mot · H002U13 · 2013-04-03 00:00:00 — med anledning av skr. 2012/13:80 Berättelse om verksamheten i Europeiska unionen tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen inför valet ska anordna en folkomröstning om att omförhandla medlemskap i . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.2 om kommissionens utvidgningsstrategi. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.2 om att avsluta förhandlingarna med om medlemskap i . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.2 om viseringskrav för resande från . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.2 om den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.4 om skärpta villkor för visumliberaliseringar och ingående av partnerskap för rörlighet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.4 om skärpta villkor för associeringsavtal och avtal som innebär ekonomisk integration med tillgång till den fria marknaden. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.4 om ett svenskt utträde ur unionen för . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.5 om sammanhållningspolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.6 om den europeiska fonden till stöd för de mest behövande. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.6 om EU:s inverkan på de enskilda staternas pensions- och trygghetssystem. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.7 om EU:s inverkan på de enskilda staternas integrations- och migrationspolitik. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.8 om EU:s inverkan på de enskilda staternas invandrings- och flyktingpolitik. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.6 om att regeringen ska verka för att EFSM (Europeiska finansiella stabiliseringsmekanismen) avskaffas. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.6 om att regeringen ska verka för att får ett formellt undantag från att införa euron som valuta i likhet med och . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.9 om att regeringen bör erkänna misslyckande i att upprätthålla ett fullgott gränsskydd. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.9 om att regeringen bör redovisa hur detta misslyckade gränsskydd har drabbat , bl.a. på det sätt som beskrivs i motionen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.9 om att i sin nuvarande form ska avvecklas eftersom gränsskyddet inte fungerar. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.10 om Fjärde järnvägspaketet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.11 om EU:s fiskeripolitik. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.11 om internationella bokföringsregler för skogsbruk. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.11 om svaveldirektivet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.11 om ursprungsmärkning av kött. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.1 om den europeiska planeringsterminen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.1 om kommittéförfaranden och delegerade akter. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.1 om placering. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.12 om den gemensamma handelspolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.13 om elmarknaden. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.13 om Färdplan 2050. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.13 om infrastrukturförordningen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.14 om Horisont 2020. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.14 om yrkeskvalifikationsdirektivet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.15 om sysselsättningspolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.15 om ett socialt protokoll. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.16 om att kulturpolitik bör återgå till att vara en nationell angelägenhet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.16 om Kreativa . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.16 om Ett EU för medborgarna. