frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — JO, som var starkt kritisk till att försvarare inte närvarat vid det inledande förhöret och särskilt kritisk till att så inte heller skett vid de följande förhören, uttalade allmänt: Även om en misstänkt uppger att ett förhör kan genomföras utan försvarare har en förundersökningsledare att på objektiva grunder bedöma om så är fallet. Bedömningen kan således inte enbart överlåtas på den misstänkte []. Dessa uttalanden har, i linje med vad anfört, generell giltighet, dvs. de tar inte bara sikte på förhör med underåriga utan på brottsmisstänktas försvararrättigheter i allmänhet (se även exempelvis JO:s beslut , dnr 5221-2009). I JO 2012/13 s. 106 anförs i tillägg till vad som redan framgått: Huvudsyftet med att en misstänkt ska ha rätt till försvarare tidigt i en brottsutredning är att han eller hon inte på grund av bristande kännedom om utredningsförfarandet och den rättsliga regleringen ska komma i underläge mot polis och åklagare utan ha tillgång till sådan sakkunskap att han eller hon till fullo kan tillvarata sina rättigheter. Det innebär att den misstänkte ska ha tillgång till en försvarare. Däremot innebär det inte med automatik att en försvarare måste närvara när den misstänkte hörs. 2 013 /1 4:J O1 Försvararen fyller emellertid under brottsutredningen och rättegången även en mer vidsträckt kontrollfunktion. De processuella reglernas efterlevnad och därmed rättssäkerheten i förfarandet främjas typiskt sett av att övervakas från den misstänktes synpunkt. Det ligger därför i rättvisans intresse att en försvarare inte bara biträder den misstänkte med upplysningar och råd utan även närvarar vid förhör och annan bevisupptagning. Av 24 kap. 21 a § RB framgår att när en person har frihetsberövats genom anhållande, ska någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära underrättas om frihetsberövandet, så snart det kan ske utan men för utredningen. Den frihetsberövade själv behöver inte begära att underrättelse ska ske. Det är i stället den ansvarige befattningshavaren, normalt en polisman, som ska tillfråga den misstänkte om detta. Som närmare utvecklas i yttrande är det dock ytterst förundersökningsledaren som ska ta ställning till om en underrättelse kan göras utan skada för utredningen. Underrättelseskyldigheten tjänar ytterst syftet att vara ett skydd mot övergrepp från det allmännas sida gentemot den enskilde. Den är också till för att anhöriga och andra inte ska behöva oroa sig över var deras närstående finns och för att den som har frihetsberövats i många fall kan känna sig bättre till mods av att veta att hans eller hennes närstående är informerade. (Se prop. 2007/08:47 s. 18 f.) Frågor om underrättelse till närstående ska dokumenteras. Enligt 20 § förundersökningskungörelsen ska i förundersökningsprotokollet antecknas uppgift om att anhörig eller annan närstående har underrättats om ett frihetsberövande eller att sådan underrättelse inte har skett. Ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare Av 1 a § förundersökningskungörelsen framgår att förundersökningsledaren ansvarar för förundersökningen i dess helhet samt ska se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara. När förundersökningen leds av en åklagare är polisen, utifrån tillgängliga resurser, skyldig att biträda vid utredningen. Förundersökningsledaren ska enligt 1 a § förundersökningskungörelsen därvid ge utredningspersonalen behövliga direktiv för arbetet. Polisen har att se till att direktiven leder till adekvata åtgärder. Ansvaret för att polismyndigheten biträder åklagaren åvilar myndigheten som sådan, ytterst dess ledning. Den ska bl.a. säkerställa att det finns en väl fungerande ordning för hur och av vem utredningsarbetet ska bedrivas samt att de befattningshavare till vilka utförandet av utredningsåtgärder delegeras erhåller tydliga instruktioner och att de har erforderlig kompetens för att fullgöra de uppgifter som åläggs dem. Till detta ansvar hör – utan att särskilda direktiv ska behöva ges av förundersökningsledaren – ombesörjandet av åtgärder som rutinmässigt förekommer i en förundersökning. (Jfr JO 2012/13 s. 94 och JO 2012/13 s. