frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Av hovrättens dom framgår vidare att domstolen fäste stor vikt vid den utredning om hypotermi som förts in i målet genom försvarets försorg. I ett beslut anförde JO Axberger följande. Krav på saklighet och opartiskhet; objektivitetsplikten Av 1 kap. 9 § regeringsformen följer att företrädare för det allmänna i sin verksamhet ska iaktta saklighet och opartiskhet. Kravet på saklighet får bl.a. anses innebära att myndigheters åtgärder och beslut inte får utgå från ovidkommande hänsyn och vara godtyckliga utan ska vara rationella och logiskt motiverade. Kravet på opartiskhet betyder att det allmännas företrädare ska vara objektiva i sin tjänsteutövning och förhålla sig så att deras opartiskhet inte med fog kan ifrågasättas. I linje med vad som stadgas i 1 kap. 9 § regeringsformen har en objektivitetsplikt lagfästs i 23 kap. 4 § , RB. Där stadgas att vid förundersökning om brott ska inte bara omständigheter som talar mot den misstänkte utan även sådant som är gynnsamt för honom eller henne beaktas, liksom att bevis som är till förmån för den misstänkte ska tas till vara. 2 013 /1 4:J O1 sistnämnda gäller även sådant som inte entydigt talar till den misstänktes förmån men som skulle kunna vara av betydelse för hans eller hennes försvar. Objektivitetsplikten innebär först och främst att utredningen inte får bedrivas utifrån en förutfattad uppfattning om den misstänktes skuld. Så länge den misstänkte inte är dömd ska han eller hon i formell mening betraktas som oskyldig; innebörden av objektivitetsplikten är att utredningen ska bedrivas från den utgångspunkten. Objektivitetsplikten är i så måtto uppställd i den brottsmisstänktes intresse. Ytterst syftar den dock till att tillgodose det allmännas krav på att brottsutredningar leder till sakligt korrekta resultat; något allmänt intresse av felaktiga brottmålsdomar föreligger givetvis aldrig. Objektivitetsplikten är i likhet med kravet på rättvis rättegång (2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen, , och artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, ) av övergripande slag, men den tar sig uttryck i enskilda krav som i olika hänseenden ställs på det rättsliga förfarandet. De gäller utredningsplikt, proportionalitet m.m. Att bevis som är till förmån för den misstänkte ska tas till vara betyder att det finns en utredningsplikt som innefattar även sådant som talar eller kan tala mot den misstänktes skuld. Det är en grundläggande princip att det allmänna har ansvar för att åtgärder som förekommer i dess verksamhet grundas på ett fullgott utredningsunderlag. I brottsutredningar är denna princip förstärkt genom den misstänktes rätt att i enlighet med 23 kap. 18 § RB ange vilken utredning han eller hon anser önskvärd. Enligt bestämmelsen ska förhör eller annan utredning som begärs av den misstänkte genomföras, om detta kan antas vara av betydelse för utredningen. Om en sådan begäran avslås, ska detta motiveras. Vid avslag äger den misstänkte rätt att vända sig till domstolen, som då kan besluta att utredningsåtgärden i fråga ska vidtas (23 kap. 19 § RB). Domstolen kan därvid, om den anser att det finns skäl till det, beordra förundersökningsledaren att vidta ytterligare utredningsåtgärder. En misstänkts begäran om utredningsåtgärder ska normalt tillgodoses; avslagsmöjligheten är till för att förebygga missbruk, t.ex. när begäran görs för att förhala utredningen. (Se SOU 1938:44 s. beskrev i sitt slutbetänkande, SOU 2011:45, utredningsplikten med utgångspunkt från objektivitetsprincipen. Utredningen anförde (s. 99 f.): Objektivitetsprincipen innebär att omständigheter och bevis ska tas till vara oavsett om de är till den misstänktes nackdel eller fördel. Förundersökningsledaren får således inte vara ensidigt inriktad på att säkra material som kan leda till en fällande dom. Tvärtom måste han eller hon under hela förundersökningen ha uppmärksamheten fäst på möjligheten att den misstänkte kan vara oskyldig och därför undersöka allt material som pekar i denna riktning. Detta gäller även för det fall den misstänkte erkänt brottet. I linje med vad som här sagts anses det att förundersökningsledaren bör vara generös med att vidta utredningsåtgärder som begärs av den misstänkte. (Se , Brottets beivrande, 1952, s. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Överåklagaren har anfört att objektivitetskravet har lett till att åklagarna praktiskt taget alltid tillmötesgår en misstänkts begäran om utredning (se Advokaten 1989 s. 172, s. 174). I 23 kap. 18 § andra stycket RB föreskrivs att på begäran av den misstänkte eller försvararen ska förhör eller annan utredning äga rum, om det kan antas vara av betydelse för undersökningen. Enligt tänjer åklagarna rekvisitet om det kan antas vara av betydelse till någonting i stil med att om det inte är uppenbart meningslöst (se a.a.). fortsatte på annat ställe (a.a. s. 127): Den nu beskrivna skyldigheten att vidta utredningsåtgärder på begäran av den misstänkte eller dennes försvarare är långtgående. Det räcker att utredningsåtgärden kan antas vara av betydelse för utredningen för att begäran ska tillmötesgås. För uppfyllandet av objektivitetskravet är det även angeläget att utredningsåtgärder som ska vidtas inte drar ut utan genomförs på ett så tidigt stadium som möjligt. Detta för att säkerställa att materialet inte går förlorat samt att det får en objektiv bedömning. I RättsPM 2012:5 (s. 7) anges: Inom ramen för en objektiv förundersökning ligger att åklagaren i största möjliga utsträckning ska tillmötesgå den misstänktes krav på utredningsåtgärder. Eftersom polis och åklagare besitter maktbefogenheterna och utredningsresurserna under förundersökningen är det viktigt att den misstänktes begäran om utredningsåtgärder om möjligt tillgodoses. Att inte gå den misstänktes begäran om åtgärder under förundersökningen till mötes kan även utgöra en kränkning av rätten till rättvis rättegång enligt artikel 6 i . Det är ytterst domstolen som bedömer om utredningsunderlaget är tillräckligt för en fällande dom. Om det är bristfälligt och domstolen finner att bristen lämnar utrymme för rimligt tvivel i skuldfrågan ska den tilltalade frikännas. Det ligger med andra ord i de brottsutredande myndigheternas intresse att försäkra sig om att alla relevanta utredningsåtgärder vidtas. Den misstänkte har rätt att tiga under utredningen och är inte skyldig att lämna uppgifter som kan vara belastande för honom eller henne. Den misstänkte behöver över huvud taget inte medverka under utredningen och kan därför vänta med att påtala eventuella utredningsbrister tills målet når domstolen, och låta denna värdera underlaget som det är. Vid all användning av tvångsmedel är polis och åklagare skyldiga att beakta proportionalitetsprincipen. Principen har ansetts gälla; den kommer till direkt uttryck bl.a. i 27 kap. 1 § RB, som avser beslag m.m., och 28 kap. 3 a § RB, som avser husrannsakan. Enligt proportionalitetsprincipen får ett tvångsmedel tillgripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. 2 013 /1 4:J O1 gärden ska alltså i fråga om art, styrka, räckvidd och varaktighet stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med densamma. I förarbetena uttalade föredragande departementschefen att reglerna måste få en förhållandevis allmän utformning för att ge utrymme för en lämplighetsbedömning med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet (prop. 1988/89:124 s. 27). Hon erinrade om att det i varje enskilt fall måste ske en prövning av om tvångsmedlet över huvud taget behöver tillgripas med hänsyn till omständigheterna och om syftet kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd. Den prövningen kan leda till att man väljer ett annat, lindrigare tvångsmedel än det man först hade tänkt sig, men den kan också, om åtgärden skulle få skadeverkningar som inte är rimliga i förhållande till det som skulle stå att vinna, leda till att man helt avstår från tvångsmedel. I det som ska vägas