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionens avsnitt 2.16 om att idrottspolitik inte ska hanteras på EU-nivå. 2.1EU:s institutioner och utveckling Mot bakgrund av utvecklingen inom EU sedan blev medlem 1995, kan det lätt konstateras att mycket av vad som i praktiken lovades inte har uppfyllts. EU framstår, med all rätt, som en gigantisk byråkrati som lever sitt eget liv långt från huvuddelen av medborgarna i medlemsländerna. Detta har inneburit att EU av många medborgare inte uppfattas som deras organisation. Under folkomröstningen betonades att EU i huvudsak skulle syssla med övergripande frågor. är det inte svårt att finna acceptans för påståendet att EU utvecklats i motsatt riktning. EU producerar mängder av detaljföreskrifter inom områden där de enskilda medlemsländernas kompetens är större. Den s.k. 2020-strategin och det verktyg kommissionen getts i form av den europeiska planeringsterminen har utvecklats till ett av de starkaste styrmedel EU har till sitt förfogande för att styra EU-ländernas interna politik. ser med oro på att den här utvecklingen får fortgå och att fler politikområden plockas in under den europeiska planeringsterminen. Detta sker även under en demokratisk övervakning som endast är en chimär. I första hand bör det undersökas om inte kan gå ur samarbetet med den europeiska planeringsterminen. Fram till dess bör allt arbete inom ramen för den europeiska planeringsterminen ske med fördjupad dialog med . Framför allt bör de nationella reformprogrammen behandlas av i särskild ordning. Det är inte främmande, med tanke på att det ändå är åtaganden gör gentemot EU som helhet och de andra EU-länderna, att varje nationellt reformprogram som överlämnas till kommissionen behandlas i i samma form som mellanstatliga avtal som ska ratificeras. Det vill säga som ett separat förslag från regeringen som ska godkännas av . ser med oro på den ökande användningen av delegerade befogenheter inom EU. Kommissionen ges i mångt och mycket betydande makt att bestämma det materiella innehållet i lagstiftningsakter. Det kan starkt ifrågasättas om inte Lissabonfördraget missbrukas av kommissionen för att genom otydligt skrivna lagar påskynda den europeiska integrationen. Viktiga frågor riskerar att inte debatteras och motstående åsikter sammanjämkas inom rådet om de förpassas till kommissionen för normgivning. Kopplat till detta är förfarandet med kommittologi, varvid tjänstemän, och kommissionen skyndar igenom lagstiftning utan större demokratiskt inflytande, vare sig från eller från de nationella parlamenten, och ofta under stort hemlighetsmakeri. Således finns det befogad anledning att ifrågasätta arbetssättet inom EU. anser att regeringen bör verka för att så mycket som möjligt av beslutsfattandet inom EU, inklusive de kontroversiella och svåra frågorna, avgörs i rådet och att därefter får ta fram sin ståndpunkt under ordnade former. Som ser det finns det ingen egennytta med att få igenom lagstiftning vid första läsningen, det riskerar endast att bli en dålig lagstiftningsprodukt och oklart rättsläge. Därigenom borde även behovet av delegerade akter kunna minska. Slutligen anser att det finns anledning för regeringen att löpande hålla frågan om flyttcirkus vid liv. Uppenbarligen finns det såväl ekonomiska skäl som rent praktiska till varför ska ha en plats för sina sammanträden. Regeringen bör genom alla tillgängliga medel verka för att få att överge sitt veto i frågan och att ges rätt, genom ändring av protokollet, att självt bestämma var det ska sammanträda. Det är talande att kommissionen i sin strategi lägger ytterligare fokus på korruption och rättsstat. Den nuvarande strategin, med undantag för delarna om , påminner mer om ett policydokument för utvecklingssamarbete i något av de minst utvecklade länderna i södra grannskapet, än ett förhandlingsarbete för tillträde till ett av världens största frihandelsområden. Genom kommissionens ökade fokus på korruption och rättsstat i förhandlingarna ges även utrymme att nyttja en oproportionerlig del av instrumentet för föranslutningsstöd för dessa områden. Områden vilka onekligen de minst utvecklade länderna ofta uppvisar brister inom. Det påståendet att utvidgningsstrategin ger exempel på hur unionen har gynnats ekonomiskt står dock inte att utläsa. Förvisso har ekonomiska förändringar skett i , men steget därifrån till att EU som helhet gynnats ekonomiskt är dock stort. anser att regeringen inom ramen för ska ta initiativ till att återigen ha en djupgående debatt om konditionalitet i samband med anslutningsförhandlingar. Det kan konstateras att planerna på unionens utvidgning fortskrider. Årsberättelsen visar hur arbetet har fortskridit med att förhandla om medlemskap med såväl som flera Balkanländer. har motsatt sig ett turkiskt medlemskap i unionen från början, med utgångspunkten att landets demokratiska statsskick knappast kan anses vara stabilt och att det finns ett starkt inslag av islamistiska krafter i dess politiska liv. Det är beklagligt att regeringen inte på ett tydligare sätt markerar mot ett turkiskt medlemskap i unionen. är av åsikten att viseringsfrihet endast ska ges för medborgare i länder som är stabila rättsstater, har låg korruption och obetydliga problem med organiserad brottslighet och terrorism. Regeringen bör verka för att kravet på visering för resande från återupprättas respektive behålls. 