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Att i samband med förhör informera en misstänkt om hans eller hennes rättigheter hör till rutinåtgärder av det slaget, liksom att se till att frågan om underrättelse till närstående enligt 24 kap. 21 a § RB väcks. I detta ingår den dokumentationsplikt som gäller för dessa åtgärder. Ställningstagandet till om den misstänkte är i behov av försvarare ankommer på förundersökningsledaren, som enligt vad som framhållits har ett särskilt ansvar för den misstänktes rättssäkerhet. När utredningen leds av en åklagare vilar detta ansvar alltså på honom eller henne. I det ovan nämnda beslutet JO 2011/12 s. 77 uttalades därvid: Det är förundersökningsledarens ansvar att göra de överväganden, och ge de direktiv, som krävs med hänsyn till behovet av offentlig försvarare. Det är självfallet angeläget att förundersökningsledaren vinnlägger sig om att vara tydlig när direktiv ges inför ett förestående förhör. Sådana direktiv bör givetvis dokumenteras. Som framgått har slagit fast att rätten till försvarare inträder tidigt under förundersökningen. Den som är misstänkt för ett brott har därför som regel rätt att ha tillgång till försvarare redan från och med det första förhöret. En tolkning av reglerna i och förundersökningskungörelsen leder i samma riktning; som framhålls i kommentaren till är behovet av försvarare inte mindre starkt vid det första förhöret med en misstänkt utan snarare tvärtom (Fitger, , 23 kap. 5 §, se . För att säkerställa att försvararrättigheterna upprätthålls är det viktigt att den misstänkte, innan ett förhör påbörjas, ges information om dessa. Det är då inte tillräckligt att upplysa den misstänkte om att han eller hon vid en kommande rättegång eller i ett mer framskridet stadium av förundersökningen har rätt att biträdas av försvarare. Av den information som lämnas ska i stället tydligt framgå att denna rätt inträder redan i och med att brottsmisstanke delges. Sedan den misstänkte fått information om sina rättigheter ska han eller hon tillfrågas om sin inställning till behovet av försvarare. Den misstänkte kan därvid avstå från sin rätt om det sker i rättssäkra former. Ett avstående kan närsomhelst återkallas. Sker det under pågående förhör ska detta avbrytas. Av detta följer även att den som avstått från försvarare vid ett förhörstillfälle inför nya förhör bör erinras som sina rättigheter och på nytt tillfrågas om sin inställning. Som framgått ovan och berörs vidare nedan är det förundersökningsledarens uppgift att göra en egen bedömning av försvararbehovet. Det betyder att ett förhör med en brottsmisstänkt inte ska genomföras utan att förundersökningsledaren tagit ställning i försvararfrågan. Det åligger förhörsledaren att försäkra sig om att så skett. Från rättssäkerhetssynpunkt måste det gå att kontrollera att den som förhörts har informerats om sina rättigheter. Detsamma gäller om den misstänkte 2 013 /1 4:J O1 uppges ha avstått från sin rätt. Det bör därför vid varje förhör tydligt dokumenteras vilken information som lämnats och vilken inställning den misstänkte därvid tillkännagett. Även förundersökningsledarens direktiv i försvararfrågan bör som framgått dokumenteras. G. har anmält att trots att han begärt försvarare deltog inte någon sådan vid de polisförhör som föregick häktningsförhandlingen. har såvitt gäller det första förhöret konstaterat att misstankarna visserligen gällde ett förhållandevis allvarligt brott, men funnit att det, mot bakgrund av att G. hade fyllt och att det inte var fråga om något särskilt långt eller ingående förhör, inte var fel att hålla förhöret utan försvarare. Detsamma gäller enligt myndigheten de ytterligare förhör som hölls med G. före häktningsförhandlingen. Myndigheten har inte utvecklat sitt stöd för den uppfattningen, men tillagt att om det var