mot · H102Kr304 · 2013-10-02 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om kirunasvenskarna och deras okända öde i dåtida . Denna motion väcks nu för nionde gången – och sedan förra gången har en mycket viktig sak inträffat: Den forskare, en privatperson, författaren och tidigare journalisten på , har av ombetts att efter systematisering överlämna allt material hon har samlat under femton års forskningar om vad vi kallar kirunasvenskarna. Detta är desto viktigare som en betydande brevsamling som legat till grund för kartläggningen av de svenskar som utvandrade och blev kvar, många avrättade i , genom oförstånd har bränts upp. Kvar finns endast kopior av brevsamlingen, dessbättre för forskningsändamål bevarade av . Det är inte , inte , inte för tidigt att göra än större insatser för att klarlägga svenskars öden i . avled den sista av dem som fanns på den svenska ambassaden i och hade någon kännedom om svenskar i . De muntliga källorna, eller de som haft släktingar som utvandrat eller berättat, blir allt färre. I gengäld, det skall vi vara tacksamma för, öppnas fler och fler arkiv, inte minst ryska sådana. Sanningen kommer fram – om än sent. Forskningen om de så kallade kirunasvenskarna, ett namn hänförligt till en dokumentationsmapp i , är sorgligt eftersatt. Det är svårt att säga. Kanske har det ideologiska motiv, kanske har någon tyckt att det är för pinsamt att syssla med denna varböld, kanske finns andra förklaringar. Oavsett orsak hastar saken: Allt färre som kan berätta lever . I första hand är och förblir forskning kring kirunasvenskarna en fråga för historieforskningen. Men kartläggningen av de svenskar som utvandrade till har också en ideologisk sida utöver de frågetecken som finns av rent mänsklig karaktär: Vad hände med den mannen, den kvinnan? Varför får vi – och släktingar – inget veta? Forum för levande historia har breddat sin upplysningsverksamhet till allt vidare områden, vilket bland annat tog sig uttryck i en utställning om massakrerna i –1945. Forum för levande historia bedriver ingen egen forskning. Men ett kvarvarande forskningsområde utgörs just av de svenskar som före och i samma socialistiskt-kommunistiskt ideologiskt präglade tid utvandrade och försvann österut. Vid valupptakt i deltog då 86-årige , född . Före sin pensionering hade han en 42-årig anställning och karriär i . Men Jernelöf har något annat att berätta. Hans mor, bortgången , var en av de kirunasvenskar som tubbades att resa österut, till lyckorike. mor kom tillbaka, från . Det är därför finns och kan berätta. Men som går, minskar antalet personer med direkt eller indirekt vetskap om vad som hände. Låt dem berätta! utkom boken och Kejsaren av . Om den svenska Rysslandsfebern (Förlag: ). Det var den tredje boken av författaren och journalisten i hennes egen, och av historieforskningen glömda eller möjligen illa sedda, privata men synnerligen offentliga redogörelse för ett av 1900-talets mest dramatiska skeenden i vår samtidshistoria: den svenska emigrationen till . Enebergs tredje bok skiljer sig från de föregående då den tar som utgångspunkt en helt annan geografisk plats än och . I centrum står Hallstaviksarbetaren och hans brev hem, av släktingar förvarade i en ask, ask, till 1923–1928. Det är de breven som ej finns, förstörda där de förvarades, i samband med ett dödsfall i . Breven hem utgör ett unikt tidsdokument. Dess historiska värde är stort av flera skäl: personligt, ideologiskt, samtidshistoriskt. Vad hände – och varför tiger – det offentliga om det öde de många svenska Rysslandsemigranterna gick till mötes? Att många mötte döden inte på grund av sjukdomar eller andra normala orsaker utan genom ideologiska avrättningar är nu styrkt – men forskningen uteblir. , , var 2007 fortfarande i livet – i . Vad görs för att ta hand om henne – om hon vill få till stånd en ändrad livssituation för sig och de sina i ? Många är de som engagerat sig för kända svenskar som råkar illa ut utomlands, gott så. Men vi har enskilt och kollektivt – kanske bättre tillsammans – ett ansvar för enskilda i fjärran land, inte så mycket i avstånd räknat som historiskt och kulturellt. De kommo härifrån, de visste intet om det öde de mötte. Hur skall man se på (1917–1990)? Som en politisk parentes? Som ett oförblommerat terrorvälde? Som drömmen om det kommunistiska lyckoriket som försvann? Upptäckten av den nedskjutna över väckte berättigad uppmärksamhet. kunde