2.3.1Den gemensamma försvars- och säkerhetspolitiken kan inte ställa sig bakom den utveckling som sker i EU att alltmer av utrikespolitiken ska förflyttas från respektive medlemsland till EU och EU:s utrikestjänst. Regeringen och utrikesministern har vid tidigare tillfällen uttryckt att EU:s utrikespolitik är vår utrikespolitik. anser att regeringen i EU bör värna och stärka svenska utrikespolitiska intressen i stället för att på det här sättet helt överge svensk utrikespolitik åt EU. Vi är inte principiellt emot internationella insatser i andra länder och vi ifrågasätter inte att flera av de insatser som EU utför har goda syften. ser dock med oro på att alltmer engagerar sig i internationella militära insatser som är beslutade på EU-nivå. När ett överstatligt EU beslutar om militära insatser där inflytande är begränsat innebär det i praktiken att är med i en militär allians. anser det vara tveksamt om denna förändring i svensk utrikespolitik är förankrad hos det svenska folket. Därför menar att regeringen inom EU ska verka för att säkerhets- och försvarspolitik i huvudsak ska ligga på respektive medlemsland. Om samarbete i stora frågor är nödvändigt ska det ske på mellanstatlig basis. 2.4EU:s bilaterala och regionala förbindelser vill framhålla att villkoren för att ingå partnerskap för rörlighet och ekonomisk integration med tillgång till den fria marknaden måste skärpas. Det räcker inte med ett samarbete efter ett genomfört avtal, utan vi vill se tydligare reformer och uppfyllda krav innan partnerskapsavtal ingås om bl.a. fungerande gränskontroller, säkerhet, demokrati och mänskliga rättigheter. Vi menar särskilt att om det i förlängningen av denna process ska finnas ett framtida medlemskap i unionen för länderna i öst måste kraven för att ingå partnerskap skärpas, då det med tanke på hur situationen ser ut i dessa länder inte är möjligt eller lämpligt med ett medlemskap i unionen inom en överskådlig framtid. är för samarbete mellan suveräna stater, men när EU går mot att bli en alltmer överstatlig union menar vi att det blir svårt att förenas kring en gemensam politik med stater som skiljer sig mycket från varandra. Vi menar också att nya kandidatländers ekonomiska standard inte ska avvika negativt i alltför hög utsträckning från det befintliga EU-snittet, mätt som BNP per capita. Gällande viseringsliberaliseringar menar att även om det i sig kan vara positivt för t.ex. studenter, forskare och affärsmän att få ökade möjligheter till rörlighet ställer partnerskap om ökad rörlighet och viseringsliberaliseringar höga krav på partnerländerna att förhindra olaglig migration, kontrollera gränserna effektivt, garantera dokumentsäkerhet och bekämpa organiserad brottslighet som människohandel och människosmuggling. Vi ser positivt på att lyfter fram vikten av samarbete i dessa frågor. Utan garanti på att ovanstående krav verkligen kan efterlevas kan vi dock inte ställa oss bakom fler partnerskap för rörlighet samt viseringsliberaliseringar, då det finns en påtaglig risk för att problemen med organiserad brottslighet och olaglig migration och det mänskliga lidande som de innebär kommer att öka ännu mer. Vidare måste det påpekas att stor försiktighet måste iakttas när det gäller beslut om nya stödpaket för särskilt det södra grannskapet, eftersom omfattningen av sådana paket riskerar att bli mycket kostnadsdrivande för unionen i ett läge när många medlemsländer redan befinner sig i ekonomisk kris. Det är därför av vikt att ytterligare sådana beslut inte är tvingande på EU-nivå utan överlåts till sådana medlemsstater som anser sig ha kapacitet för detta. Detta menar borde vara den svenska linje som regeringen ska verka för. kan kanske vara en möjlighet för länderna kring att mötas och träffa överenskommelser rörande det som de anser angår dem, men mervärdet för svenskt vidkommande är högst begränsat. Det kan vidare diskuteras vad som egentligen är, eller blir, målet med denna union. Tar denna union samma utveckling som , som senare utvecklades till EG och EU, skulle det exempelvis kunna tänkas att unionen för kan leda till att de ingående länderna ges tillgång till den inre marknaden och i förlängningen fri rörlighet till . I ett sådant fall kommer unionen för inte bara att leda till ett stort utökat behov av finansiering av EU, utan