mot användningen av tvångsmedlet ingår, förutom direkta följder för den som utsätts för tvångsmedlet, även indirekta verkningar av tvångsmedelsanvändningen. Det kan t.ex. röra sig om intrång i tredje mans intressen. (Se a.st.) Förundersökningsledarens skyldighet att låta genomföra utredning som begärs av den misstänkte är generellt utformad. Proportionalitetsprincipen innebär dock att skyldigheten är olika långtgående beroende på vad det rör sig om för slags utredningsåtgärd, liksom på de omständigheter som i övrigt föreligger. Att inhämta allmänt tillgängliga upplysningar, t.ex. från andra myndigheter, torde normalt vara oproblematiskt, liksom att hålla förhör med vittnen och sakkunniga. Begärda åtgärder av det slaget är förundersökningsledaren således normalt skyldig att låta utföra. Vid åtgärder som kan innebära skada eller men för utomstående måste förundersökningsledaren dock värdera om det som kan uppnås med åtgärden står i proportion till intrånget. Särskilt om utredningsåtgärder som berör en målsägande Utredningsåtgärder som berör målsäganden i en brottsutredning är särskilt problematiska, eftersom den som anser sig drabbad av ett brott och vänt sig till polisen för att anmäla detta har befogade anspråk på att inte själv bli behandlad som mer eller mindre misstänkt, såvida det inte finns rättslig grund för det. Det är vidare ofrånkomligen så att en brottsutredning där det finns en målsägande bl.a. sker för att tillvarata vederbörandes intressen. Den måste därför så långt rättssäkerheten medger bedrivas så att utredningen inte blir en ytterligare börda ovanpå den som orsakats av det vederbörande uppger sig ha blivit utsatt för. Därtill kommer att det från allmän synpunkt är viktigt att människor som utsätts för brott behandlas så att de inte avskräcks från att medverka till utredning och lagföring av brottet. Förundersökningsledaren bör i detta sammanhang vara uppmärksam på att den misstänktes rätt att begära utredningsåtgärder kan ha till syfte att förmå en målsägande att återta brottbeskyllningar eller att på annat sätt komma åt målsäganden. Hänsynen till en målsägande får dock inte sträcka sig så långt att rättssäkerheten äventyras. Gällande beviskrav kan inte sänkas med hänvisning till argument av det slag som nämnts. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Avvägningen mellan hänsyn till en målsägande å ena sidan och rättssäkerhetens krav å andra sidan kan i enskilda fall vara mycket svår. Klart är att det ibland kan vara så att en i och för sig befogad utredningsåtgärd inte bedöms så angelägen att den bör genomdrivas med processuellt tvång, dvs. mot målsägandens vilja. Vad som emellertid då måste krävas är att förundersökningsledaren klargör för målsäganden vilka utredningsåtgärder han eller hon anser behövliga och förklarar de konsekvenser det kan få för utredningen och möjligheten till lagföring om de underlåts. Att målsäganden fått information av det slaget bör i sin tur redovisas för den misstänkte, liksom för domstolen vid en eventuell rättegång. Det kan också vara så att det i realiteten inte finns någon möjlighet att tvinga målsäganden att medverka. Ett känt exempel på en situation av detta slag kan hämtas från utredningen av mordet på statsminister , där målsäganden som villkor för sin medverkan ställde krav på hur ett konfrontationsförhör skulle genomföras, något som fick betydelse för bevisvärdet av de uppgifter som lämnades under förhöret (se SOU 1999:88 s. 763 f.). Det sagda innebär att målsäganden äger ett visst inflytande över vad han eller hon är beredd att tåla i brottsutredningens intresse, och får bära de rättsliga konsekvenser som ställningstagandena därvid kan få (jfr a.st. Till objektivitetsplikten kan även hänföras skyldigheten att dokumentera det som förekommer i en brottsutredning, se 23 kap. 21 § RB. Där framgår att det vid en förundersökning ska föras protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen. Närmare bestämmelser om förundersökningsprotokollets