mot · H002So22 · 2013-04-10 00:00:00 — med anledning av prop. 2012/13:77 God kvalitet och ökad tillgänglighet inom missbruks- och beroendevården tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om odiagnostiserade eller obehandlade neuropsykiatriska tillstånd. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att lagstiftningen bör ändras så att såsom huvudman för hälso- och sjukvården ska ta ansvar för tillnyktringsverksamhet, abstinensvård och behandling av personer med missbruks- eller beroendeproblematik. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att det lokalt ska vara möjligt att sluta överenskommelser om att överlåta uppgifter när det gäller missbruks- och beroendevård mellan landsting och kommun. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om vård, rehabilitering och socialt stöd. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om könsperspektiv och analyser utifrån olika diskrimineringsgrunder. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om samsjuklighet. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om program för sprutbyte i alla landsting. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att återkomma med ett förslag där brukare och brukarorganisationer ges ett tydligt, formellt inflytande i stället för en rådgivande roll. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om stödstrukturer och praktiska reella möjligheter för brukare och brukarorganisationer att kunna samverka. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om ett uppdrag till om system för auktorisation eller skärpta tillståndskrav för behandlingsenheter. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen bör återkomma med en strategi för förstärkt forskning, utbildning, vidareutbildning och kunskapsspridning i missbruks- och beroendevården i enlighet med kapitel 6. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen bör återkomma med en analys av utvecklingen när det gäller evidensbasering av behandlingsmetoder inom det komplexa området missbruk och psykisk hälsa. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att regeringen efter fördjupad analys skyndsamt bör återkomma med förslag om vårdgaranti för personer med missbruks- och beroendeproblematik. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om valmöjlighet för den enskilde inom missbruks- och beroendevården. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behov av att återkomma med förslag på reformerad LVM-lagstiftning. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om förebyggande insatser och vård för läkemedelsberoende. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om tillgänglighet till insatser gällande dopning. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av riktlinjer för stöd till närstående som är medberoende. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om slopad spärregel för underhållsbehandling. Det behövs förändringar inom missbruksvården. Det vet människor som själva har beroendeproblematik, anhöriga och professionen. Så även politiker. Ett stort antal utredningar har skett och senast den mycket omfattande . Utredningen arbetade länge och presenterade flera rapporter, bl.a. en som hade till syfte att skapa diskussion. De lade slutligen fram en genomarbetad slutrapport som innehöll drygt sjuttio beslutspunkter. De flesta kunde inte annat än att känna en viss snopenhet när regeringen nu presenterar en påfallande tunn proposition. En proposition där det enda konkreta förändringsförslaget är att det förs in en lagparagraf i socialtjäntslagen och hälso- och sjukvårdslagen om krav på samarbete med landsting respektive kommun, dvs. krav på att en överenskommelse ska ingås om detta och att organisationer som företräder de som berörs eller deras närstående, om det är möjligt, bör ges möjlighet att lämna synpunkter på innehållet. Området är för viktigt för att inte större förändringar än så ska föreslås. Det räcker helt enkelt inte. I denna motion lämnar ett antal förslag för en väsentligt förbättrad missbruksvård i . Vikten av förebyggande arbete Allra viktigast för att människor inte ska börja missbruka är en aktiv förebyggande politik. Det handlar om tillgång till vård och behandling, synsätt, möjlighet att tidigt uppmärksamma problem och tendenser till riskbruk. Alltför ofta kan vuxna redan i förskolan och skolan gissa sig till vilka barn som senare kan riskera att börja missbruka. Då gäller det att sätta in tydliga stödinsatser och att vuxenvärlden inte ger upp. bedriver en politik för att varje barn ska ha rätt att bli sett. Det kräver en offensiv skolpolitik, med bl.a. förbättringar av lärarnas villkor och en mer tillgänglig elevhälsovård. Hit hör också ett mänskligare och ur socialt perspektiv mer