ingen berätta eller bevisa vad som var sant om vad som skett. Orsaken är brutal. Det kommunistiska var ingen möjlig samtalspartner, sanningen omöjlig att spåra, sanningen skulle döljas. Historieskrivningen var under mer än sju decennier politiskt styrd och tillrättalagd för att passa makthavarna i . På samma sätt kunde diplomaten öde efter försvinnandet i inte klarläggas förrän förintades av inre spänningar. Det var naturligt att 100-årsdag 2012 ihågkoms. må vara död. Men icke glömd. Men får vi därför glömma de andra som inte kom tillbaka från terrorväldet i ? Båda de nämnda händelserna spelade stor roll i vårt land för bilden av vår granne i öster. När sanningen , bitvis och delvis, avslöjats, avslöjar detta i sin tur politisk förljugenhet, diplomatiskt krypande och historisk desinformation. Det är i det här perspektivet man skall se bristen på engagemang för att reda ut vad som hände med vad vi kallar kirunasvenskarna. I har deras öde nästan aldrig berörts, med undantag för en interpellation (2006/07:622, besvarad av utrikesminister ). och är inte de enda ouppklarade affärerna – de till utvandrade svenskarna har också rätt att få en sanningsenlig beskrivning av vad som hände dem i deras nya hemland. Varför har så få intresserat sig för sanningen om vad som hände kirunasvenskarna? De voro svenskar också de, om än avrättade i främmande land. Det är en skam på banér, att så litet intresse visats deras öde. Kirunasvenskarnas öden är värda att berätta, deras öde gör det om möjligt än angelägnare att göra så. Låt mig påpeka att , efter att ha varit internerade på olika håll i men i huvudsak i – namnet i minner ännu om vad som hände – deporterades cirka 900 ryska soldater via till dåvarande . Genom intensivt – också det privat – forskningsarbete har journalisten , verksam vid , bland annat genom en större artikelserie 2001 kartlagt vad som hände dessa i internerade ryska soldater. forskningsresultat finns utgivna i boken i under (, 2008, 240 sidor). Det ointresse som mött ryssfrågan markeras av att finansieringen av utgivningen av boken fått ske vid ett länsmuseum utöver personlig insats. Boken är läsvärd, men inte anmäld på någon rikstidnings kultur- eller politiksidor! Väldokumenterad är däremot utlämningen till 1946 av 148 balter som hade varit i tysk krigstjänst. Här skall dock en annan fråga som kräver forskning och återupprättelser av människor, varav ett fåtal ännu lever, beskrivas: Det som hände dem som begåvo sig till det påstått socialistiska lyckoriket. Den ideologiska bakgrunden måste inledningsvis beröras. Den utgör ramen för en vandring mot en brutal med icke officiell verklighet. Många reste fulla av hopp men mötte endast förnedring och död. reste ett betydande antal svenskar till dåvarande , både från och andra orter i men framför allt från . De reste i huvudsak av ideologiska skäl. framställdes i de kretsar där arbetskraft värvades till som ett socialistiskt lyckorike där socialismen skulle byggas och kommunismen förverkligas. Praktiskt taget alla resande var övertygade kommunister. De fick ideologiskt stöd av dåtidens svenska kommunister. Verkligheten de mötte blev brutalt svart – och blodröd. Många, i själva verket flertalet, kom att möta döden i , ytterst få kom någonsin åter. De flesta mötte döden i sjukdomar eller dåliga levnadsförhållanden, andra – dokumentationen är som lätt inses ofullständig – mötte döden genom skenrättegångar och exekutioner. Ett historiskt hål – i För del handlar det om ett svart hål i vår historia – om sådana hål kan ha en färg. Denna mörka del måste belysas, praktiskt och ideologiskt. Det kan enligt min mening ske genom Forum för levande historia, mest inriktat på mycket allvarliga mänskliga förbrytelser under , mindre på enskilda svenskars öden . Detta hindrar naturligtvis inte att olika kartläggningar görs vid de historiska institutionerna vid universitet och högskolor, förmodligen lämpliga samarbetspartner med motsvarigheter i andra berörda länder. Som berörts har den tidigare journalisten på , , gjort ett pionjärarbete genom privat forskningsarbete som 1999 resulterade i de uppmärksammade artiklarna om svenskarnas tragiska öde i , och i boken (, 2000). Dåvarande statsrådet och chefen för () lovade i sammanhanget att nu skulle tidigare ovända stenar i fråga om svenskarnas öden vändas. Dessvärre har de goda ambitionerna inte följts av konkreta åtgärder. Om orsaken kan man endast spekulera: Brist på