så att G. uttryckligen begärt att en försvarare skulle vara med vid dessa förhör är det en uppgift som inte synes ha vidarebefordrats till åklagaren. Jag kan för min del dela den bedömningen så långt att det inte förelåg några hinder mot att genomföra ett kortfattat s.k. delgivningsförhör med G. där han delgavs brottsmisstanken och informerades om sina försvararrättigheter samt tillfrågades om sin inställning i dessa delar. Såvitt gäller utrymmet för att utan försvarare förhöra G. mer ingående bör enligt min mening följande beaktas. Utredningen och brottsmisstankarna mot G. gällde allvarliga lagöverträdelser; de brott han sedermera kom att dömas för hade enligt domstolarna ett samlat straffvärde motsvarande fängelse . Tyngdpunkten i domstolarnas straffvärdebedömning låg på de gärningar som föranledde de ursprungliga åtgärderna. Att G. riskerade ett jämförelsevis långt fängelsestraff stod under alla förhållanden klart från början. Utredningen, som innefattade flera misstänkta, var inte okomplicerad. G. var . De särskilda regler som gäller för misstänkta under var därmed inte tillämpliga, men det fanns likväl skäl att ta hänsyn till G:s ålder och erfarenhet samt den utsatta situation som han därvid befann sig i. Dessa omständigheter talar enligt min mening med styrka för att G. inte borde ha förhörts mer ingående utan tillgång till försvarare. Det viktigaste skälet till det var de konsekvenser brottsutredningen kunde medföra för honom i förening med att hans förutsättningar för att kunna lämna ett informerat samtycke till att avstå från sina rättigheter var begränsade. Det låg emellertid också i utredningens intresse att förhören i ett senare skede inte skulle kunna ifrågasättas som oförenliga med de krav som enligt ställs på det rättsliga förfarandet som helhet. Det bör därvid understrykas att uppgifter som en misstänkt lämnar i polisförhör där han eller hon inte haft tillgång till försvarare typiskt sett har ett lägre bevisvärde än när uppgifterna lämnats i ett förhör där en försvarare varit tillgänglig. Den misstänktes rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhetsfråga som alltså även har betydelse för brottsutredningens kvalitet. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 därför något som en förundersökningsledare aktivt ska ta ställning till och ge direktiv om. Av samma skäl kan förundersökningsledaren inte, så som synes mena, passivt nöja sig med konstaterandet att han eller hon inte fått några önskemål om försvararbiträde vidarebefordrade till sig. Inget tyder på att förundersökningsledaren i detta fall – kammaråklagaren , som fattade besluten om hämtning och anhållande m.m. – gett några direktiv beträffande G:s försvararrättigheter eller på annat sätt visat intresse för dessa. Att han inte heller omgående vidarebefordrade G:s begäran om att få en offentlig försvarare förordnad förstärker intrycket av brist på respekt för den misstänktes rättigheter. Redan härigenom har – oavsett vad man gör för slutlig bedömning av när försvararbehov inträdde i detta fall – åsidosatt sin skyldighet att som förundersökningsledare tillvarata den enskildes rättssäkerhetsintressen. har, med stöd i uppgifter ur protokollet från det första förhöret, gjort gällande att G. avstått från sin rätt att biträdas av försvarare under det förhöret. Även om så var fallet borde frågan om huruvida förhör kunde genomföras utan försvarare inte ha avgjorts utan att den underställts förundersökningsledaren. Det finns som framgått inga spår av att det skedde. Enligt protokollen från de följande förhören har G. inför dessa inte godtagit att de hölls utan försvarare. har inte heller påstått att så skett. G. har hävdat att han framställde önskemål om att försvarare skulle delta men att detta inte tillgodosågs. Oavsett hur det exakt förhöll sig med detta visar det inträffade vikten av att det inför varje förhör och i förhörsdokumentationen klargörs vilken inställning den misstänkte har i försvararfrågan. Den utredning som föreligger, inklusive