· H010316 · 2013-03-26 13:01:58 — ställer frågan: Kommer det aldrig att finnas några initiativ för fler vårdplatser? Jag tycker inte att det ska vara ett statligt initiativ. Min uppmaning till landstingen har varit att inventera för att se att tillgången på vårdplatser verkligen möter de behov som finns och se framåt. Vi har en demografisk situation som kommer att ställa oss inför en del utmaningar. Vi vet, som Finn var inne på, att när man tidigare för ett ljumskbråck kanske låg inne på sjukhus åker man hem tack vare dagkirurgin. Det är en fantastisk utveckling som vi ska vara glada för av många olika skäl. Det spar pengar, det är bekvämare för mig som patient och riskerna för att det ska gå fel är ofantligt mycket mindre, inte minst när det gäller spridning av infektioner. Det är en fantastisk utveckling, men vi har saker och ting att jobba med.När det gäller vårdplatserna har vi en statlig myndighet som är till för att bland annat tillsyna vården och identifiera risker, brister och problem som uppkommer eller riskerar att uppkomma. Där har en stark ställning. Det finns mycket man kan fundera på utifrån rubriken på den interpellation som jag är här för att debattera, nämligen den om vårdpersonalens arbetssituation. Det finns såklart en ansvarsfördelning mellan staten och landstingen, men det betyder inte att vi kan blunda för den ohållbara situation som finns på våra sjukhus och för den senaste tidens olika dramatiska rapporteringar, som handlar om brist på vårdplatser, överbeläggningar och personalens mycket pressade arbetsmiljö. Det skapar oro både hos medborgarna och hos de anställda.Nästan kan vi läsa om hur det är inom den fantastiska vård vi har i - ja, vi har en väldigt bra vård i , det är alldeles sant, jämfört med många andra länder. Men det hänger i stor utsträckning på att personalen genom att sträcka sig lyckas säkerställa den goda omsorgen om våra patienter genom att till exempel inte få sina lunchraster, inte hinna med sina toalettbesök, inte ha möjlighet att känna en avslappnad tillfredsställelse i att ha gjort ett gott arbete. Många ger faktiskt uttryck för att den så kallade samvetsstressen tär på personalen. Då finns det anledning till oro, och det finns anledning att fundera över vad staten borde göra i form av naturligtvis tillsyn men också vilka morötter som man kan sträcka ut till landstingen.Jag tror att det är viktigt att poängtera att det är angeläget att vi hanterar de problem vi har så att de nödvändigtvis inte blir framtida problem.Man kan även fundera lite över ambitionsnivån. Som sagt är det sant att i en internationell jämförelse har en god vård. Men frågan är om inte våra ambitioner ska ligga högre för att vi ska fortsätta att bibehålla vårt försprång och utöka det. Det kan inte ske på bekostnad av personalens arbetssituation. I förlängningen riskerar det att drabba patienterna. Det finns ett antal exempel där vården har fallerat. Jag ska bara göra en liten resumé av ett fall som jag har hört och fått ta del av på ganska nära håll. Det handlar om en person som är och som har en inplanerad operation för att amputera ett ben. Det är en väldigt stor operation och en stor sak för en människa i den åldern som hela livet har varit van att klara sig själv och mentalt ska ställa om sig för ett liv där man i mycket högre grad blir beroende av andra. När man väl kommer till sjukhuset visar det sig att det, trots att operationen var planerad, inte finns någon vårdplats. Då fanns det ett antal olika alternativ. Det ena var att vänta och sätta ut en ny tid. Det andra var att sitta på akutmottagningen, vänta ett visst antal timmar och hoppas på att det fanns en plats. Det tredje var att det skulle dyka upp någon vårdplats i något närliggande landsting. Vi talar om en människa som är . Det slutade den här gången med att personen fick sitta och vänta i på akuten tills det äntligen dök upp en vårdplats på akuten så att man kunde genomgöra en planerad operation.Det säger någonting om hur det är ställt med sjukvården och hur personalens frustration späds på av att inte kunna möta den här personen på att tillräckligt bra sätt. Det är helt enkelt oacceptabelt. Om det här får fortsätta riskerar vi att sjukvården helt och hållet havererar. Rekryteringsbehoven