· H010363 · 2013-05-03 09:29:10 — har frågat mig vilka skäl som ligger till grund för ställningstagandet att de som vanvårdats efter 1980 inte har rätt till ersättning, om jag kan tänka mig att ta initiativ till undantag i ersättningsreglerna för dem som vanvårdats efter 1980 och vars fall är preskriberade eller nedlagda samt om jag avser att ta initiativ till att hjälpa dem som vanvårdats efter 1980 på annat sätt. Bakgrunden till bestämmelsen om en tidsbegränsad ersättning finns i den överenskommelse som gjordes mellan , de gröna om ersättning till personer som utsatts för övergrepp eller försummelse av allvarlig art i social dygnsvård . Det är en extraordinär möjlighet till ersättning som införts för dem som historiskt har varit utsatta för övergrepp eller försummelser i samhällsvården. Grunden för ersättning är enligt överenskommelsen övergrepp eller försummelse av allvarlig art som skett , precis som beskrivs i propositionen.Ersättningsmöjligheten är, som sagt, extraordinär och innebär stora avsteg från vad som normalt gäller. Som anförs i propositionen bör möjligheten till ersättning inte medföra ett system som kan tillämpas jämsides med gällande civilrättsliga och straffrättsliga principer om skadestånd och ansvar för brott. Om möjligheten till ersättning inte hade avgränsats till skulle olika ersättningsslag och system vara tillämpliga med helt olika bestämmelser vad gäller grund för ersättning, beviskrav och sannolika ersättningsbelopp. Mot denna bakgrund har tidsgränsen satts så att så långt som möjligt inga icke preskriberade brott omfattas av möjligheten till ersättning. Flertalet remissinstanser samt har ställt sig bakom detta. Regeringen har, med bakgrund i överenskommelsen, inte för avsikt att ta initiativ till undantag från det som beslutats. Varje fall av vanvård är allvarligt och något som aldrig skulle ha fått ske. Med den utgångspunkten hölls därför en upprättelseceremoni i för samtliga personer som vanvårdats under sin barndom i samhällsvården. I samband med detta fick de vanvårdade en ursäkt å hela samhällets vägnar. Det finns dock ingenting som till fullo kan kompensera de utsatta för det de har tvingats uppleva. De personer som mår dåligt som resultat av vanvård i samhällsvården, oavsett när denna har ägt rum, ska få det stöd och den vård de behöver. Det ska kommuner och landsting sörja för inom ramen för det tillämpliga systemet. Regeringen har vidtagit ett stort antal åtgärder bland annat inom ramen för uppdraget Trygg och säker vård, för att trygga och säkra den sociala barn- och ungdomsvården. Flera av de vidtagna åtgärderna är resultat av de intervjuer som hölls med vanvårdade under den så kallade . Intervjuerna har varit ett ovärderligt underlag i förbättringsarbetet. En viktig del i det paket av ny lagstiftning som regeringen lagt fram är att varje placerat barn ska ha en särskilt utsedd socialsekreterare, att socialnämnden har fått större ansvar för det placerade barnets hälsa och att kraven på socialnämndens uppföljning av placeringar har skärpts. Med dessa åtgärder anser jag att vi är på god väg mot en förstärkt socialtjänst där missförhållanden och vanvård av barn förebyggs på ett bättre sätt. Det sägs att det är en extraordinär åtgärd att ge ersättning till dem som har vanvårdats, men det jag tycker är mest extraordinärt är hur många barn som har vanvårdats och hur grov vanvården har varit. Det som också är extraordinärt är att det samhälle som omhändertagit dessa barn - de har inte haft något val själva - tagit dem från deras hem där man har ansett att det finns missförhållanden, har satt dem i så kallade hem där missförhållandena har varit långt mycket värre. Där har förekommit grov misshandel, sexuella övergrepp, trakasserier och total kärlekslöshet.Jag hänger upp mig på att dessa barn inte bara har utsatts för vanvård utan att det faktiskt också är samhällets ansvar att de har hamnat i hemmen och att man inte har satt stopp för vanvården. Även i de fall barnen har slagit larm har man inte fått stopp på vanvården. Det är inte extraordinärt att samhället faktiskt tar ansvar för vanvården, som man ändå ytterst har stått bakom genom dessa placeringar och den dåliga uppföljningen av placeringarna.Vi kan jämföra med andra länder, exempelvis vårt grannland . Där har ersättning getts