bristen på dokumentation, leder till slutsatsen att det mycket väl kan ha förhållit sig så som G. hävdar, dvs. att han han satt anhållen begärt biträde av försvarare men att detta inte respekterats. G. har anmält att hans mor inte informerades om att han hade frihetsberövats. I sak är det tveksamt när underrättelseskyldigheten inträdde i detta fall. Det har från sida anförts att det torde ha förelegat lagliga hinder mot en underrättelse i det inledande skedet. Den bedömningen bör enligt min mening godtas. Jag instämmer även i övrigt med vad som i denna del anförts från sida. Det betyder att det hört till polismyndighetens ansvar att handlägga frågan om underrättelse till G:s närstående. Enligt myndigheten förekom det, när utredningsläget tillät detta, flera kontakter mellan polisen och G:s mor. G., som getts tillfälle att bemöta vad myndigheten anfört, har inte hörts av. Utan att ta ställning till vad som närmare förekom i denna del begränsar jag mig därför till att erinra polismyndigheten om dess skyldighet att på eget initiativ väcka frågan om underrättelse till en frihetsberövads närstående, liksom om att det som därvid förekommer ska dokumenteras. Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen är det angeläget att även den misstänkte 2 013 /1 4:J O1 själv hålls informerad om huruvida hans eller hennes närstående är underrättade. G. borde enligt min mening inte ha förhörts mer ingående utan tillgång till försvarare. Att så likväl skedde innebar att hans rättssäkerhetsintressen försummades. Jag vill därutöver framhålla, att genom att förhören genomfördes utan försvarare har det rättsliga förfarandets förenlighet med kunnat ifrågasättas, liksom bevisvärdet i de uppgifter som G. lämnade. Den bristfälliga handläggningen av G:s försvararrättigheter äventyrade med andra ord såväl rättssäkerheten som brottsutredningen. Kammaråklagaren , som enligt vad som framkommit inte gett några direktiv i försvararfrågan och dröjt med att vända sig till rätten med G:s önskemål om en offentlig försvarare, kritiseras för sin brist på respekt för G:s rättigheter. i kritiseras för att ha genomfört förhör med G. utan att ha förvissat sig om att förundersökningsledaren fattat beslut om att detta kunde ske trots att G. inte biträddes av försvarare. kritiseras också för att i övrigt ha skött förhören med G. på sådant sätt att det kan ifrågasättas om dennes försvararrättigheter respekterats. Den misstänktes försvararrättigheter framgår inte med önskvärd tydlighet av och förundersökningskungörelsens bestämmelser. De krav som ställs enligt – som enligt min mening i och för sig även kan utläsas av svenska rättskällor i övrigt – synes inte heller ha fått full spridning inom de brottsutredande myndigheterna. Varken eller i har således funnit att G:s försvararrättigheter kränkts, med undantag för att ansett att åklagaren framställde sin begäran om offentlig försvarare . Det är sammanfattningsvis troligt att misstänktas försvararrättigheter ännu inte har fått det genomslag de ska ha i det brottsutredande arbetet. Mot den bakgrunden översänds en kopia av detta beslut till , justitieutskottet, och , , för kännedom och övervägande av om det finns behov av klargörande reglering. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Stöld av en mobiltelefon har inte ansetts utgöra en sådan typ av brottslighet som enligt 36 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare kan motivera en husrannsakan hos en tolvåring (Dnr 2816-2012) Beslutet i korthet: Sedan misstankar uppkommit om att en tolvåring stulit en mobiltelefon genomfördes en husrannsakan i dennes hem. kritiseras eftersom det inte funnits särskilda skäl för åtgärden enligt 36 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Å.K. anmälde i till JO. Hon var kritisk till att polismyndigheten genomfört en husrannsakan hos hennes son M. som var . Av anmälan framgick bl.a. följande. knackade tre personer, två i polisuniform och en civilklädd, på hennes lägenhetsdörr. Poliserna