frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Omständigheterna kring den transporterades person kan leda till olika bedömningar av det lämpliga i att göra uppehåll med denne i häkte eller polisarrest. Bedömningen kan variera från 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 att det kan anses lämpligt till att det får anses som helt oacceptabelt. Så- lunda kan det, t.ex. vid transporter av svårt sjuka personer eller av barn , framstå som i högsta grad olämpligt med ett sådant uppehåll. Man måste dock även beakta längden av uppehållet. En förvaring i häkte eller polisarrest får i allmänhet anses bli allt mer olämplig ju längre den varar. Dessa omständigheter medför att det måste göras en bedömning i varje enskilt fall om möjligheterna till uppehåll i häkte eller polisarrest varvid man också måste beakta och göra en avvägning mot de transportekonomiska konsekvenser som kan uppkomma för det fall häkte eller polisarrest inte utnyttjas. I de fall den transporterade personens förhållanden är sådana att placering i häkte eller polisarrest kan ifrågasättas kan sådana överväganden som ovan sägs resultera i bedömningen att uppehåll i häkte eller polisarrest inte bör göras alls eller att i vart fall längre sådant uppehåll – övernattning eller dylikt – inte bör göras under det att kortare uppehåll för t.ex. måltider kan accepteras. I samband med planeringen av en transport kan det, med hänsyn till de bedömningar som måste göras, vara lämpligt att kontakt tas med den som beställt handräckningen hos polisen och/eller med andra hem eller institutioner som är förknippade med det aktuella frihetsberövandet för samråd om transporten. I 2 kap. 12 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för behandling i häkte (KVFS 2007:1), som gällde vid i ärendet aktuell tid, anges att en häktad får beviljas bidrag till fickpengar om han eller hon i häkte saknar eller i häktet har begränsad tillgång till ekonomiska medel vid dagen för utbetalningstillfället. Bidraget får, tillsammans med de medel han eller hon själv eventuellt innehar, uppgå till högst av gällande prisbasbelopp, avrundat till närmast högre tiotal kronor och betalas ut en gång . Enligt 4 kap. 13 § i KVFS 2007:1 skall vid behov den som skall kroppsvisiteras, genomgå ytlig kroppsbesiktning eller kroppsbesiktning, få ombyteskläder eller annat att ta på sig. Vid kroppsvisitation skall, enligt 4 kap. 15 § i KVFS 2007:1, den som skall visiteras ta av sig ytterkläder och överlämna dessa samt andra tillhörigheter för undersökning. Om övriga kläder behöver undersökas, skall även dessa överlämnas för undersökning. Av 4 kap. 16 § i KVFS 2007:1 framgår följande. Vid ytlig kroppsbesiktning skall den som skall undersökas uppmanas att helt klä av sig och därefter ställa sig upp. Därefter skall den nakna kroppen inklusive förekommande proteser undersökas. Det är inte tillåtet att vidröra andra delar av kroppen än huvudhår och eventuell peruk. Den som undersöks får uppmanas att visa upp fotsulorna, handflatorna samt lyfta upp armarna så att armhålorna kan kontrolleras. Han får inte anmodas att inta andra speciella ställningar så att andra delar av kroppen skall kunna granskas. I 5 kap. 1 § i KVFS 2007:1 anges bl.a. att en häktad får i sitt bostadsrum inneha högst och att pengar som den häktade inte själv önskar inneha skall sättas in på kontot för i Kriminalvårdens bokföring. Enligt 5 kap. 2 § andra stycket i KVFS 2007:1 ansvarar den häktade själv för de tillhörigheter som han får inneha i bostadsrummet. Av 5 kap. 5 § i KVFS 2007:1 framgår att till förvaring i häktet får normalt endast tas emot personliga tillhörigheter som kan anses nödvändiga under den häktades vistelse i häktet, såsom kläder för utevistelser, värdehandlingar, värdesaker och pengar, och som utan olägenhet kan förvaras av häktet. Värdeföremål skall förvaras i säkerhetsskåp. I 5 kap. 6 § i KVFS 2007:1 anges följande. En förteckning med beskrivning skall upprättas över alla tillhörigheter som förvaras av häktet och egendom med stort ekonomiskt värde skall även fotograferas. Förteckningen skall skrivas under av den häktade och den tjänsteman som upprättat förteckningen. Om den häktade vägrar att skriva under skall 2 013 /1 4:J O1 ytterligare en tjänsteman kontrollera förtecknade föremål och