uppslag att forska i, ringa intresse från allmänheten eller – det måste tyvärr också sägas – hänsynstagande till främmande makt eller svenska partier som räds sin egen historia. , tidigare Kommunistiska Parti och däremellan kommunisterna, lovade för 15–i högstämda ordalag att gräva i sin egen historia. Låt oss konstatera att den högtidliga retorik som hördes inte följts av synliga resultat vare sig ideologiskt eller forskningsmässigt. ledning är uppenbart handlingsförlamad i denna centrala fråga. De tama försök som gjorts att bringa klarhet i tidigare generationers agerande, har omgärdats mer av omtanke om hur obehagliga avslöjanden skulle tas emot än historisk sanningslidelse. Av egna forskningar i vad som skulle kunna vara historiens skräpkammare bidde det – för att travestera – en tumme. När det gäller partiets tidiga ideologiska ogärningar föredrar ledningen att vara totalt passiv inför varje tänkbar uppgörelse med partiets ryggradslösa historia. Förtigandet av sanningen, väl illustrerad genom omskrivningar i ett brev där både nuvarande och de tidigare partiordförandena i , , och , varit inblandade, är illustrationer till detta. Problemen med sanningen har väl skildrats i ett tv-program av redaktören i programserien i . De avrättade – och de som bara försvunnit. har arbetat med kartläggning av så många som möjligt av de avresta svenskarnas öden i . I sin andra bok (, 2003) konstaterade hon att ännu har ingen svensk forskare tagit itu med detta svarta hål. Jag kan bara beklaga att mitt journalistiska arbete, som väckt stort intresse, ännu inte lockat till professionellt forskningsarbete, skrev hon då. är forskningsläget oförändrat. De vetenskapliga tillkortakommanden som väcktes genom DN-artiklarna har lett till att alla de frågetecken om den nedtystade emigrationen förde med sig har förblivit obesvarade. Vi vet , efter de första avslöjandena i , inte mer om omfattningen av emigrationen, om antalet arkebuserade eller ens hur många svenskar som återvände hem än vad som redovisades då eller i Enebergs kompletterande böcker. Eneberg fann att 33 svenskar avrättats – och att minst 45 är bara försvunna. Källan är i samtliga de 33 klarlagda fallen den sovjetiska så kallade säkerhetstjänsten . Eneberg har genom studium av dessa tidigare hemliga arkiv funnit att de slutat sina dagar efter att ha anklagats för att vara sovjetfiender. Det finns skäl att tro att de ovan 45 ännu försvunna svenskarna mött samma öde som de 33 som hittats i arkiven: De slutade i en massgrav med en kula i nacken, flertalet i tallbevuxna grusåsar åren 1937–1939. Den bristande forskningen kan komma att resultera i att värdefull förstahandsinformation från fåtalet ännu kvarlevande resenärer eller deras barn går förlorad. Vad skall det kallas? Ett misslyckande skall kallas ett misslyckande, en historisk skandal skall kallas en historisk skandal. Men bakom emigrationen stod också krafter av andra slag, inte minst skildrat i boken och Kejsaren av (2007) där den finlandssvenske politikern (1881–1940), bosatt i och den som på Lenins uppdrag drog upp riktlinjer för framtid, engagemang för räkning lyfts fram på ett tidigare icke beskrivet sätt. anger i stället en finländsk-sovjetisk politiker – vilket redan detta vittnar om vilka krafter som fanns med bakom den svenska emigrationen till . , fil.dr, var engagerad inom socialdemokratin men blev finsk finansminister i det röda folkkommissariatet som tog över makten under inbördeskriget i men flydde strax därpå till för att 1920 återkallas till som regeringschef –1935 i den så kallade Autonoma karelska socialistiska . Hans öde liknade många av det de emigranter som hamnade bakom stålvall mötte: anklagad 1935 för borgerlig nationalism fördes han till fängelse i , där han troligen avled 1940 enligt , Eneberg uppger avrättad 1938. Bara att fastslå denna till synes triviala sak, att klarlägga dödsår för en regeringschef i sovjetvälde, var och när vederbörande avrättades eller på annat sätt bragtes om livet, visar hur angelägen ytterligare forskning inte minst i arkiv är. Därför måste Enebergs forskningsprojekt få omfattande vetenskapligt stöd, både i vårt land och inte minst i de sovjetiska arkiv som redan finns tillgängliga eller kan komma att öppnas. En mycket angelägen forskningsuppgift är att klarlägga, om det är möjligt, vad som hände de svenskar eller anhöriga som , uppenbarligen huvudsakligen förgäves, sökte stöd hos i . Förmodanden bland annat av utrikesministern () att det i finns föga att finna kan vara riktiga. Men i så fall bör även det klarläggas. Ty eljest ligger det nära till hands att misstänka att det kan finnas diplomati som gör att det ännu inte anses möjligt att kartlägga vad som hände på beskickning i . 