hjälpmedel ingår som en del i vården och rehabiliteringen. Hälso- och sjukvårdens hjälpmedelsansvar ska vila på en värdegrund där individens möjligheter att leva ett självständigt liv i trygghet och värdighet ska vara den bärande utgångspunkten. Tillgången till hjälpmedel varierar stort över landet liksom regler och avgifter. Mot bakgrund av detta anser vi att det bör formuleras en nationell strategi för hur vi resursmässigt och organisatoriskt ska klara att möta ett växande hjälpmedelsbehov. En sådan strategi ska också tydliggöra hur sjukvårdshuvudmännen utifrån sitt hjälpmedelsansvar kan bidra till att förverkliga de handikappolitiska och äldrepolitiska målen. Personliga ombud är en mycket välriktad reform genom att den kommer psykiskt funktionshindrade direkt till del. Ombuden hjälper dem att få tillgång till den hjälp de har rätt att få, från kommunen, och olika stödenheter. Ombuden arbetar nära den de är ombud för och helt på dennes uppdrag. har konstaterat att personliga ombud stärker den enskildes självbestämmande, främjar möjligheterna till jämlika levnadsvillkor och ökar delaktigheten i samhället. Det har också visats att personliga ombud minskar kostnaderna för sjukvård då behovet av psykiatrisk slutenvård minskar. Reformen infördes för och har verksamheten varit under uppbyggnad. Fler och fler kommuner har visat intresse för att ha sådan verksamhet. Bristen på personliga ombud är stor, men det är svårt att rekrytera nya ombud. Risken att utvecklingen stannar av är överhängande. Regeringen bör mot denna bakgrund återkomma med förslag på hur arbetet med att rekrytera personliga ombud kan intensifieras och utvecklas. Samhället som helhet måste bli bättre på att samordna sina insatser kring människor med olika former av funktionsnedsättningar, till exempel genom koordinatorer som hjälper den enskilde med olika kontakter. En undersökning från RBU, och Ungdomar, visar att föräldrar till barn med funktionsnedsättning i genomsnitt hade kontakt med 17 personer kring sitt barns funktionsnedsättning och olika stödinsatser. Det är lätt att inse att detta är en orimlig situation. Informationen från de olika huvudmännen, främst och kommunerna, som administrerar samhällets stöd till dessa familjer är också bristande enligt samma undersökning. Efter ett förslag från Socialdemokraterna tillkännagav under /12 för regeringen att den skulle starta en försöksverksamhet med samordnare för barn och unga med funktionsnedsättning. har därefter fått ett uppdrag av regeringen att föreslå en försöksverksamhet. Uppdraget skulle redovisas och vi förutsatte att en försöksverksamhet därefter skulle kunna komma till stånd. Så blev dock inte fallet. Än en gång saknar regeringen förmåga att leverera. Regeringen säger att den ska försöka få igång en försöksverksamhet på annat sätt. Hela hanteringen av denna fråga vittnar om ointresse och dålig styrning. Vi kommer att följa frågan noga. Sjukvårdens insatser för människor med funktionsnedsättningar måste också förbättras. Många patienter med rätt till en individuell vårdplan har ändå ingen sådan. Det är en fråga som landstingen måste prioritera högre. Patienterna har ofta själva stor kunskap om hur deras situation skulle kunna förbättras, inte sällan med relativt enkla medel. Denna kunskap måste tas tillvara på ett bättre sätt . Det förekommer brister i rehabiliteringen och habiliteringen av barn med omfattande funktionsnedsättningar, liksom för vuxna med tidigt förvärvade eller medfödda funktionsnedsättningar.