till vanvårdade barn. Kraven har varit mildare. Det är bara för extrem vanvård som man kan få ersättning här. Det är inte några små exempel.Barnombudsman menar att det är fel att sätta tidsgränsen vid 1980. Det är många barn som hamnar mellan stolarna, som inte har någon chans till ersättning. Han vill göra en jämförelse inom skolans värld. Om en elev blir misshandlad av en person i skolan - en vuxen - kan eleven få ersättning från olika håll. Personen kan åtalas för misshandel, men även skolan och ytterst kommunen har ansvar för att skydda barnet. Om inte skolan och kommunen har tagit det ansvaret kan barnet få ersättning. Inte minst barn som har blivit mobbade har fått denna ersättning. gör jämförelsen med skolans värld. Barn har skolplikt. De har inte haft något val annat än att vara i den situationen. Om man inte har kunnat skydda barnen i denna situation är det inte bara en enskild person, den som till exempel har misshandlat ett barn, utan hela skolan och kommunen som är ansvariga.Det är fråga om precis samma sak här, där barn har blivit vanvårdade när de har placerats av samhället och samhället inte har tagit sitt ansvar. Det är då det offentliga som har svikit. Det är viktigt att det offentliga tar ansvar för sveket, inte bara den som de facto har vanvårdat barnet i ett fosterhem eller i HVB.Vi talar här om två olika system. Det är inte extraordinärt att samhället tar ansvar. Tvärtom är det vi har saknat i rättssystemet att samhället inte har ställts till svars. Därför anser jag att 1980-gränsen är felaktig. Det finns barn som inte får del av ersättningen. Jag vill också se ett system där kommunerna ställs till svars för vanvård även . Jag håller med om att det som har hänt historiskt är alldeles förfärligt. Det är därför som berättelserna i är så viktiga, och de kommer även i fortsättningen att vara en viktig del av historia. är ett av få länder som har vågat vända på stenarna och få vanvården upp i ljuset. Vi ska naturligtvis vara glada för att arbetet har gjorts, och vi ska sända ett stort tack till alla dem som har orkat berätta. Dessa frågor är centrala och ska inte gömmas undan. Jag skulle rekommendera fler länder att gräva. Vi vet att det var vanligt med omhändertagande av barn inte bara i vårt samhälle utan i flera andra samhällen också. är ett av få länder som tillsammans med har gjort efterforskningsarbetet.Det var, precis som beskriver, många som såg. vågade barnen berätta. borde det offentliga ha sett och förstått. var det civilsamhället - en granne - som såg och ändå inte ingrep. Det här gör naturligtvis att många barn blir svikna av vuxenvärlden.Omhändertagandena och placeringarna skedde ibland på mycket lösa grunder. Det som har hänt är oförsvarligt. Många barn har drabbats av en barndom som inte blev den trygga uppväxt som varje barn har rätt till.Jag menar att barns rättsliga ställning i vårt land traditionellt genom historien har varit mycket svag. Vi arbetar för att förstärka barns ställning. Inte minst tillsättningen av en utredning som ska titta på inkorporeringen av kan vara ett sådant viktigt inslag framöver.Det är viktigt att när ett undantag görs från de vanliga rättsliga principerna ska det finnas en tidsbegränsning. Det påpekar juristerna, och det är därför flertalet remissinstanser ställer sig bakom tidsgränsen. Lagrådet talar i sitt svar tydligt om vikten av att det är tidsbegränsat.För övrigt är det också godkänt av . Det var sju partier som gjorde denna avgränsning, och var med i kammaren och röstade för förslaget när det togs i . Därför förvånar det mig. Man kan uppenbarligen komma till olika slutsatser vid olika tillfällen, men det skulle vara intressant att höra hur resonerade vid det tillfället.Att det är tidsbegränsat beror på att vi inte kan ha två parallella system . Jag vill i första hand att det ska vara rättsliga processer när barn utsätts för övergrepp eller vanvård, att en förövare kan ställas till ansvar och dömas och att barnet ska få ett skadestånd. Det är ju det vi önskar. Det är därför som ett sådant här undantag där vi har lägre beviskrav och en högre ersättningsnivå måste vara tidsbegränsat och där vi måste komma tillbaka när brotten är preskriberade så att systemen inte riskerar att sammanfalla.Men det skulle, som sagt, vara intressant att höra hur