är stora, det vet vi, och det finns ett stort behov av utökade utbildningsplatser. Det här är en utveckling som inte bara gäller utan många andra landsting också.Frågan är fortfarande vilka åtgärder som socialministern vill vidta för att motverka den här typen av oönskade effekter. Jag ska reflektera lite grann över de insatser som socialministern redovisar att regeringen gör för att förbättra svensk hälso- och sjukvård. Några av dem är vi dessutom ganska eniga om. Jag vill göra det i ljuset av den interpellation som jag har ställt, så låt oss börja med att titta på kömiljarden och vårdgarantin.Det finns de som hävdar att båda de här insatserna riskerar att få undanträngningseffekter. Det tror jag att också socialministern är väl medveten om. Det kan leda till ändrade prioriteringar och remissrutiner ute i sjukvården. publicerade en utvärdering som pekade just på detta. Jag hoppas att socialministern har läst den. Vårdanalys har konstaterat att systemet med vårdval i inte har avlastat akutmottagningarna på det sätt som det var tänkt. Så sent som presenterade SKL en undersökning som bekräftar bilden av att professionen anser att ersättningssystemen inom primärvården, åtminstone i , styr mot korta och enkla besök. Alltså: Vi har här i en situation där sjukhusens kapacitet har riggats utifrån en teori som inte visar sig hålla i praktiken. Patientströmmarna har inte vänt bort från sjukhusen. Effekten blir att sjukhusens kapacitet helt enkelt inte räcker till vare sig när det gäller tillgången till personal eller när det gäller, som jag pekar på i min interpellation, antalet vårdplatser. Det är precis det som händer . Patientsäkerhetslagen och uppföljningen av överbeläggningar, det nya instrument som staten sjösatt, är bra, men det kan inte lösa den akuta kris som vi upplever just nu.Fru talman! På det hela taget kan man säga att svensk sjukvård helt klart har ett krasst produktionsperspektiv med korta läkarbesök, korta väntetider, mindre sluten vård och mer öppen vård. Bakgrunden till detta är självfallet att det har funnits befogad kritik av sjukvårdens produktivitet. Det är riktigt som socialministern anför i sitt svar, att ligger mycket långt fram i denna utvecklingsprocess, för att inte säga allra längst fram. Vi har bland de absolut kortaste vårdtiderna i världen. I , som har en kraftig inflyttning , har vi minst antal vårdplatser per capita i landet. Jag tror att det är så här: Leantänkandet och slimmade organisationer i sjukvården är någonting helt annat än om man genomför det på Toyota eller på . När sjukvårdsorganisationen blir så slimmad att personalen faktiskt mår dåligt kan vi inte längre förvänta oss högsta möjliga kvalitet i vår sjukvård, åtminstone inte . Vad än värre är tror jag att vi inte heller kan förvänta oss att vi får någon rusning till de yrken som finns i sjukvården. Det här är, menar jag, ett riskscenario som socialministern inte kan bortse från eller undvika att ta ansvar för.Fru talman! Jag kan förstå om det är besvärande för socialministern att ta del av larmrapporterna från och , för det som utspelar sig i hälso- och sjukvården här just nu är knappast smickrande för vare sig de borgerliga ledningarna i de här landstingen eller den borgerliga regeringen. Likväl har socialministern det yttersta ansvaret för att se till att medborgarna i hela ska kunna lita på sjukvården. Därför vore det klädsamt om socialministern kunde precisera lite vad han menar med sista meningen i sitt interpellationssvar. Hur mycket är socialministerns ord värda? Hur långt måste det gå innan socialministern är beredd att vidta ytterligare åtgärder? Låt mig kort kommentera det sista inlägget. Det är helt fantastiskt att höra här att leantänkandet i sjukvården inte tillför någonting. Det är ju faktiskt en av de allra viktigaste reformer som vi kan göra i sjukvården för att öka effektiviteten för patienternas bästa, vilket ju bör vara en bra utgångspunkt.Om man återgår till själva huvudteserna i interpellationerna, som berör vårdpersonalens arbetssituation och den kaosbild som man målar upp i landstingen utifrån vårdplatsbristperspektivet, förs det fram i debatten att det handlar om nedskärningar, anställningsstopp och pressad personal som inte kan styra över sina turer. Vårdpersonalen