mot · H102K290 · 2013-10-02 00:00:00 — Översyn av regeringens och arbete med EU-frågor tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att utvärdera och se över formerna och reglerna för regeringens och arbete med EU-frågor. Utvecklingen inom den europeiska unionen är dramatisk, detta framför allt som ett utflöde av den senaste finanskrisen och eurokrisen. Starka krafter verkar i riktning mot en allt hårdare centralstyrning av medlemsländernas ekonomier, detta bland annat manifesterat i de s.k. sexpacken och tvåpacken, men också i färdplanen mot en verklig ekonomisk och monetär union och skapandet av en bankunion. Det kan konstateras att ett EU i olika takt är en risk utan högst påtaglig verklighet. De nämnda lagstiftningspaketen och de långtgående federalistiska planerna rör främst , och den uppdelning mellan euroländer och icke-euroländer som vi nu ser kommer rimligtvis att bestå . Till detta skall läggas att nya institutioner ägnade att förstärka den ekonomiska samordningen och styrningen har skapats vid sidan av , helt enkelt därför att det av just fördragsmässiga skäl inte har varit möjligt att göra det innanför. och fördraget om stabilitet, samordning och styrning, populärt kallat finanspakten, är exempel på sådana innovativa lösningar. Vad gäller europluspakten valde att ställa sig utanför, medan vi valde att ansluta oss till finanspakten, dock utan att ansluta oss till paktens hårda kärna, det finansiella regelverket. När det gäller beslut som i första hand rör , och de tenderar alltså att bli fler och fler, har ingen rösträtt i rådet. Däremot har vi möjlighet att när sådana direktiv och förordningar arbetas fram delta i beslutsprocessen. Det kan diskuteras hur tungt våra synpunkter väger. När det gäller arbetet och besluten inom ramen för den europeiska terminen, där långtgående och i det nationella beslutsfattandet ingripande rekommendationer riktas till medlemsländerna, blir roll att i rådet välkomna och godkänna åtgärderna, dock utan att () vare sig kan, bör eller vill ta ställning till de landspecifika programmen bland annat eftersom de rör nationell kompetens. Information i eurozonsfrågor lämnas förstås till (och fackutskotten), men när det gäller beslut som enbart rör eurozonen har alltså ingen rösträtt i rådet. har vi goda skäl att göra vår röst hörd eftersom besluten i eurozonen självklart starkt påverkar oss. har alltså hamnat i ett svårhanterbart dilemma. Till bilden hör att EU-samarbetet, som det nu utvecklas i eurokrisens spår, tänjer gränserna för den kompetensfördelning mellan medlemsländerna och EU-nivån som gäller enligt fördragen. Det handlar exempelvis om medlemsländernas suveräna rätt att besluta över finanspolitik och skatter, men också förhållandena på arbetsmarknaden. Mot denna bakgrund av våra vunna erfarenheter och den ovan summariskt beskrivna senare utvecklingen finns skäl att se över hur regering och riksdag hanterar EU-frågorna. Behovet av en sådan översyn kan ytterligare underbyggas med ett konkret exempel hämtat från behandling av den tidigare nämnda finanspakten. I regeringens proposition 2012/13:39 Fördraget om stabilitet, samordning och styrning, som låg till grund för beslut , kan man alltså läsa följande: Regeringens bedömning: En ratificering av fördraget innebär inte att kommer att vara bundet av dess bestämmelser. kan enbart bli bundet av bestämmelserna antingen genom att, efter godkännande, på frivillig väg åta sig att vara bundet av vissa av bestämmelserna i fördraget, eller genom att införa euron. Enligt 10 kap. 3 § första stycket i regeringsformen (RF) krävs godkännande innan regeringen ingår en bindande internationell överenskommelse som förutsätter att en lag ändras, eller att en ny lagstiftas, eller i övrigt gäller ett ämne som beslutar om. Huruvida en svensk avsiktsförklaring om att bli bunden av bestämmelser i fördraget behöver godkännas av är således beroende av vilka ändringar som i sådana fall skulle behöva göras i det svenska finanspolitiska ramverket. Även om det svenska överskottsmålet uppvisar stora likheter med fördragets krav på balans eller överskott i det offentliga sparandet finns betydande skillnader mellan regleringarna. Exempelvis ställer fördraget krav på att de finanspolitiska reglerna ska respekteras genom hela den nationella budgetprocessen, medan regleringen av det finanspolitiska ramverket i budgetlagen (2011:203) uteslutande riktar sig till regeringen och således inte är bindande för . För det fall skulle förklara sin avsikt att vara bundet av de finanspolitiska bestämmelserna i fördraget skulle därför en ändring av budgetlagen vara nödvändig. Även andra delar av fördraget kan komma att kräva ändringar i det svenska finanspolitiska ramverket, bl.a. bestämmelsen i artikel 3 om att en avvikelse från det medelfristiga budgetmålet ska korrigeras inom . Slutsatsen i propositionen blev alltså att en anslutning till finanspakten skulle kräva ett särskilt riksdagsbeslut just därför att det nu krävs förändringar i budgetlagen. Med andra ord kan också den slutsatsen dras, att för det fall att det av beslutade finanspolitiska ramverket skulle överensstämma med finanspaktens regelverk och inga ändringar i budgetlagen vore nödvändiga, då skulle regeringen kunna ansluta och ge upp vårt finanspolitiska självbestämmande utan att höra . En sådan ordning är naturligtvis helt oacceptabel och fattade också ett särskilt beslut om att en eventuell anslutning till de paragrafer i fördraget som utgör dess hårda kärna – det finanspolitiska regelverket – måste beslutas av . Det europeiska samarbetet befinner sig i en dramatisk fas. Man skulle kunna sammanfatta läget så att spänningarna ökar mellan olika medlemsländer, mellan eurozonsländer och andra medlemsländer, och mellan det överstatliga perspektivet och det nationella. Eurokrisen har banat väg för idéer om en långtgående centralisering av beslutsfattandet, några av dem har redan förverkligats. Det är en federalistisk inriktning som reser viktiga frågor av demokratisk natur och utmanar det europeiska projektets legitimitet. eller senare måste sannolikt det som sker och som kan skönjas i förlängningen av det som sker få som konsekvens att fördraget öppnas och omförhandlas. Den utveckling som pågår inom unionen väcker en rad frågor också av praktisk, konstitutionell natur som rör hur skall hantera EU framöver. Hur gör vi vår röst hörd på områden där besluten bara gäller eurozonen? Hur hanteras institutioner som ligger vid sidan om fördraget? Hur kan vi garantera, givet att processerna är snabba och beredningen av förslagen ofta lämnar mycket i övrigt att önska, att det inte sker konstitutionella olyckor, att det sker maktförskjutningar som aldrig varit avsikten? Det finns goda skäl för riksdag att mot bakgrund av vad som hänt och vad som kan förväntas hända, göra en utvärdering av de arbetsformer och regler, i regeringsformen och riksdagsordningen, som utgör de nationella demokratiska ramarna för arbetet inom den europeiska unionen. Reglerna för regeringens och beslutsfattande i EU-frågor – för hur information, samråd och överläggningar inför beslut i EU sker – behöver ses över.