skriva under förteckningen. Förteckningen skall löpande uppdateras avseende inlämning och uttag av tillhörigheter, vilka skall vara kvitterade av den häktade. En inventering av den häktades tillhörigheter skall äga rum vid behov och anteckning om att sådan inventering gjorts skall göras på det dokument där egendomen finns förtecknad. Den häktade skall erbjudas att närvara vid sådan inventering. Häktet ansvarar enbart för egendom som tagits emot för förvaring och förtecknats. Sådan egendom skall förvaras så att den inte kan åtkommas av obehörig. Häktet skall ha rutiner som garanterar att häktads egendom hanteras på ett säkert sätt. Häktet ansvarar inte för personlig egendom som den häktade innehar hos sig. Inledningsvis kan konstateras att Kriminalvårdens transporttjänst utför ett stort antal transporter av personer för annan myndighets räkning. Personer som är omhändertagna enligt LVM har ett vårdbehov. Det är därför givetvis önskvärt att sådana personer inte vistas än nödvändigt i häkte. I förevarande fall har ett antal faktorer gjort att A-L.H. fått vistas i häkte , vilket är beklagligt. Med hänsyn till de förutsättningar som förelegat anser Kriminalvården emellertid att transporten av A-L.H. har genomförts på ett så skyndsamt sätt som varit möjligt i detta fall. I Kriminalvårdens klientadministrativa system finns några uppgifter om A-L.H. registrerade på grund av att uppgifterna gallras efter att en person skrivits ut. Av den dokumentation som finns kvar har kommit fram att inte hade några kontanta medel med sig vid sin ankomst till häktet och att häktet beviljade och utbetalade till A-L.H. ansvarade därefter själv för pengarna. Inlämning av tillhörigheter för förvaring av häktet skulle enligt då gällande föreskrifter dokumenteras av häktespersonal och kvitteras av den häktade. Någon dokumentation om att A-L.H. överlämnat pengar till kriminalvårdspersonal för förvaring finns inte. Vidare utredningsåtgärder i denna del bedöms inte meningsfulla. Omständigheterna kring A-L.H:s klagomål mot häktet har, med hänsyn till den tid som förflutit sedan hon var placerad på häktet och till det mycket stora antal klienter som häktet har skrivit in, inte kunnat utredas. Av A-L.H:s egna uppgifter att döma är det rimligt att anta att häktet vid hennes ankomst dit bedömt att en ytlig kroppsbesiktning av henne var påkallad för att säkerställa att bl.a. vapen och narkotika inte förs med in på häktet. Utifrån vad som framkommit om hur ytliga kroppsbesiktningar genomförs på häktet och av vad A-L.H. anfört avseende detta finner Kriminalvården att det inte framkommit något som tyder på att A-L.H. skulle ha behandlats felaktigt. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 De bestämmelser som Kriminalvården har redogjort för i remissvaret har numera upphört att gälla. trädde nya regler på kriminalvårdsområdet i kraft: häkteslagen (2010:611), häktesförordningen (2010:2011) och Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för häkte (KVFS 2011:2, häktesföreskrifterna). gäller nya föreskrifter för transportverksamheten: Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transportverksamheten (KVFS 2012:6). Som Kriminalvården angett är de äldre bestämmelserna tillämpliga i detta ärende. Enligt 6 § förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminalvården får Kriminalvården bistå andra myndigheter med inrikes- och utrikestransporter av personer som är berövade friheten. För varje person som transporteras av Kriminalvården ska det föras journal. Av 1 a § förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. följer att det ska föras journal för varje person som är intagen i häkte enligt 1 § förordningen. Av 1 § andra stycket nämnda förordning framgår att den bl.a. gäller den som har tagits in i häkte för något annat ändamål än verkställighet av påföljd för brott. Planering och genomförande av transporten Av utredningen i ärendet framgår att transporten av A-L.H. från till och tillbaka – en resa om (tur och retur) – kom att ske etappvis och medförde att A-L.H. vistades i häkte. Kriminalvården har bekräftat att personer som var belagda med fängsel medföljde under transporten av A-L.H. Kriminalvårdens transporttjänst utför – förutom transporter av häktade och intagna i anstalt – transporter av personer som