2004/beslöt liksom 2005/06, 2006/07, 2007/08, 2008/09, 2009/10, 2010/11, 2011/12 och 2012/riksmöten att lämna motsvarande hemställan om kirunasvenskarna utan bifall. När denna motion nu åter väcks är den därför än mer angelägen. Breddad undersökning – med vetenskapligt stöd. Det tycks fortfarande vara i huvudsak som med rysk hjälp letar efter svenskar i den en gång så fruktade sovjetiska säkerhetstjänstens, NKVD, olika redovisningar. bok skrev hon dock att flera unga forskare har hört av sig och förvånats över bristen på samlad historieskrivning, men tydligen lagt sina egna uppsatsplaner på is tills vidare. Vidare skriver hon: Forskningen är definitivt lågprioriterad. Av en sammanställning bok kan man dock se att fler och fler, inte minst i , blir intresserade av de svenska emigranternas öden. Men vad händer om inget händer? Den historiska skandalen väntar bak nästa hörn. Men inte ens tidens gång kan utplåna en annans ideologiska ogärningar. Forskningen i våra grannländer Det är värt att notera att forskningsarbeten utgivits i våra grannländer. I utkom journalisten med boken dro östover (Gyldendal, utgivningen bekostad delvis av norska UD) om norska kommunisters öden på . I har åtskilliga böcker om Rysslandsfarare och deras öden utgivits. i Åbo, statligt finansierat, bekostade 2001 utgivningen av den karelska journalisten andra bok om finska terroroffer (Olimme vieras vaan – Vi var bara en skara främlingar). Dåvarande statsrådet talade i en riksdagsdebatt om vikten av att forskning om kommunismens historia nu kommer i gång även i . Bakgrunden torde bland annat ha varit att flera böcker av fransmannen , exempelvis Kommunismens svarta bok (svensk översättning Bokförlaget 1999 av Le livre noire du communisme, 1997), då hade kommit ut i och väckt insikten om behovet av en granskning av den svenska kommunismens historia. fördelade , 2002, bland annat mot bakgrund av statsrådet riksdagsuttalanden , särskilt öronmärkta, till sju vetenskapliga treårsprojekt för att studera kommunistiska regimer. Men dessvärre hade bara några få kopplingar till , däribland medieforskaren studie om den svenska nyhetsförmedlingen i , redovisat tillsammans med under rubriken teg den svenska pressen? i publikationen Arbetarhistoria 4:2001 (). I har emellertid inga grundläggande forskningsprojekt kommit att riktas mot kirunasvenskarnas öden. Den ideologiska uppgörelsen – , 2001 eller det år man väljer att använda – med kommunismen och Stalinterrorn går trögt i . Ett exempel är hur den planerade minnesplaketten över Rysslandsfararna som riksdagsledamöter () från ville ha 2001 i inte finns uppsatt . Projektet är lika dött som de flesta av de svenskar som utvandrade. behöver vetenskapligt stöd, tiden går fort – och det är bråttom, tyvärr sannare än . Enebergs grundläggande studier av dömda svenskars personakter i har stärkt henne i övertygelsen om att renläriga kommunister far med osanning då de än hävdar att deras försvunna partivänner gjort sig skyldiga till ett lagbrott i , underförstått att dödsdomarna och avrättningarna mot dem var helt i sin ordning. Har hon rätt eller fel? Endast forskning kan svara på den frågan. Vikten av klarläggande forskning , numera , roll i sammanhanget är värd ett särskilt studium – och forskningsklarlägganden. Partiet och dess föregångare har enligt Eneberg inte visat minsta intresse för att hjälpa till att belysa detta sorgliga kapitel i svensk historia. Varför vill eller orkar det enligt egen uppfattning så demokratiskt trovärdiga inte ifrågasätta den gamla lojaliteten med centrala direktiv? Det intressanta är ju att tystnaden till trots har partiet hjälpt några partivänner, som drabbades av terror, att komma tillbaka till , dock har det inte i något känt fall gällt utresta Kirunasvenskar. Liken i garderoben finns kvar Inom den socialdemokratiska arbetarrörelsen har det också varit svårt att väcka frågan om forskning om vad som hände de ideologiska emigranterna till . Som framgick av bok , 2002) är den fackliga rörelsens udd riktad mot nynazisterna, inte som tidigare mot både nazister och kommunister. Man kan ha förståelse för detta eftersom