resonerade vid det tillfälle när hon satt i och röstade för förslaget. Det som hände efter att kom, som ligger till grund för 1980-gränsen, var att regeringen avvisade förslaget att de vanvårdade skulle få ersättning. Inte en enda, inte heller de som hade vanvårdats , skulle få ett enda öre i ersättning.Då blev det folkstorm, naturligtvis. Från oppositionen var vi också väldigt upprörda över det. Det som hände var att oppositionen såg till att vi fick en kompromiss, en uppgörelse med regeringen, för att åtminstone de som vanvårdats skulle få ersättning. Denna överenskommelse togs fram , , och i det sammanhanget var det ändå ett väldigt bra resultat jämfört med att ingen skulle få någon ersättning.Det var även organisationer, till exempel Samhällets Styvbarn där många vanvårdade är organiserade, som ställde sig bakom 1980-gränsen i det läget. Men de var tydliga med att vi måste kunna återkomma i ett senare skede och se över 1980-gränsen. Alternativet var att ingen skulle få ersättning, inte en enda av alla de tusentals fallen av vanvård, och då var det ändå bättre att göra denna kompromiss.Det som är intressant är att det inte är oppositionen eller någon annan som har fört fram 1980-gränsen, utan det är regeringen. Det som är så egendomligt är att , alltså när vi hade socialdemokratisk regering, tillsattes en utredning just om vanvård av barn som leddes av , som arbetade mellan 2006 och 2011.Den nya regeringen tillsatte då en ny utredning som hette under ledning av . Denna utredning fick då direktivet att det var bara barn som hade vanvårdats som var aktuella. byggde förslagen i den senare utredningen på det utredningsarbete, alltså alla intervjuer med vanvårdade barn, som hade utfört. Det var ett gediget utredningsarbete som han stod bakom mellan 2006 och 2011.Det var märkligt att regeringen kom med direktiv till en ny utredning innan den gamla utredningen lämnade sitt slutbetänkande, särskilt med tanke på att det var den här stora utredningen som byggde sina förslag på. , som ledde , alltså den stora utredningen i social barnavård, är väldigt upprörd över utvecklingen. Hans utredningsdirektiv handlade aldrig om att sätta några tidsgränser, utan hans uppdrag var att de fall som var preskriberade kunde bli föremål för ersättning.1980-gränsen dök upp från ingenstans, utan någon som helst förhandling med oppositionen och utan någon motivering.När man tittar på remissinstanserna, som lämnade remissvar på , är det flera tunga remissinstanser som ställer sig kritiska till 1980-gränsen. Det är bland annat , och Justitiekanslern. Att tänka sig att Justitiekanslern inte kan juridik tycker jag är märkligt. , professor i civilrätt med inriktning på skadeståndsrätt, säger att det inte finns några juridiska skäl att neka barn efter 1980. Jag tycker därför inte alls att det är en självklarhet. Den historieskrivning som lämnade var inte riktigt korrekt, men vi kanske inte ska fördjupa oss i den.Vanvårdsutredningen hade till uppgift att samla berättelser, och vi fann det angeläget att redan innan den var klar börja titta på hur en upprättelse skulle kunna se ut. Därför tillsatte vi den utredningen, eftersom vi hade fått förlänga med tanke på hur många som ville berätta sin berättelse. Vi hade också dialog med organisationerna, och de var angelägna om att vi började titta på upprättelsen.Årtalet 1980 är valt därför att alla brott som kunde tänkas förekomma i samband med den här vården då är preskriberade. Det är jätteviktigt att hålla på preskriptionsgränsen. De remissinstanser som har föreslagit andra saker har i flertalet fall sagt att det behövs en tidsgräns, och att det var just 1980 har några ifrågasatt. Lagrådet har varit tydligt med att utan en tidsgräns skulle detta förslag varit helt omöjligt.Det är en uppgörelse mellan sju partier att vi skulle välja denna inriktning för ersättningen, för att kunna göra det här över huvud taget. Vårt alternativ var ju att inte göra någonting alls.Oavsett var man sätter tidsgränsen kommer några att hamna utanför - om man inte ska ha två parallella system, vilket är en omöjlighet. Detta är någonting som är jättesvårt. Men vi har känt en moralisk plikt att göra något för så många som möjligt. Låt mig säga det. Alternativet hade ju varit att inte göra någonting alls, eftersom vi har inrättat