· H010175 · 2013-01-29 14:50:10 — är det fortfarande sant att har ett betydande jämställdhetsproblem. Det är alldeles uppenbart att och alla andra länder har en väg att vandra innan vi har en jämn fördelning i hushållen, i arbetslivet och när det gäller den politiska och den ekonomiska makten. Men vi är på rätt väg därför att vi år har vidtagit olika typer av åtgärder för att förbättra jämställdheten. Jag nämnde tre som jag tror har varit avgörande . Vi har tagit krafttag mot mäns våld mot kvinnor. Det är på många sätt det kanske yttersta beviset för den underordning som kvinnor drabbas av i den typ av struktur som vi har i vårt samhälle. Vi har gjort betydande insatser på fördelningssidan. Medan många andra länder har fått skära ned och minska sina stöd har vi kunnat gå fram med förstärkta bostadsbidrag för unga och gamla. Vi har också förbättrat i föräldraförsäkringen, infört jämställdhetsbonusar och gjort en lång rad andra saker. Vi har också förstärkt arbetslinjen.Jag delar perspektiv här. Den bästa jämställdhetspolitiken är naturligtvis den som leder till en växande ekonomi där fler människor arbetar, där människor inte fastnar i bidragssystem, där vi har ett företagsklimat som gör att konkurrens och nyföretagande också är någonting som sprudlar och växer bland kvinnor och där företagsamhet blir en central del av att lösa samhällsproblemen. Sedan måste vi också titta på hur det ser ut på lönesidan. Enligt statistiken har vi haft framsteg under dessa år när det gäller kvinnors månadslön som andel av männens. När vi tillträdde 2006 var skillnaden , och den är . I statistik tar man hänsyn till utbildningsskillnader, åldersskillnader och andra faktorer som gör att man får ett bättre mått på den del av löneskillnaden som kan bero på till exempel diskriminering. Även där ser vi dock att vi har haft en minskning av löneskillnaderna , när vi har statistik. Det har alltså skett förbättringar såväl när det gäller fördelningen av hemarbetet och nyttan av föräldraförsäkringen som när det gäller kvinnors löner som andel av männens. Detta beror på att vi för en offensiv jämställdhetspolitik i . Det har vi gjort . Denna regering har tillfört någonting positivt till den, nämligen dynamik och arbetslinjen. Till att börja med: verkar tycka att det är alldeles utmärkt om fler kvinnor utbildar sig men att det är helt okej om de får lägre lön än vad män får när de sedan kommer ut i arbetslivet. Det är det som är kontentan av resonemang, och därmed tycker jag att han definierar ut sig själv ur debatten och kanske inte behöver så många fler kommentarer än så.När det sedan gäller finansministern: Om det vore så att ord räckte för att skapa ett jämställt samhälle skulle finansministern redan vara framme, kan man säga. Det låter som att det är en fantastiskt reforminriktad politik regeringen för, som snabbt skulle leda till att vi får ett jämställt samhälle. När man sedan hör de siffror finansministern själv lyfte fram ser man ju tydligt att det inte är några stora steg framåt, utan det är små steg. Skulle vi följa den takt finansministern själv utpekar som den stora reformvägen skulle det dröja innan vi når ett jämställt samhälle när det gäller löner.Finansministern väljer att titta på viktade siffror där man tar hänsyn till en massa olika faktorer. Tittar vi bara helt krasst och rakt av på skillnaden mellan gruppen män i och gruppen kvinnor i ser vi dock att inkomstskillnaden har ökat under finansminister . Den har inte ökat lite heller, utan den har ökat då denna regering tillträdde. Det är siffror inte kan slå ifrån sig och inte blunda för. Kallar man sig feminist - det brukar finansministern göra; det är ännu ett ord han använder sig av - tycker jag att man har ett ansvar att också bemöta denna utveckling. Man kan inte bara försöka hitta de siffror som passar en själv, utan man måste se på hela gruppen män och hela gruppen kvinnor: Hur är utvecklingen för dessa två grupper jämfört med varandra? Det är en 40-procentig ökning. Är nöjd med denna utveckling? Tycker han att det räcker med att fortsätta på den inslagna vägen och fortsätta med samma politik som har fört oss fram till denna situation?Jag skräms av den synen, och jag tycker inte att det går att som ge sig själv godkänt när man ser denna utveckling framför sig. Tittar man på vad andra bedömare säger, som Kvinnolobby som har bedömt regeringens budgetproposition, ser man att det blir kraftfullt underkänt i betyg. Det borde finansministern ta till sig. Det är viktigt att vi använder bra och väl användbara siffror, till exempel dem har tagit fram för att de ska fungera som jämförelsenorm. Det är oftast det som är det bästa. Sedan kan man naturligtvis be räkna som man själv vill. Det är nämligen så de räknar - de räknar på det sätt man beställer siffrorna. Om vi tittar på de siffror vi har från , som alltså är en oberoende myndighet som gör denna typ av granskningar, ser vi i den långa tidsserien detta: hade vi en skillnad mellan män och kvinnor på . Det har alltså skett en kraftigare förstärkning under de år vi nu har haft än vad vi hade tidigare. Jag vill inte använda detta som den enda utvärderingsnormen av den jämställdhetspolitik som Per bedrev, men det är alldeles uppenbart att vi har haft en väg där inkomstskillnaderna mellan män och kvinnor minskar. Det är i grund och botten bra. Vi har också under dessa år, trots den värsta ekonomiska krisen sedan depressionen, sett att arbetskraftsdeltagandet bland kvinnor ökar. Det är den i grund och botten säkraste och bästa vägen till ett jämställt samhälle. Makten i samhället grundar sig i arbetslivet, och har vi fler kvinnor som är i arbetslivet och fullt ut deltar - om fler arbetar heltid - får vi också en större jämställdhet. Där gör framsteg.Jag ska villigt erkänna att har haft bättre jämställdhet än många andra länder. Det ska vi naturligtvis vara glada för, fru talman.