hållbart samhälle, där människor ska kunna kombinera yrkesliv och övrigt liv, utan att det ska gå ut över barnen. Att börja använda droger kan ibland handla om spänningssökande, ett behov som måste kunna tas till vara på andra sätt. Unga har enormt mycket idéer och handlingskraft som i mycket begränsad omfattning får utrymme. För att tidigt stävja missbruk som påbörjats är det bl.a. därför viktigt med tidiga insatser såsom speciella mottagningar för unga med missbruksproblem. Det är inte bara som ett missbruk kan ta fart. Det handlar om frekvent bruk som kan utvecklas till beroende och missbruk. Men det handlar också om psykologi, själsligt mående och vilken plats omsorgen om våra inre liv får ta. Sjukskrivningarna tar återigen fart bland kvinnor, unga kvinnors psykiska ohälsa ökar. Så många som 65 000 personer är läkemedelsberoende1 och att det är så pass omfattande talas det sällan om. Ofta är missbruket understött av ogenomtänkta vårdinsatser som kostar både den enskilde och samhället mycket. Ett särskilt problemområde är den självmedicinering som ofta odiagnostiserade eller obehandlade neuropsykiatriska tillstånd kan leda till. Detta missbruk skulle ofta ha kunnat förebyggas med rätt insatser och området behöver fokuseras särskilt. Regeringen bör återkomma med förslag på detta område. Det vill vi ge regeringen till känna. Att slippa gå arbetslös, ha möjlighet att göra något som den enskilde upplever meningsfullt och vid behov av samhällets insatser kunna få det på ett smidigt och mänskligt sätt är grundläggande. Även på detta område har en mycket aktiv politik som skulle leda till inte bara ett samhälle där människor mår bättre, utan som också är mer uthålligt för såväl människor som miljö. Vi menar också att det skulle leda till mindre missbruk. Behov av förändrad ansvarsfördelning föreslog att ansvarsfördelningen mellan huvudmännen delvis skulle förändras, så att skulle ha ansvar för såväl tillnyktringsverksamhet som abstinensvård och behandling, detta såsom huvudman för hälso- och sjukvården. Förslaget var att kommunen ska ansvara för psykosocialt stöd samt stöd till boende, sysselsättning och försörjning. Vi delar denna bedömning. Det faktum att beroende är ett sjukdomstillstånd är vedertaget på ett annat sätt . Det har gjort det mindre stigmatiserande att vända sig till vården för hjälp med missbruk. Forskningsresultat2 visar också att nio av tio personer med missbruk eller beroende helst vill söka hjälp hos hälso- och sjukvården. varierar sjukvårdshuvudmännens ansvar stort i olika delar av landet och vilken missbruksvård som där bedrivs. Det är i sig mycket otillfredsställande att situationen därmed är så ojämlik. Med ett tydligt ansvar skulle situationen förändras, och mer jämlik vård kunna erbjudas över landet. Kommuner har traditionellt fokuserat på andra faktorer, inte minst psykosociala, vilket kan upplevas som ett stöd, men ibland upplevs som skuldbeläggande för den enskilde. Vi tycker helt enkelt att det är en rimlig förändring i tiden att hälso- och sjukvården får detta tydliga behandlingsansvar. Vi menar att förändringen av de flesta kommer att upplevas som både begriplig och följdriktig. Regeringen menar att bör göras mindre stigmatiserande genom att poängtera lättillgänglig information om hur missbruks- och beroendevården är organiserad lokalt och genom information till särskilda målgrupper. Vi tror inte att det alls räcker. Bland remissvaren har en farhåga framförts om att den medicinska synen skulle bli förhärskande på missbruksvården och behandlingen, något som vore olyckligt. Visst kan vi till viss del dela denna farhåga. menar vi dock att hälso- och sjukvården har en bred roll och funktion. Den hälsofrämjande delen och helhetssynen på människan har blivit alltmer självklar, inte minst genom samarbete mellan olika yrkeskategorier. vill att denna utveckling drivs på ytterligare. Genom rätt förebyggande och hälsofrämjande insatser minskar behovet av dyra behandlingar över huvud taget. Primärvården har t.ex. en stor potential när det gäller att tidigt uppfatta alkoholproblem och sätta in rätt stöd . Det är en uppgift som kan utvecklas. Regeringen har i propositionen landat i att inte vilja förändra huvudmannaskapet för behandlingen av missbrukare. Vi gör alltså en annan bedömning. Att låta sjukvårdshuvudmannen ta över ansvaret för behandling från kommunerna menar vi kommer göra att långt fler söker hjälp och att vård och behandling kommer att utvecklas över hela landet, något som inte minst är viktigt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. delar regeringens bedömning att det är bra att krav på överenskommelse mellan kommun och landsting skrivs in i såväl socialtjänstlagen som hälso- och sjukvårdslagen. På