nynazismen utgör ett ideologiskt överhängande hot medan kommunismen hamnat på historiens skräphög. Också skräphögar kan dock innehålla intressanta ting. Svensk eftergivenhet – finns den? En utrikespolitisk aspekt gäller förhållande till , . Har eftergivenhet mot den förr så militärt mäktige grannen kommit att påverka också svensk historieforskning? Redan att ställa frågan kan ses som en provokation. Likväl är den motiverad och nyttig. Vilka hänsynstaganden görs när ett visst område ständigt prioriteras bort? Hänsyn till annan makt? Nej, sådant förekommer endast i andra länder, icke i . Eneberg har antytt att anhöriga till svenskar i har, oftast förgäves, vädjat om hjälp hos politiker av olika schatteringar. Även icke-socialistiska statsråd har tillrått efterlevande släktingar att inte störa pågående dialog med Kreml. Ofta har sökandet efter den i av Sovjetarmén bortförde diplomaten använts som förevändning att inte göra någonting. Det måste vara en intressant forskningsuppgift att klarlägga vilka återverkningar medveten eller omedveten eftergivenhet av helt andra skäl påverkat agerande. Professor i , tidigare riksdagsledamot (), har på ett förtjänstfullt sätt tagit sig an uppgiften att belysa detta ifråga om svensk eftergiftspolitik gentemot Nazityskland. Men fanns samma attityd, och kanske under , gentemot och därefter? Att diskutera ödet för svenskar, som frivilligt eller under tvång blivit sovjetiska medborgare, skulle kunna komplicera den diplomatiska diskussionen. Det resonemanget förekom ända in . Det politiska samförståndet om att inte irritera ryssarna bestod mycket . Var finns mer material om emigranterna till att hämta? , verksam vid och samtidsstudier vid , konstaterade att det saknas så kallad grundforskning att utgå från. Det kan noteras att fått avslag på ansökan till , och senare dom, om att utfå personakt ur för en avliden svensk politiker med möjliga informationer om kontakter i eller synen på under tid. Ett projekt, som kan få betydelse för , är den bearbetning av den internationella partiorganisationen (officiellt benämnt Ryska statens arkiv för social och politisk historia) som den amerikanske forskaren arbetar med. deltar här via . Av intresse för oss är de 1 300 svenskar som finns i dessa arkiv som aktiva i den kommunistiska rörelsen. Enligt är det inte endast kommunisters namn som finns upptecknade. I trycks numera oräkneliga dokument över dömda och arkebuserade människor under terroråren 1937–1938. gavs bland annat ut en 600 sidor tjock bok om 13 000 offer enbart i . Där, det bör påpekas, finns också de flesta svenskar som mördades. I boken 1937–1938 (Listor över avlidna i , 2002) har forskaren , – en av samarbetspartner – sammanställt mycket material, av mördande karaktär. Det märkliga är att denna forskning bekostats med offentliga medel i dagens . Intresset för historia är större i vårt land än på många decennier. Forskningen har via mängder av populärt skrivna böcker nått en bred allmänhet. Den som vill veta, kan finna mycket. Men de öden som de svenskar som av ideologiska skäl emigrerade till gick till mötes utgör en del av vår okända historia. De finns inte i våra historieböcker – dessa många hundra, kanske tusen, svenska arbetare som sökte lyckan österut. Men visst finns mycket forskningsmaterial att arbeta med, inte minst personliga som arkivchefen i gjorde med återvända svenskar, intervjuer som stannat i arkiven. Berättelserna om dessa svenska arbetares öden i , skriver , har begränsat sig till någras personliga vittnesbörd. Kritik av sovjetsystemet har av uppfattats som propagandistisk och lögnaktig. Varifrån kommer begreppet kirunasvenskarna? Svaret är en UD-dossier. Det är emellertid ett vilseledande samlingsbegrepp för den svenska arbetaremigrationen till . De flesta kom visserligen från , men en mer systematisk inventering än den jag själv är kapabel till – skriver Eneberg – skulle redovisa stora grupper även från andra industriområden än Malmfälten. från är ett lysande exempel. Många kom i själva verket från och och industrier där, andra från . I svenska utflyttningslängder återfinns också större grupper från sågverksområdena kring som och från norr om . Den historiska forskningsuppgiften är stor, källorna kan vara många men svåråtkomliga, dock är uppslagen att gå vidare och möjligheterna närmast obegränsade – men det behövs stöd och ledning och beprövade vetenskapliga forskningsmetoder. Och det brådskar.