demonstrerar, men de demonstrerar ju inte här. De demonstrerar ute hos sjukvårdshuvudmännen som har det här uppdraget. De demonstrerar i kommunerna. Det är där ansvaret ligger. Men här säger man att det är en riksangelägenhet, och att nu måste socialministern gripa in.Jag kan försäkra interpellanterna om att om socialministern griper in finns det dryga hundratalet av era kolleger som med glädje skulle anmäla socialministern till KU för ministerstyre. Så är arbetsfördelningen, och det kan man ha synpunkter på, men låt oss driva den här diskussionen i rätt forum.Det socialministern lyfter fram är viktiga insatser i miljardklassen som regeringen har gjort i form av satsningar som är morötter för att stimulera lanstingen det bästa vi kan att bli mer effektiva i sitt värv. En av de allra viktigaste sådana reformerna är att lyfta ansvaret för tillsynen från till en särskild tillsynsmyndighet. Det bygger på öppna jämförelser, och där kommer vi att kunna titta på bland annat vårdplatssituationen utifrån ett tillsynsperspektiv. Sedan kan med ett kunskapsperspektiv komma med förslag till förbättringar på hur vården ska fortsätta att utvecklas. Det är precis så man ska skilja på myndighetsansvaret. Detta är just ett statligt ansvar, och det är ett ansvar för socialministern som han och alliansregeringen har tagit.Jag vidhåller, fru talman, att vi ska fortsätta på den inslagna linjen. Jag tror att vi är överens om att sjukvården i första hand är en landstingsfråga. Men det finns en punkt då det även blir en riksfråga. är ju faktiskt sjukvårdsminister, och det visar att det måste finnas någon form av statligt ansvar - annars kan vi avskaffa titeln sjukvårdsminister.Jag tycker alltså att det finns en koppling. Som jag tog upp tidigare gäller det inte minst när det handlar om riksuppdrag där sjukhus får uppdrag från hela landet. I sker detta i , bland annat när det gäller hjärtkirurgi på barn. Något som är intressant när det gäller det här uppdraget är att vi även har som upptagningsområde, för de har inte kapacitet där att utföra komplicerade hjärtoperationer. Det här innebär att det inte bara är en riksfråga om detta inte fungerar, utan det blir även en internationell fråga. Jag tycker att det är pinsamt om vi kan hjälpa våra isländska grannar med det här uppdraget när vi har kunnat göra det. Det blir en kris även för om vi inte får det här att fungera.Jag tycker att det är möjligt för sjukvårdsministern att ingripa utan att det blir ministerstyre då det handlar om ett nationellt och dessutom ett internationellt uppdrag.Jag tycker också att det är hemskt när huvuddelen av personalen tvingas säga upp sig för att det ska hända någonting. Demonstrationerna som personalen har varit med i hur länge som helst har inte fått effekt. Man ska inte behöva säga upp sig och därför få enorm uppmärksamhet i medierna för att någonting ska hända. Därför tycker jag att sjukvårdsministern kan agera. Jag noterar i den här debatten om hälso- och sjukvården nu och att inte med ett ord reflekterar över de frågor som jag ställde som faktiskt hör hemma i det uppdrag som vi tidigare hade, nämligen våra landstingsrådsuppdrag. Jag noterar också att det finns en lite försåtlig kritik mot både kömiljarden och vårdgarantin i det socialdemokratiska resonemanget.Då är min fråga: Vill ni tillbaka till hur det var i och andra landsting ? Är det dit ni vill rulla tillbaka sjukvårdsutvecklingen? Jag tror inte att särskilt många patienter vill följa med på den återresan, utan tvärtom ser man att vi har utvecklat sjukvården och skapat en patientsäkerhetsutveckling. Det som ligger närmast är de mest sjuka äldre. Patientexemplet med 86-åringen visar att det här finns tydliga brister. De äldre har rättigheter. Det är en försummelse i svensk sjukvård, vill jag påstå, då jag själv också har varit aktiv i landstingspolitiken. Äntligen har regeringen utsett en äldresamordnare, vilket innebär att dessa patientgrupper inte ska lämnas åt sitt öde.Vi från alliansregeringens partier tillsammans med socialministern vill se till att sjukvårdshuvudmännen ihop med kommunerna skapar en organisation där de äldre kan känna en ökad trygghet. Det är inriktningen, och det är det som är syftet med den allianspolitik som handlar om