berövats friheten med stöd av en mängd olika lagar, bl.a. lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU). Lämpligheten av att personer som berövats friheten på olika grunder transporteras tillsammans har behandlats bl.a. i betänkandet Transporter av frihetsberövade (SOU 2011:7). I betänkandet redovisas att samtransporter med andra klientgrupper förekommer vid transporttjänstens transporter av bl.a. tvångsvårdade personer (SOU 2011:7 s. 230). Enligt utredaren eftersträvas att personer som transporteras åt andra myndigheter inte ska transporteras tillsammans med personer som är föremål för kriminalvård. Utredaren föreslår att det utformas tydliga föreskrifter och riktlinjer på myndighetsnivå när det gäller bl.a. lämpligheten av samtransporter. Utgångspunkten bör därvid – enligt utredaren – vara att personer som transporteras enligt de olika lagarna om tvångsvård inte samtransporteras med andra klientgrupper (se SOU 2011:7 s. 234–238). Jag vill framhålla att min uppfattning är att det allmänt sett framstår som olämpligt att personer som transporteras enligt de olika 2 013 /1 4:J O1 lagarna om tvångsvård, exempelvis LVM, samtransporteras med andra klientgrupper. Som Kriminalvården konstaterat har personer som är omhändertagna enligt LVM ett vårdbehov. Ett häkte är från medicinsk och humanitär synpunkt en olämplig förvaringsplats för personer som frihetsberövats på grund av ett vårdbehov. Häkten bör därför inte annat än under mycket begränsad tid användas för tillfällig förvaring av personer med ett sådant behov. Av utredningen att döma berodde uppdelningen av resan i etapper och de många övernattningarna i häkte inte på att någon oförutsedd händelse inträffade under transporten. Tvärtom ger utredningen intrycket att transporten från början var planerad att genomföras på detta sätt. Jag inser att uppdraget att planera och utföra transporter av människor, som av olika anledningar är berövade friheten, på ett kostnadseffektivt och säkert sätt inte är enkelt. Enligt min uppfattning är det dock inte acceptabelt att transporten av A-L.H. tog i anspråk och medförde fyra övernattningar i häkte. Jag är mycket kritisk till Transporttjänstens sätt att planera och genomföra transporten av A-L.H. Kriminalvården har i sitt yttrande anfört att orsaken till att det inte finns några uppgifter om A-L.H. i kriminalvårdens klientadministrativa system, , är att uppgifterna gallras efter att en person skrivits ut. När dokumentation gällande A-L.H:s vistelse i häkte inhämtades av JO hade det dock inte gått A-L.H. Som framgår av redogörelsen för innehållet i den inhämtade dokumentationen fanns det då inte några anteckningar alls avseende A-L.H:s vistelse i häktena och . Detta kan inte tolkas på annat sätt än att häktena och brustit i sin skyldighet att föra journal. Jag är kritisk till detta. Vad som framkommit genom utredningen ger inte stöd för att A-L.H. under vistelserna i häkte behandlats i strid med bestämmelserna i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Det ankommer inte på JO att pröva frågor om skadestånd. Med anledning av den pågående översynen av regleringen kring transporter av frihetsberövade finner jag skäl att skicka en kopia av mitt beslut till för kännedom. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Uttalanden om Kriminalvårdens rutiner för delgivning med ombud (Dnr 1057-2012) Beslutet i korthet: Om en person har ställt ett ombud för sig ger delgivningslagen utrymme för delgivning med såväl ombudet som huvudmannen. I beslutet uttalas emellertid att Kriminalvården som huvudregel bör delge ombudet. En sådan ordning synes nämligen var mest förenlig med lagstiftarens avsikt. Vidare talar grundläggande rättssäkerhetsaspekter för att ombudet ska delges. I en anmälan, som kom in till JO , anförde J.B. i huvudsak följande. Han har anlitats som ombud av S.Z., som verkställer fängelsestraff i anstalten . Trots att J.B. är ombud har S.Z. av anstalten förvägrats att ringa till honom. ett beslut som innebar ett avslag på en begäran om att få ha kontakt med sitt ombud. fick del av beslutet först , och han skickade ett överklagande till anstalten . Enligt anstaltens ankomststämpel anlände överklagandet först . Postgången tar normalt en , och således borde anstalten ha fått handlingen . När han inte