innehåll finns i 20–23 §§ förundersökningskungörelsen. Enligt 22 § första stycket ska protokoll avfattas så, att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet. Vid bedömningen av vilka uppgifter som nedtecknas måste förundersökningsledaren iaktta strikt objektivitet. Han eller hon måste således vara uppmärksam på att även sådant som kan vara av betydelse från den misstänktes synpunkt tas in i förundersökningsprotokollet. JO 2007/08 s. 87 och 1964 s. Utredningsresultat som talar mot den misstänktes skuld eller annars är till vederbörandes fördel måste redovisas fullt ut. Denna redovisningsplikt gäller i princip även utredningsåtgärder som inte lett någon vart, eftersom frånvaron av utredningsresultat kan tala mot att en misstänkt person är skyldig. Då åtal väcks ska förundersökningsprotokollet ges in till rätten. Sådant som inte rör åtalet bör emellertid inte ges in (45 kap. 7 § RB). Bara sådant som uppenbart saknar betydelse för parterna och rätten bör därvid utmönstras. I tveksamma fall bör information hellre tillföras än gallras bort (jfr JO 2012/13 s. 126 med hänvisningar). Det finns ingen närmare reglering om hur utfrågningen under ett polisförhör ska gå till, vilket ger förhörsledaren viss frihet att lägga upp förhöret efter omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen i 23 kap. 12 § RB för- 2 013 /1 4:J O1 bjuder dock otillbörliga förhörsmetoder som användande av medvetet oriktiga uppgifter m.m. Att använda ledande frågor kan i domstol vara tillåtet under motförhör, som led i ett s.k. korsförhör. Det är även tillåtet under polisförhör med en misstänkt (jfr m.fl., Rättegång V, åttonde upplagan, s. 128). Något generellt förbud mot att ställa ledande frågor under polisförhör torde inte heller i övrigt finnas. Vittnen och målsäganden i en rättegång kan få sina utsagor noggrant prövade, varför det även under ett polisförhör kan finnas skäl att göra en motsvarande prövning, bl.a. genom ledande frågor (jfr m.fl., Förhör, tredje upplagan, 2008, s. 34). Under vissa förutsättningar kan det dock strida mot kraven på saklighet och objektivitet att söka frammana uttalanden på det sättet från ett vittne eller en målsägande. Bedömningen av vad som är tillåtet får göras från fall till fall med utgångspunkt från de nämnda principerna och med beaktande av de skäl förhörsledaren haft för att ställa sina frågor på det sätt han eller hon gjort. Utredningsåtgärder som inte vidtagits Anmälaren anser att målsägandens intresse för en webbplats kallad Darkside, med ett på s.k. dominanssex inriktat innehåll, borde blivit föremål för vissa angivna utredningsåtgärder samt att hennes mobiltelefoner och dator borde tagits i beslag för att kontrollera uppgifter hon lämnat. Som skäl har anmälaren anfört att resultaten av sådana utredningsåtgärder skulle varit av betydelse för att bedöma målsägandens trovärdighet. Från åklagarsidan har genmälts att målsägandens sexuella vanor och intressen varit föremål för flera utredningsåtgärder, bl.a. genom förhör med henne och tidigare pojkvänner samt undersökningar på den aktuella webbplatsen. Beträffande datorn och mobiltelefonerna har åklagarsidan bl.a. anfört att det redan funnits en del utredning om telefontrafiken och innehållet i smsmeddelanden från målsäganden till J samt att målsäganden själv gett in bilder föreställande bundna kvinnor som hon haft i sin dator. Av handlingarna framgår vidare att åklagaren i målet ansett att de begärda beslagsåtgärderna inte skulle kunna bidra till brottsutredningen utan att de syftade till att skaffa information om målsägandens sexuella preferenser, något som saknade betydelse för frågan om hon utsatts för våldtäkt eller inte. Enligt min mening fanns det utifrån de uppgifter målsäganden lämnat i och för sig skäl att kontrollera såväl den aktuella webbplatsen som i vart fall hennes mobiltelefoner, med tanke på hennes uppgift om att de meddelanden hon sänt till J kunde förklaras av de meddelanden hon uppgav sig ha fått från honom. En hel del