många håll i landet finns redan lokalt gjorda överenskommelser. Vi anser också att det är viktigt att upparbetat samarbete och välfungerande verksamheter inte ska behöva slås sönder av ny lagstiftning. Vi menar därför att även om landstingen tar över ansvaret för behandling, så ska det vara möjligt att lokalt kunna sluta andra överenskommelser om att överlåta uppgifter mellan varandra. Det är viktigt att kunna anpassa verksamheten till vad som regionalt och lokalt är optimalt, något som också lyfter fram. Överföringen av uppgifter förutsätter skatteväxling. Genom kraven på gemensamma överenskommelser kommer finansieringsfrågan tydligt att behöva lösas, något en nationell samordnarfunktion bör kunna medverka till. Vad som här anförts om överenskommelser vill vi ge regeringen tillkänna. Vård, rehabilitering och socialt stöd Målet med reformen om förändrat ansvar är att vården ska bli bättre och mer tillgänglig. Det är högst angeläget att det förflyttade ansvaret till inte innebär att vården i någon aspekt utarmas. Rehabilitering, vårdinsatser som tar tid och psykologiska förändringsprocesser måste det finnas tydlig plats för, och det måste kunna erbjudas på ett samordnat sätt. Det är högst angeläget för grupper som har särskilt stora behov. Den vårdande delen av missbruksvården får inte nedprioriteras i förhållande till den mer kliniska delen som är hemområde. Detta är ytterst viktigt att särskilt beakta i överenskommelserna mellan landsting och kommun. Vad som här anförts om beaktande av plats för och erbjudande av rehabilitering m.m. inom ramen för vissa överenskommelser bör som sin mening ge regeringen till känna. Vikten av könsperspektiv och beaktande av diskrimineringsgrunder vill starkt framhålla att analyser inom missbruks- och beroendevården kontinuerligt bör göras ur könsperspektiv. Kvinnor är ofta i ett mer utsatt läge, och det är viktigt att insatser som erbjuds är utformade för deras situation och behov. Även män kan utifrån den belastning som den rådande mansrollen innebär behöva könsspecifika insatser. Analyser behöver göras även för andra diskrimineringsgrunder såsom etnicitet, sexuell läggning eller könsidentitet och ålder. I vissa lägen finns det skäl för specifika insatser, ibland inte. Vikten av att analyser görs utifrån de olika diskrimineringsgrunderna och att det sker på alla nivåer i missbruksvården bör som sin mening ge regeringen till känna. En särskilt sårbar grupp är psykiskt sjuka. Många missbrukare har också psykiska problem. Gränslinjen mellan ett psykiskt sjukdomstillstånd och ett beroende är oftast mycket flytande och skapar stora problem inom psykvården där det händer att psykiskt sjuka nekas att tas in på avgiftning respektive narkotikapåverkade på psykiatriska avdelningar. Då många missbrukare är psykiskt sjuka och ofta påverkade blir resultatet att de som behöver vård inte får den vård de behöver. Vilken problematik som ska anses vara den huvudsakliga har ofta gjort att människor inte fått behövlig vård, utan hamnat mellan stolarna, som uttrycket brukar heta. Det finns även annan samsjuklighet som uppmärksammas alltför lite. Även vid somatisk vård händer det att personer med missbruksproblem inte blir fullt tagna på allvar vid bedömning och behandling av andra somatiska problem. Vi anser att samsjuklighetsproblematik, särskilt när det gäller psykisk sjukdom och missbruk, behöver lyftas särskilt i riktlinjer från . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Sprutbytesverksamhet är viktigt för att minska smittspridning. fattade 2006 beslut om att landstingen ska ha möjlighet att inrätta sådana. Mycket få sprutbytesverksamheter har dock i själva verket kommit till stånd. anser att sådan verksamhet ska finnas att tillgå i varje landsting och att det bör framgå av lag eller på annat sätt. Viktigt är också att det ska finnas personal som ska kunna motivera till behandling . Andra sätt att undvika smitta, såsom tillgång till kondomer och rådgivning, behöver också finnas lättillgängligt för personer som missbrukar. Vad som sagts ovan om sprutbytesverksamhet bör som sin mening ge regeringen till känna. Att ta till vara brukare och anhörigas erfarenheter och tankar för att utveckla, förbättra och följa upp verksamhet ska vara en självklarhet. Det är de som är direkt berörda som vet hur det känns, vad som är verkningsfullt och inte, och det är de som verkligen har tänkt på hur vården skulle behöva utformas för att vara bra. Det har börjat hända saker på området. Mycket kvarstår dock. tycker att ambitionen behöver vara tydligare från regeringens sida om man menar allvar med inflytandet. I den föreslagna lagrummet om samverkan anges följande: Om det är möjligt bör organisationer som företräder dessa personer