sannolikt även till en ökad migration inom unionens utsträckningsområde. menar därför att bör lämna unionen för . hållning gällande sammanhållningspolitiken, såväl den befintliga som den framtida, är att EU inte ska medfinansiera projekt som medlemsstaterna själva borde bekosta. Till yttermera visso kommer den framtida sammanhållningspolitiken påtvinga mottagarländerna krav om strukturreformer, vilka är nödvändiga för att uppnå 2020-strategin. Kraven som ställs inkräktar starkt på de enskilda ländernas självbestämmande, vilket syntes tydligt i EU:s hantering av . stödde den aktuella indragningen, då vi anser att sammanhållningsfonderna inte bör användas över huvud taget och pengarna i stället bör återbördas till medlemsstaterna genom minskade medlemsavgifter. Därmed inte sagt att den inte bör tillämpas på ett icke-diskriminerande vis. Noterbart är att det tidigare taket om 3,23,av BNP i stöd , enligt moduleringar i den femte rapporten om sammanhållningspolitiken, endast förmodas leda till en kumulativ ökning av ländernas BNP som är lägre än tillskottet av kapital från EU. Förvisso finns det potential i sammanhållningspolitiken vissa regioner har reagerat bra på kapitaltillskott men det finns även vad man rimligen bör kalla lost causes. Vissa regioner i uppvisar noll och ingen förbättring på nästan något område, trots bidrag år . Näst intill samtliga kurvor pekar åt fel håll i dessa regioner och det enda som kan ha en reell effekt är att lyfta invånarnas utbildningsgrad till 2020-målet: med tertiär utbildning. Detta i regioner som har bland de svagaste utbildningsnivåerna i EU. Kostnaden för den typen av utbildningsexplosion är mer än vad EU:s budget mäktar med och dessutom skulle det krävas ett orealistiskt system för att förhindra brain drain i regionen. Att använda cirka en tredjedel av EU:s budget för att lyfta tillväxten i mer än halva EU blir som att försöka lyfta sig själv i håret (med hjälp av bara tummen). Förvisso kan, förutsatt att finansiering av det redan fastställts, visst begränsat stöd gå till specifika insatser av mervärde för flera länder eller regioner, men definitivt inte på det svepande sätt, eller som i förslaget rent demokratifientliga sätt, som . Ett system som i praktiken fungerar som ett försörjningsstöd för EU-länder bör starkt ifrågasättas. De pengarna som belastar nettoavgift kan användas med större effekt och mer effektivt i egna problemtyngda regioner. anser att regeringen bör verka för att sammanhållningspolitikens roll inom EU reformeras och i förlängningen fasas ut. bör regeringen öppna för en reformering av fördraget som innebär att sammanhållningspolitiken stryks som eget område. 2.6.1Europeisk fond för de mest behövande har föreslagit en förordning om en europeisk fond för stöd till de mest behövande, som ett led i att bekämpa fattigdom och social exkludering. har stor förståelse för den svåra situation vissa EU-medborgare befinner sig i, inte minst barnen. Dock är det vår övertygelse att fattigdom bäst bekämpas på nationell nivå och med de trygghetssystem som vi har, inte minst socialförsäkringarna. I har vi ett starkt ramverk mellan arbetsgivare och anställda. Detta ramverk består framför allt av kollektivavtal och arbetsmarknadslagar. Dessa har växt fram och kan i mångt och mycket anses förankrade i svenska samhället. I samband med ordförandeskap i EU återupptogs diskussionen om en regelförenkling i pensionssystemen. Syftet var att underlätta för arbetskraftens rörlighet inom unionen. I ett direktiv föreskrivs att medlemsländerna ska underkasta sig ett minimidirektiv som innebär förenklingar i intjänandet av pensionsrättigheter och sparande av redan intjänad pension. Exempelvis ges då möjligheter att frångå redan upparbetade kollektivavtalsvillkor för att överensstämma med villkoren i arbetstagarens ursprungsland. Vi anser att detta skulle kunna undergräva de inarbetade ramar som finns i . Risken finns att detta skulle kunna leda till lönedumpning även om lönenivåerna inte är tänkta att påverkas, då arbetskraftskostnaden som helhet kan påverkas. Likaså vill kommissionen sträva efter att fler av medlemsländernas trygghetssystem och dess tillämpning i allt högre grad ska samordnas. Utöver EU-länder, har även avtal slutits med länder utanför unionen. välkomnar samarbeten mellan nationer. Dock är det vår mening att varje stat utan påverkan från EU ska kunna formulera sina egna trygghetssystem, såväl dess omfattning som tillämpning. Vi motsätter oss därför en fortsatt harmonisering av trygghetssystemen. har i enlighet med nuvarande