utredningsåtgärder med motsvarande inriktning företogs dock. Frågan är om dessa var tillräckliga eller om kontrollerna av webbplatsen borde varit mer ingående, och om tvångsåtgärder borde ha använts för att ta hand om målsägandens egendom. Det är i linje med vad anfört svårt att i en situation av detta slag väga objektivitetens krav mot proportionalitetsprincipen. Jag delar därvid myndighetens uppfattning att åklagaren bör beakta hur troligt det är att 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 en begärd tvångsåtgärd kommer att tillföra den utredning som finns något av värde. I detta fall var det redan klarlagt att målsägandens uppgifter skulle få bedömas med försiktighet, inte minst mot bakgrund av de sms-meddelanden från henne som fanns i utredningen och de bilder hon själv gett in. Att det fanns ett utredningsunderlag i denna del bekräftades sedermera i såväl tingsrättens som hovrättens domskäl. Det framgår även att domstolarna beaktat målsägandens bristande vilja att medverka till utredningsåtgärder som åklagaren föreslagit. Mot den bakgrunden anser jag att åklagarens beslut i dessa delar inte bör kritiseras. Såvitt gäller den kontroll av webbplatsen som försvaret begärde avsåg den uttryckligen tusentals noveller och tiotusentals bilder. Jag har svårt att se att detta skulle ha varit befogat i det läge utredningen befann sig. Även om man i materialet funnit berättelser som hade likhet med de uppgifter målsäganden lämnat skulle det i detta fall ha haft ett begränsat utredningsvärde. Jag delar uppfattning om den bristande rimligheten i denna begäran från försvarets sida. Målsägandens uppgifter innebar att hon skulle ha vistats ute och legat naken på marken , även sedan mörkret fallit. Att hon i så fall borde ha blivit nedkyld tycks inte förrän efter den fällande domen i tingsrätten ha uppmärksammats av vare sig utredarna, försvaret eller domstolen. Åklagaren anser som framgått att hon inte hade anledning att fundera i dessa banor. Med facit i hand är det emellertid tydligt att denna varningssignal borde ha uppmärksammats och följts upp redan tidigt i utredningsarbetet. När försvaret väl påtalade saken och lyfte frågan borde åklagaren inte så lättvindigt – hennes korta avslagsmotivering hänvisade till en slagning på – ha avfärdat den. Hennes passivitet innebar dock inte att J. berövades möjlighet att föra in utredning om en eventuell nedkylnings betydelse i målet. Det stod tvärtom klart att försvaret skulle lägga fram en sådan utredning och att domstolen därmed skulle få underlag för att göra en bedömning. Att åklagaren i detta skede valde att inte göra något för egen del innebar ingen rättslig nackdel för J. Jag delar därför den uppfattning åklagaren uttryckt i detta ärende, nämligen att det förhållandet att hon inte i det uppkomna läget, sent i processen, lät utreda något som hon redan visste skulle komma att föras in i målet, inte innebar att hon åsidosatte sin objektivitetsplikt. Utredningsåtgärder som vidtagits men inte redovisats Anmälaren har påtalat att det under målets gång visat sig att utredningsåtgärderna på ett antal punkter varit mer ingående eller av annat slag än vad som framgår i förundersökningen och att utredningsresultat av betydelse för den tilltalade inte redovisats. Av det som påtalats begränsar jag mig till att sökning efter spår i den bil målsäganden skulle ha suttit i inte redovisats fullständigt att uteblivna resultat av en sökning med hund inte redovisats korrekt att lastpallar beskrevs som sammanfrusna när de i själva verket konstaterats vara sammanspikade 2 013 /1 4:J O1 att uteblivna resultat från vissa brottsplatsundersökningar inte redovisades. Såvitt gäller bilsätet kan det konstateras att polisens uppgifter om undersökningen, såväl beställning som sakkunnigutlåtande, har redovisats i förundersökningsprotokollet. Det framgår inte hur detaljerad undersökningen varit; en mer fullständig beskrivning kunde ha gjorts. Redovisningen var dock inte missvisande. För den som ansåg att