sjukvårdspolitiken, nämligen att förstärka och utveckla. Öppna jämförelser kommer också att vara en viktig faktor för att vi alltid ska ha kvalitetsfrågorna i fokus när vi diskuterar svensk sjukvård. Det finns många verkliga problem att ta sig an när det gäller hälso- och sjukvården. Vi lyckas bäst med att komma till rätta med dem om vi jobbar metodiskt och i samverkan med landstingen.Jag tycker ärligt talat att det här blir en lite fånig debatt. Här försöker man utmåla det som att och är några udda regioner som är borgerligt styrda, och i resten av landet är allting frid och fröjd. Jag skulle säga att i de allra flesta mätningar presterar de röda landstingen sämre medicinskt sett. Reagera gärna på detta, men när vi mäter är det oftast på det sättet.Beror det enbart på den politiska ledningen? Nej, varje landsting är speciellt. Det finns landsting som har enorma avstånd och få människor. Det ställer sjukvården inför särskilda prövningar. Det finns landsting, till exempel den här regionen och , som växer väldigt starkt befolkningsmässigt, vilket ställer dem inför utmaningar.Det här leder till en del frågor. Det har ju varit så från tid till annan att socialdemokrater också har varit i ledningen för landsting. då var ordförande för här i , alltså 2002-2006, försvann det ungefär 300 vårdplatser. Under tidigare mandatperioder, till exempel 1994-1998, lade man ned och . Detta skapade stora problem, inte minst för den nu aktuella förlossningsvården.Spelar det här någon som helst roll? Ja, det är klart att det gör. Historiska försyndelser spelar en jättestor roll för vilka möjligheter man som politiker har att hantera situationen.Jag skulle kunna ägna mycket av min tid åt att peka ut felaktigheter som skett tidigare eller dra upp skarpa gränser mellan Socialdemokraterna och Alliansen, men jag tror faktiskt att vården vinner mycket mer på att vi för resonemang om de verkliga problemen och lägger det andra åt sidan.Man kan populistiskt säga att leantänkandet är alldeles fel, att det leder fel. Vad handlar det om? Jo, den centrala kärnan, det som det handlar om, är ett ständigt förbättringsarbete. Det handlar om att stanna upp och fundera: Bedriver vi verksamheten på det mest rationella sättet med patienten i centrum? Kan vi på något sätt förbättra vårt arbetssätt, våra metoder, som gör att vården blir bättre? Ja eller nej. Om man säger att det inte är något som vi ska ägna oss åt får man vara så god att i så fall presentera andra lösningar som gör att vi på ett bättre sätt kan förbättra vården än genom medverkan av många i personalen och genom att dra nytta av de upptäckter vi gör under vård och behandling.Sedan gällde det kömiljarden och undanträngning. Det har inte letts i bevis att det förekommer. Vi bad göra en genomgång innan vi sjösatte kömiljarden. De sade att det inte fanns något vetenskapligt stöd för att det skulle bli så. Vi har gett upprepade uppdrag att följa upp det hela. Det har gjorts en liten undersökning från fem landsting och 18 kliniker, om jag minns rätt, där man pekar på någonting som kan vara det. Vi följer frågan mycket noga eftersom vi inte vill ha undanträngning.Om man inte gillar kömiljarden utan tycker att det var bättre med dubbelt så långa köer, med dubbelt så långa väntetider, så säg det då! Presentera det för människor i och och och och överallt. Just när det började bli intressant tog talartiden slut för statsrådet. Det ska bli intressant att höra om statsrådet i sitt sista inlägg kommer tillbaka till det som den här interpellationen handlar om, det som jag talar om, nämligen personalen inom vården.När problemen kvarstår, eller kanske till och med växer, måste man fundera på ifall de morötter som man utfärdat och hängt ut verkligen är de rätta. Man kan tala om en mängd olika typer av styrinstrument och verksamhetsutvecklingsformer. Vi talar om lean, och det är alldeles sant att lean i sig inte är märkligare än att det handlar om att påtala de ständiga förbättringar som man kan se i sitt dagliga arbete. Men då är det oerhört viktigt att personalen verkligen hinner med att reflektera över ifall man kunde göra det ena eller andra på ett annat sätt, på ett bättre och effektivare sätt, som understöder arbetet och garanterar patientsäkerheten. Det är inte