förordning och i enlighet med medlemskap i en formell och legal skyldighet att gå med i det tredje steget i EMU och införa euron som valuta. Till skillnad från exempelvis och har vi inget formellt undantag från detta. Detta kommer som ett resultat av en närmast nonchalant motvilja från regeringen mot en bred diskussion i frågan, trots kritiskt opinionsläge och resultat från tidigare folkomröstning. Regeringens ovilja att förhandla fram ett formellt undantag gör att vi måste förhålla oss till ett eventuellt framtida medlemskap i tredje steg och att vi därmed också måste ha synpunkter på det som är att betrakta som EMU-områdets angelägenheter. ställer sig starkt negativa till att , i en eventuell framtid som euronation, ska tvingas låna ut pengar efter beslut på federal nivå. ESM:s kapital är inledningsvis tänkt att uppgå till . Det motsvarar hela svenska statens utgifter . ESM föreslås styras av respektive lands finansministrar. Även om beslut huvudsakligen ska tas enhälligt så öppnar förslaget upp för beslut genom kvalificerad majoritet under vissa förhållanden. En svensk finansminister kan alltså med enkelhet bli överkörd, emedan röstetalet baseras på respektive lands andel av ESM:s kapital, vilket i sin tur baseras på andelen av befolkningen respektive bruttonationalprodukten. Det är givetvis otänkbart för att låta någon annan än det svenska folkets valda företrädare förfoga över så pass stora summor av vad som i grunden är svenska skattepengar. Till yttermera visso är förtroende för denna samling individer, som alltså utgör det tilltänkta , tämligen begränsat givet historiken avseende deras förmåga att skapa tillit, stabilitet och lugn och ro på de finansiella marknaderna. Vidare är det högst oklart huruvida denna typ av åtgärd är att föredra på lång sikt, och om den över huvud taget är långsiktigt hållbar. När bestämmelserna om den ekonomiska och monetära unionen (EMU) infördes genom , som trädde i kraft , gjordes valet att inte i den institutionella arkitekturen för EMU innefatta någon finansiell stödmekanism för euroländer. Detta föreföll rationellt eftersom endast ekonomiskt och finansiellt stabila länder skulle kunna kvalificera sig för att införa euron. Man befarade också en risk för att möjligheten till hjälpaktioner skulle minska ländernas eget ansvarstagande för sin ekonomi. Denna logik, som alltså förkastas, gäller i själva verket lika mycket nu som då. Konsekvensen på av att lösa ut den som försatt sig i skuld minskar givetvis incitamenten att hålla sig med sunda statsfinanser. Samma resonemang används helt riktigt inom bankväsendet, där flera banker tar på sig orimliga risker med vetskapen om att staten, och i förlängningen skattebetalarna, står för kostnaden om det skulle vilja sig riktigt illa. I sammanhanget bör det även konstateras att en stor del av finansieringen från krismekanismerna används för att hålla europeiska banker under armarna. Att genomgå ett regelrätt stålbad är givetvis inte att föredra på kort sikt, men att skjuta det framför sig är heller inte långsiktigt hållbart. Det är på sitt sätt fascinerande att det som framstod som uppenbart , och som är ett fullt korrekt allmängiltigt resonemang, helt enkelt inte tycks äga sin riktighet längre. En viktig fråga i sammanhanget är åtaganden i EFSM, där vissa förespråkar ESM enkom för att undslippa EFSM. hävdar dock att man kan konstatera att skapandet av krismekanismer för att hantera de ökade räntor som mötte flera europeiska länder kan ha saknat rättsligt stöd i fördragen. Användandet av artikel 122 för att inrätta de tillfälliga mekanismerna delade den juridiska expertisen i två delar. Som framgår av vetenskapliga studier som publicerats efter euromötet och ministerrådets möten finns det all anledning att ifrågasätta huruvida artikel 122 verkligen gav EU rätt att inrätta EFSM, till och med villkorat och tillfälligt, som ett svar på Greklandskrisen. Huvudsakliga invändningar mot artikel 122 som rättslig grund för de nuvarande mekanismerna är att krisen inte var utanför och kontroll, utan snarare självförvållad, och att det inte heller var någon osedvanlig händelse som låg till grund för, i vart fall, kris. Det kan noteras att House of vid sin prövning av artikel 136 funnit att artikel 122 knappast kunde ligga till grund för EFSM och att EU inte hade rätt att inrätta mekanismen med artikeln som rättslig grund. Även en snabbanalys av för europapolitiska studier fann att det var juridiskt kontroversiellt att använda artikel 122 för mekanismerna. Tyvärr har det inte skett någon rättslig prövning av frågan.