eller deras närstående ges möjlighet att lämna synpunkter på innehållet i överenskommelse. Detta är en alltför försiktig och icke-förpliktigande hållning. Vi delar de synpunkter som formulerats av , som önskar att utredningen tagit ett steg längre och gett brukare och brukarorganisationer formellt inflytande i stället för en rådgivande roll. Exakt hur det bör göras är något regeringen bör återkomma om. Vi delar också de viktiga synpunkter som har framförts bl.a. från , Rainbow och som pekar på behovet av utbildning, konkretiserade strukturer för samverkan, informationsutbyte och påverkansmöjligheter, men också ekonomiska resurser. Det är lätt att säga att man vill ha samverkan med brukarorganisationer, men när de praktiska möjligheterna i realiteten är så väsensskilda är det svårt. En mycket konkret fråga som pekar på är huruvida en sådan ersättning dessutom skulle reduceras av försörjningsstödet. Kvalitetskrav på behandling och enheter Vi instämmer i utredningens bedömning att kvalitetskraven på behandlingsenheterna bör utvecklas och tycker det är bra att ska utreda frågan närmare. Regeringen är dock otydlig när den anger att kan komma att få i uppdrag att närmare utreda behov och möjligheter att utveckla ett system för auktorisation, alternativt skärpta tillståndskrav, för behandlingsenheter. Vi anser att tydligt ska få ett sådant uppdrag. Det bör som sin mening ge regeringen till känna. ANDT-strategin beskriver bl.a. det stöd som finns genom riktlinjer och andra sätt att få och söka kunskap, såsom genom kunskapsguiden och det som sker genom Kunskap till praktik. Vi menar att det måste vara ett myndighetsansvar att försäkra sig om att de enheter som jobbar på behandlings- och HVB-hem har den kunskap som behövs. Kunskap, specialistkompetens och evidens Den som har missbruksproblem och söker vård måste kunna känna sig säker på att den hen träffar vet vad hen pratar om, har tillräcklig kunskap och kompetens. Dit är det dock långt, vilket vi menar är ett stort problem. Det kan vara ett skäl för att människor är tveksamma till att söka vård över huvud taget, och det kan vara en delorsak till sämre behandlingsresultat än vad det skulle behöva vara. Hela området behöver stärkas betydligt och det regeringen beskriver i propositionen anser vi vara helt otillräckligt. har ägnat stor energi åt området utbildning, forskning, kompetens och spridning av kunskap. Regeringen har knappt alls berört detta, trots att det är så grundläggande för att lyfta hela missbruksvården, vilket måste vara en ambition. Vi anser därför att regeringen bör återkomma med en strategi för förstärkt forskning, utbildning, vidarutbildning och kunskapsspridning i missbruks- och beroendevården med utgångspunkt i förslag som beskrivs i kapitel 6. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Metoder som används måste ha stöd i forskning. Vi ser dock en risk för en metodifiering, genom att enkla tydliga metoder kan vara lättare att beforska än mer mångfacetterade. Dilemmat har t.ex. visat sig tydligt mellan KBT och psykodynamisk terapi. I strävan efter att arbeta evidensbaserat kan tendensen bli att vårdgivare helt enkelt inte vill använda sig av metoder som är svåra och kanske dyra att följa upp. Regeringen bör återkomma med en analys av utvecklingen, så att inte tanken om evidensbaseringen riskerar att leda till en utarmning av det komplexa området som missbruk, psykisk hälsa och förändringsprocesser innebär. En särskild vårdgaranti behövs Vi vill se en verksam vårdgaranti för personer med missbruksproblem. Frågan om särskild vårdgaranti är dock komplicerad. Som regeringen påpekar omfattas personer med missbruk och beroende av hälso- och sjukvårdens vårdgaranti. kan det konstateras att den vårdgarantin knappast är utformad på ett bra sätt för gruppen; kontakt med primärvården ska erbjudas , besök hos läkare i primärvårdem , besök inom den planerade, specialiserade vården efter remiss och behandling ska inledas efter att vårdgivaren beslutat att erbjuda behandling. För den som missbrukar är motivationen avgörande för att kunna ta emot behandling, därför är det helt centralt med en vård som kan vara flexibel och tillgänglig när den enskilde söker hjälp. Motivationsarbete måste också kunna göras både från profession, arbetsplatser och anhöriga med en vetskap om att den enskilde verkligen ska få vård den dag hen är redo. Vad vården innehåller är givetvis skiftande beroende på behov av avgiftning eller ej och vilken karaktär missbruket har i övrigt. föreslog en förstärkt vårdgaranti för personer med missbruk eller beroende, med brasklappen att akuta behov ska tillgodoses genast. Inom den givna tiden var tanken att landstingen skulle vara skyldiga att tvärprofessionellt utreda och