säkert att personalen, utifrån de signaler vi får, verkligen känner att det utrymmet finns. Vi kan paketera en massa organisatoriska strukturer om de inte resulterar i att personalens kunskap tas till vara.Vi socialdemokrater tycker att det finns ett ansvar att ta. Sedan kan man alltid diskutera på vilket sätt det ska ske och vem som ska göra vad när det gäller stat och landsting. Vi socialdemokrater har tillsatt en grupp som ska göra en översyn av problemen just utifrån ett patientperspektiv och lämna förslag till hur kvaliteten och säkerhetsnivåerna kan förstärkas. Det handlar också om att lyfta fram de långsiktiga kvalitetsfrågorna.Ingen ska behöva känna oro över att läget i den svenska sjukvården är som det är, utan det finns en framtid, och det är den vi ska till. Att backa tillbaka, som något slags reflex, är inte bra, utan vi ska framåt. Vi ska ha en ännu bättre vård . Det har delvis varit en ganska intressant debatt. Det är ju lite grann så i debatter att man på något vis försöker "tvista" varandras uttalanden och placera in dem i hörn. Jag har inte i den här debatten sagt att jag tycker att den uppdelning vi har mellan sjukvårdshuvudmännen och staten ska ändras. Det jag talat om är vilka morötter som staten från tid till annan är beredd att använda för att utveckla sjukvården. Det är instrument som både socialdemokratiska och borgerliga regeringar har använt. Det är instrument som också kommande regeringar kommer att använda. Vi har kommit till en situation, bland annat på grund av att landstingen haft stora ekonomiska problem , där organisationerna är så slimmade att personalen på flera håll i landet reser sig upp och säger: Sorry, vi gör allt vi kan, men vi orkar inte mer, vi knäar. En del säger till och med upp sig, som nämnde, för att de inte mäktar med den vanmakt och den samvetsstress som de råkat ut för.Det jag försökt föra en diskussion om är ifall den situation vi nu hamnat i, att vi på många håll i landet har alldeles för få vårdplatser, är så pass allvarlig att också socialministern kunde tänka sig att vara beredd att föra diskussioner med sjukvårdshuvudmännen om huruvida det är en utveckling som vi kan tillåta att fortgå särskilt mycket längre.Jag är fortfarande övertygad om att det är en bra idé att försöka styra patientströmmar ut från akutsjukhusen, men det lyckas ju inte. Även socialministern måste väl reflektera över detta. Det vore bra om socialministern kunde säga ifall han är beredd att diskutera den uppkomna situationen med sjukvårdshuvudmännen. Jag är alltid beredd att diskutera med landstingen och gör det också ständigt och jämt. åker vi runt på turné till alla landstingen för att samtala om patientsäkerhet, jämlik vård och andra utmaningar som vi har att kämpa med. Det kommer jag att fortsätta med, för den dialogen är viktig för mig, och jag tror att den också spelar roll för landstingen, alltså att vi gemensamt enas om vilka områden vi behöver förstärka och förbättra, att vi gör det i landet och lär av varandra när goda exempel uppstår. Det finns många sådana.En sak som jag glömde säga något om gällde inlägg. Vi kan glädja oss åt att och har slutit avtal. Jag konstaterar att representant sagt följande: De avtal som slutits är verksamhetsanpassade, arbetsmiljöbefrämjande, patientsäkra och hållbara . Det är jätteviktigt.Det är viktigt att man kommer överens, och det är viktigt att personalen, förstås, har sådana villkor att de som finns i vården vill fortsätta att jobba där och att vi också kan rekrytera nya och yngre krafter, som vi vet att vi kommer att ha en dragkamp om . Även om det känns osannolikt kommer det att bli en dragkamp om arbetskraften. Vi vill att många ska söka sig till vården, och vi vill att rätt personer ska söka. Det är jätteviktigt också fortsättningsvis.Det är viktigt att inte ge intryck av att den svenska vården försämras. De medicinska resultaten förbättras faktiskt stegvis. För , , blir vården allt bättre. Vi har utmaningar att kämpa med, och det gäller, tror jag, att hålla isär olika roller. Jag fortsätter att samtala om vårdplatser med landstingen, men jag ställer inga pengar i utsikt. Vi kan ha andra instrument för det, men landstingen har ett ansvar att som arbetsgivare organisera vården på bästa möjliga sätt.