uppgav att de skulle genomföra en husrannsakan och genomsöka M:s rum, eftersom det fanns misstankar om att han stulit en mobiltelefon. Enligt poliserna hade det gjorts en sökning med sökfunktionen Hitta Iphone, som visade att telefonen skulle finnas i lägenheten. M. kallades hem eftersom poliserna ville föra samtal med honom. Samtalet liknade ett regelrätt förhör och pågick i . Under förnekade M. att han stulit telefonen, men han kände sig inte trodd och han upplevde attityden som obehaglig. Polisen var inte intresserad av att M. uppgav att han hade alibi. De omständigheter som låg till grund för beslutet om husrannsakan var svaga indicier, och uppgifterna hade inte kontrollerats innan beslutet fattades. Till exempel var den sökfunktion som användes inte tillräckligt precis för att kunna utvisa att mobiltelefonen fanns i lägenheten. Dessutom deltog för många poliser i åtgärden. Sammanfattningsvis var åtgärden oproportionerlig i förhållande till det brott som M. var misstänkt för. Polisen borde vidare ha fört en dialog med sociala myndigheter om ärendet. för anmälan hade Å.K. ännu inte hört något mer från polisen och M. trodde följaktligen att han var misstänkt för brott. Handlingar hämtades in. (polismästaren ) inkom efter anmodan med yttrande. Av polismyndighetens yttrande framgick bl.a. följande. gjordes en polisanmälan om stöld av en mobiltelefon. Te- lefonen skulle ha tillgripits i ett olåst omklädningsrum. Anmälan innehöll inga uppgifter om någon misstänkt gärningsman. lämnade målsäganden och hans pappa kompletterande uppgifter om att mobiltelefonens spårsökningsfunktion var påslagen. 2 013 /1 4:J O1 visade att mobiltelefonen befann sig på den adress där M., som spelade i målsägandens fotbollslag, bor. En patrull åkte och träffade målsäganden och dennes pappa, och en bild på positioneringen av mobilen visades upp för patrullen. Målsäganden uppgav i samband därmed att han sett M. ensam i omklädningsrummet och att M. lämnat omklädningsrummet snabbt. Utifrån dessa uppgifter bedömde inre befäl att M. var skäligen misstänkt för stöld av mobiltelefonen, och beslut fattades om reell husrannsakan hos M. i syfte att eftersöka det stulna godset. Patrullen som skulle verkställa beslutet bestod av biträdande yttre befäl och en polisassistent. Patrullen hade med sig en polisstuderande. Eftersom M. var påtalade inre befäl för patrullen att endast ett fåtal frågor, som hade betydelse för eftersökandet av den stulna telefonen, fick ställas. Inre befäl och biträdande yttre befäl förde också samtal om att patrullen skulle försöka prata med M. i samråd med föräldrarna. Patrullen åkte till den aktuella adressen och knackade på. Å.K. öppnade dörren och hon informerades om att de hade tillstånd att genomföra en husrannsakan. Väl inne i lägenheten fick Å.K. veta vad som hade hänt och varför polisen var där. M., som var hos en kompis, kallades hem, och började patrullen att leta efter telefonen i M:s rum. Det var dock svårt att leta eftersom det var väldigt stökigt i rummet. När M. kom hem förklarade det biträdande yttre befälet vem han var, varför han var där och att han skulle hålla ett samtal med M. tillsammans med Å.K. Polisassistenten och polisstuderanden deltog inte i samtalet. M. berättade att han varit i omklädningsrummet när målsäganden upptäckte att telefonen var borta. M. uppgav att han inte visste var telefonen var. anslöt M:s pappa. Pappan blev mycket arg och var tuff mot sin son. Efter beslutades att patrullen åter skulle tala med målsäganden för att kontrollera de uppgifter som M. lämnat. Eftersom det fortfarande var en pågående husrannsakan kallades ett annat yttre befäl till lägenheten. Medan patrullen åkte till målsäganden samtalade såväl det yttre befälet som M:s pappa med M. När patrullen konfronterade målsäganden med M:s uppgifter om att han varit i omklädningsrummet när målsäganden upptäckte att telefonen var borta vidgick målsäganden att det kanske var så det var. En ny kontroll gjordes av spårsökningsfunktionen