frågan om huruvida stolen rengjorts var viktig utgjorde redovisningen ett fullgott underlag för följdfrågor, något som illustreras av den information som försvaret tog fram och åberopade i hovrätten. Hur tingsrätten kommit till sin slutsats att sätet kunde varit rengjort framgår inte av dess domskäl. Den framstår som en spekulation, utan stöd i utredningen. Den kan enligt min mening inte skyllas på hur utredningsmaterialet redovisats. Såvitt gäller spårsökningen med hund, som gjordes innan målsäganden lämnat närmare uppgifter, kan det konstateras att det redovisats att hunden sökte av tomten och markerade på två ställen. Flygfoton är bifogade, med markeringar. Tomten får anses innefatta även områden kring husen. Av det förhållandet att två markeringar angetts kan man sluta sig till att hunden inte markerat på fler ställen. Hovrätten har i sin dom indirekt efterlyst en mer noggrann dokumentation av sökområdet. Enligt min mening kunde redovisningen i förundersökningsprotokollet ha varit mer noggrann men den är inte missvisande. Uppgiften att lastpallarna var sammanfrusna var uppenbarligen felaktig. Felaktigheten saknade inte betydelse, eftersom den gav intryck av att pallarna vid annan väderlek skulle ha kunnat kastas en och en. Att inga spår i gräsmattan hittades borde självfallet ha redovisats, om det nu var så att den noga undersöktes. Avsaknaden av skador på pallarna liksom på den aktuella dörren är dock noterade, vilket alltså kunde anföras till stöd för att målsägandens berättelse brast i trovärdighet. Redovisningen får likväl beskrivas som inte bara ofullständig utan även delvis missvisande. Sammantaget var de beskrivna utredningsåtgärderna mer ingående än vad redovisningen av dem återspeglar. Det behöver dock inte betyda att man i utredningen medvetet åsidosatt den misstänktes intressen. Det torde snarare förhålla sig så, att det är naturligt att i en brottsutredning vidta även långsökta åtgärder för att leta efter spår som kan stärka en brottsmisstanke som åtgärder av det slaget lätt faller i glömska när man så att säga inte fått napp, varvid man förbiser att i synnerhet ingående undersökningar, som den som i detta fall gjordes av bilstolen, kan ha ett utredningsvärde just på grund av att de inte gett något resultat. Dokumentations- och redovisningsplikterna är uppställda bl.a. för att de brottsutredande myndigheterna inte ska förbise vikten av att alla utredningsåtgärder blir kända för dem som har att dra slutsatserna av det som framkommit och inte framkommit. Det kan, såsom i hovrättens domskäl, hävdas att redovisningen i detta fall borde ha varit mer omsorgsfull. har vidgått brister men ansett att åklagaren inte kan lastas för dem. De skylls i stället på kriminaltekniker och andra experter. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 är riktigt att polisen svarat för de aktuella utredningsåtgärderna och måste bära sin del av ansvaret för dessa och för att de dokumenterats på ett korrekt sätt. Förundersökningen var emellertid åklagarledd. Även om en åklagare i denna roll har rätt att förvänta sig att utredningsåtgärder utförs på ett adekvat sätt (se JO 2012/13 s. 94), bär han eller hon som förundersökningsledare alltid ansvaret för att den misstänktes rättigheter respekteras och för att förundersökningen bedrivs under rättssäkra former (jfr 1 a § andra stycket förundersökningskungörelsen samt JO 2012/13 s. 106 och JO:s beslut , dnr 3577-2011). I detta ansvar ingår enligt min mening en skyldighet att från rättssäkerhetssynpunkt kvalitetssäkra redovisningen av utredningsunderlaget, t.ex. genom samtal med och kontrollfrågor till utredningsmännen, så att situationer av det slag som här uppkom – nämligen att utredningsmännen satt inne med information som när den kom fram i domstolen utgjorde en överraskning för åklagaren – förebyggs. Om inte ansvaret för återkommande brister i en förundersökningsdokumentation läggs på förundersökningsledaren kommer det i praktiken inte att finnas någonstans att lägga det.