ett system som inte är rättvist. Vi var medvetna om det, alla vi sju partier som gjorde uppgörelsen. Ändå kände vi oss förpliktade att göra något. Jag är glad för att många nu har möjligheten att söka ersättning.Sedan kan vi aldrig ersätta en förlorad barndom. Det lidande som många av dessa barn har fått utstå går inte att ersätta med den största pengasumma i världen. De har fått leva ett helt liv med skador och med minnen som aldrig går bort - de går inte att tvätta bort på något sätt.Då känner jag att alla barn som hade utsatts för vanvård inkluderades i ursäkten, och att vi med upprättelseprocessen kunde vi erbjuda dem som fanns inom denna tidsgräns möjlighet att söka ersättning. Det var vad som var möjligt att göra. Och jag känner mig väldigt glad över att vi är sju partier som har stått bakom detta och möjliggjort det. Vi ser ett högt söktryck på , vilket också är väldigt glädjande. Det hade varit fullt möjligt att följa förslag. Han är för övrigt väldigt upprörd över att hans förslag inte fanns med i det slutliga betänkandet trots att alltihop i grunden bygger på hans långa och gedigna utredning. Det hade alltså varit fullt möjligt att ta de fall som var preskriberade och helt enkelt låta det vara gränsen.Det som är illa är att vi nu har ett antal vanvårdade som inte har någon som helst chans att få ersättning och upprättelse. Det är barn som har utsatts för grova sexuella övergrepp, skendränkning, misshandel med järnrör, barn som har tvingats äta upp sina spyor och så vidare. Det är fruktansvärt.Men det som är ännu värre är: Vad händer med framtidens barn? Efter att ha gått igenom denna vanvård säger : Visst är det fruktansvärda fall, groteska fall, men det allra värsta är att det är lika illa som det var . Vanvården fortsätter alltså.Då är frågan: Vad gör vi för att se till att detta inte händer igen, och vad gör vi för de barn som vanvårdas ?Kerstin hade i sin upprättelseutredning ett förslag att man skulle kunna ställa kommunerna till svars på samma sätt som man kan göra inom skolans värld när barn blir mobbade eller misshandlade, där skolan faktiskt har ansvaret.Varför har regeringen inte gått vidare med det förslaget? Det vore dessutom en signal till de kommuner som inte klarar av sina placeringar om de fick böta för det. Det är också pinsamt för dem. Sedan undrar jag varför regeringen inte slopar preskriptionstiden helt och hållet när det gäller våld, övergrepp och vanvård av barn. Ett av problemen är ju att när preskriptionstiden går ut har offren ingen chans till upprättelse. Det är ofta sent i livet som man orkar berätta om det som har hänt. Min fråga är alltså: Varför går man inte vidare med detta? säger att man borde kunna sätta preskriptionstiden till . Men om vi gör det skulle vi behöva flytta den nästkommande år, för då finns det ytterligare brott som är preskriberade. Då skulle vi i princip ha två parallella system, vilket inte är möjligt.Den ersättningsnämnd som vi nu har tillsatt har i uppgift att pröva vanvården. De prövar inte brottet i sig, utan det är en vanlig domstol som har den uppgiften. Då skulle vi blanda två olika rättsordningar med varandra. Detta är noga genomgånget. Merparten av de jurister som har tittat på förslaget säger att en tidsgräns är nödvändig. Man måste göra detta som ett undantag. Vi har velat göra det därför att vi har känt oss moraliskt förpliktade.Låt mig också säga att den sociala barn- och ungdomsvården har varit ett av mina prioriterade områden under hela min ministertid. Jag har arbetat jättemycket för att stärka deras situation med flera olika lagförslag. Jag håller inte med interpellanten om att det skulle vara lika illa som det vi har fått beskrivet genom de samlade berättelserna i vanvården. Jag tycker att det är en långtgående kritik som inte äger relevans. Det kan finnas enstaka fall , men den omfattning som det hade förut existerar inte . Detta är viktigt att säga, för det är många som försöker göra ett mycket bra jobb.När det gäller framtiden har vi lagt fram massor av olika förslag för att förbättra den sociala barn- och ungdomsvården. Vi får anledning att återkomma till detta i nästa interpellationsdebatt eftersom har en interpellation om det. Då ska jag gärna berätta om det stora förbättringsarbete som regeringen har genomfört på det här området.