varvid det framkom att den information som tidigare lämnats till polisen, om att telefonen befunnit sig på M:s adress, var felaktig. Det yttre befälet som befann sig i M:s lägenhet informerades om att ärendet skulle avslutas. Eftersom Å.K. hade frågor om positionering av mobiltelefoner fick hon förklarat för sig att polisen inte kan fatta beslut om att positionera mobiltelefoner annat än vid grövre brott men att en civilperson däremot kan begära in uppgifter om sin mobiltelefon. Vidare fick M:s föräldrar veta att misstanken mot M. med största sannolikhet skulle avskrivas eftersom polisens inledande åtgärder gjort att misstankegraden sjunkit. När polisen lämnade M:s lägenhet hade det gått sedan husrannsakan påbörjades. redovisade följande bedömning. anser att handläggningen skett på ett korrekt sätt. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Beslut om skälig misstanke grundades på vad som framkom i anmälan tillsammans med de kompletterande och trovärdiga uppgifter om dels positionering av telefonen på en adress som gjorts av målsäganden och inte polisen, dels att en pojke i samma fotbollslag som målsägande bodde på adressen och hade setts vara i omklädningsrummet ensam och att han lämnade omklädningsrummet snabbt efter träningen. Det förelåg således konkreta omständigheter som talade för att den misstänkte pojken hade begått den gärning som misstanken avsåg. Eftersom den misstänkte pojken var beslutade polismyndigheten att inleda en utredning enligt 31 § punkten 3 lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, d.v.s. för att efterforska gods som har åtkommits genom brott. Den stulna telefonen var en iPhone och hade ett förhållandevis högt värde. Vid husrannsakan är det naturligt att polisen redogör för bakgrund och varför de är på en viss plats och därmed har ett inledande samtal, precis som skett i detta fall med såväl pojken som dennes föräldrar. Vid efterforskning av gods får dessutom frågor ställas som har samband med efterforskningen. Den aktuella lägenheten och framför allt pojkens rum var så pass stökig att poliserna på plats tidigt insåg att det skulle bli näst intill omöjligt att hitta telefonen varför det var av vikt att ställa frågor till pojken för att försöka underlätta eftersöket och för att eventuellt utesluta att telefonen fanns där. Frågor ställdes därför till pojken inledningsvis. Därefter samtalade pappan den mesta delen av tiden med pojken []. anser inte att det biträdande yttre befälet har hållit förhör med pojken utan det har ställts frågor som får anses ha ett samband med efterforskningen av telefonen. När en husrannsakan pågår kan polis inte lämna platsen utan tillsyn. Eftersom patrullen på plats behövde träffa målsägande för att stämma av nya uppgifter kallades en ny polis till lägenheten, vilket medförde att pojken fick träffa ytterligare en polis. Vid tillfället var en civilklädd polisstudent medföljande i bilen och följde således med på de uppdrag patrullen skickades på. beklagar om familjen inte uppfattat att det var en polisstuderande som var med vid husrannsakan. Det har dock på intet sätt varit fråga om att sätta in fyra poliser mot en tolvårig pojke. En person som i en utredning har påförts som skäligen misstänkt för brott får meddelande från polisen när en förundersökning läggs ned. När det gäller personer registreras de inte i misstankeregister eller brottsregister. I aktuellt ärende fortsatte utredningen men lades ned på grunden ej spaningsresultat. Den inledningsvis misstänkte pojken var inte delgiven misstanke om brott men har varit uppsatt som skäligen misstänkt. Direkt efter kompletterande förhör med målsäganden i samband med husrannsakan avfärdades pojken från utredningen. Familjen upplystes vid husrannsakan om att misstanken mot pojken med största sannolikhet skulle avskrivas eftersom polisens inledande åtgärder gjorde att misstankegraden sjönk. När ärendet slutredovisades avfördes den skäliga misstanken och underrättelse om detta skickades till pojkens föräldrar.