inleda behandling. Utredningen föreslog också att kommunen ska erbjuda den som behöver psykosociala insatser på grund av sitt missbruk en individuell plan . Remissvaren är mycket splittrade. Bland dem som är tveksamma finns både de som förordar kortare vårdgarantitid och JO som menar att förslaget skulle vara en försämring i förhållande till det inflytande den enskilde har över val av vård enligt socialtjänstlagen . Vi anser att en särskild vårdgaranti behövs. Däremot anser vi att frågan behöver analyseras ytterligare så att den utformas på ett sätt som verkligen fungerar. Det måste i realiteten innebära en vårdgaranti som ska innebära en trygghet för den enskilde och dennes anhöriga. Det får inte riskera att bli en pappersprodukt. har en garanti för missbruksvård och . Vi anser att regeringen bör göra en fördjupad utredning och återkomma med ett avvägt förslag som tar hänsyn till de erfarenheter som gjorts där och på andra håll. De farhågor som kommit fram i en del av remissvaren ska självfallet beaktas. Centralt är naturligtvis att den enskildes rättigheter ska bli bättre och inte försämrade i förhållande till vad som gäller . Vi instämmer också med såväl som som framhåller att en stärkt ställning för individen bör innebära att den enskilde i möjligaste mån ges tolkningsföreträde i fråga om sitt eget behov av vård och behandling. Utifrån ovanstående anser vi att regeringen efter fördjupad analys bör återkomma med ett förslag om vårdgaranti för personer med missbruks- och beroendeproblematik. Detta vill vi ge regeringen till känna. Valfrihet i vårdsystemet är bra. Alltför ofta är det dock de resursstarka som i praktiken gör val. Vi anser att valmöjlighet för den enskilde tydligare måste finnas även inom beroende- och missbruksvården. Att bli hänvisad till en verksamhet utan valmöjlighet är ett förlegat förhållningssätt som kan upplevas som disciplinerande för den enskilde och knappast understödja tanken på den enskilde som en fri, tänkande individ som bör bli bemött med respekt, trots missbruksproblematik. Vi anser därför att regeringen bör återkomma med förslag om hur valmöjlighet för den enskilde inom missbruks- och beroendevården tydligare ska kunna tillgodoses. Behov av reformerad LVM Den tvångsvård av missbrukare som sker enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall, LVM, är långt ifrån optimal. Det finns brister inte minst för dem som vid sidan av missbruksproblem även behöver psykiatrisk och psykologisk vård. Vi anser dock inte att lagen om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och LVM bör slås samman, såsom utredningen föreslagit vi delar i detta regeringens bedömning. Däremot anser vi att det bör utredas vidare hur LVM kan bli mer välfungerande med ett innehåll som på ett flexibelt sätt som överensstämmer med forskningen ska kunna ge den vård som enskilda behöver, även gällande behovet av psykologiska och psykiatriska insatser. Läkemedelsmissbruk, ett särskilt dilemma Felaktig läkemedelsanvändning är i sig en stor och kostsam fråga. Många av de sjukhusinläggningar som görs grundar sig i detta. Därför har återkommande såväl nationellt som på landstingsnivå och nivå hävdat vikten av läkemedelsgenomgångar, behovet av införande av mot risk för felaktig läkemedelsbehandling etc. Även efter nedläggningen av Kilen för anser vi att det finns behov av en fristående, brukarstyrd konsumentorganisation för läkemedelsfrågor. Ett stort problem är det läkemedelsberoende som många människor utvecklar. Att så många som 65 000 personer har ett läkemedelsberoende är anmärkningsvärt. Kunskapen generellt i samhället är alltför liten i dessa frågor, och sjukvården har genom bristande uppföljning och alternativ tyvärr medverkat till situationen. Uppenbart är också att det finns alltför få enheter som erbjuder vård för läkmemedelsberoende. Vi anser att regeringen särskilt bör lyfta dessa frågor i samarbete med Kommuner och Landsting (SKL) och återkomma med en plan om ett lämpligt sätt att säkerställa att såväl förebyggande insatser som vård och behandling för läkemedelsberoende görs. Vad som ovan sagts om förebyggande insatser och vård för läkemedelsberoende bör som sin mening ge regeringen till känna. En annan, fortfarande relativt dold problematik är frågan om dopning. Personer som har problem med dopning har ofta svårt att få professionell vård, och de specialiserade enheter som finns är få. anser precis som när det gäller frågan om läkemedelsmissbruk att regeringen bör lyfta frågan i samarbete med SKL och återkomma med en plan om ett lämpligt sätt att säkerställa att såväl förebyggande insatser som behandling för dopingproblematik görs och finns att tillgå i hela landet. Det vill vi att som sin mening ger regeringen till känna.