fick någon reaktion på inlagan kontaktade han anstaltens chef . I direkt anslutning till samtalet skickade han även en kopia på överklagandet per e-post till anstaltschefen. fick han del av ett beslut, fattat , där överklagandet avvisades. Överklagandet avvisades med motiveringen att det inkommit . Till beslutet fanns inte någon fullföljdshänvisning. Det är orimligt att förvänta sig att en intagen som är av utländsk härkomst ska känna till de bestämmelser som styr överklaganden. Kriminalvården anmodades att yttra sig över vad J.B. anfört i sin anmälan till JO. Av yttrandet skulle framgå vilka rutiner som tillämpades för delgivning av beslut då en klient har ett befullmäktigat ombud och från vilken tidpunkt fristen för att begära omprövning i dessa fall beräknades. I remissvar anförde myndigheten, region , genom tf. regionchefen, , följande. Yttrande över anmälan från J.B. Kriminalvården, Region har inhämtat uppgifter från kriminalvårdschef och verksjuristen . Anstalten avslog en ansökan från en intagen i anstalten om telefontillstånd till J.B. Beslutet delgavs den intagne . Först fick anstalten kännedom om att J.B. var den intagnes ombud i frågor gentemot Kriminalvården, detta genom att en skriftlig fullmakt lämnades till anstalten av den intag- 2 013 /1 4:J O1 Detta stämmer väl överens med vad J.B. uppger om tidpunkt när han fick beslutet för kännedom. I den intagnes ansökan framgår inget om att J.B. var ombud för honom. inkom till anstalten en begäran om omprövning av ovan nämnda beslut. Omprövningsbegäran var undertecknad av J.B. Då beslutet delgavs den intagne och begäran inkom först så avvisade anstalten begäran om omprövning då det inkommit . Avvisningsbeslutet fattades och delgavs den intagne . var ombud så borde en kopia av beslutet ha skickats till honom. Det finns ingen anledning att ifrågasätta J.B:s uppgift om att han inte fått kännedom om avvisningsbeslutet förrän , via ett telefonsamtal med . Detta medför att anstalten måste ha missat att skicka en kopia för kännedom till J.B. Anledningen till denna underlåtenhet har inte kunnat klarläggas. som ovan nämnda telefonsamtal skickades även en skriftlig information från till J.B. om hanteringen av omprövningsbegäran. Både avslagsbeslutet och avvisningsbeslutet var försedd med information om hur man begär omprövning av besluten. Av förbiseende svarade inte direkt på de två enkla frågor som ställdes av J.B. Detta uppmärksammades under utredningen av aktuell anmälan och J.B. har erhållit ett svar . Anstalten , som inte kan utreda när J.B. skickade begäran om omprövning, kan endast konstatera att skrivelsen ankom till anstalten . 7 i anmälan har inte inkommit till anstalten brevledes. fick del av skrivelsen när han fick anmälan för kännedom . Han fick den av en personal på anstalten, som i sin tur hade fått den skickad via mejl från J.B. Han fick således den inte via sin egen mejladress. Hans minnesbild är att mejlboxen var full varför det inte gick att skicka till honom. har han inte sett skrivelsen. har inte fått skrivelsen för kännedom. Mejlet synes ha skickats för kännedom till en annan i Kriminalvården. Däremot så har hon varit i telefonkontakt med J.B. ett flertal gånger. Utöver vad som framförts i aktuell anmälan så uppgav J.B. att han skulle inkomma med ett undertecknat överklagande till henne. Detta har inkommit och regionen har beslutat att avvisa överklagandet då det inkommit . Beslutet har skickats för kännedom till J.B. och till av den intagne. Den intagne har återigen ansökt om telefontillstånd till J.B. Hans ansökan avslogs och delgavs den intagna . I samband med detta så har han även ansökt om besökstillstånd för J.B. Anstalten avslog ansökan och delgavs den intagne . Båda besluten har skickats för kännedom till J.B. Dagens datum så har någon begäran om omprövning inte inkommit. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 I 11 § delgivningslagen (2010:1932) sägs följande. Vid delgivning med en fysisk person är han eller hon delgivningsmottagare. Har en fysisk person ställföreträdare som är behörig att företräda honom eller henne i saken, är i stället ställföreträdaren delgivningsmottagare 15 § delgivningslagen anges följande. Har den med vilken delgivning ska ske ett ombud som är behörigt att ta emot handlingen är även ombudet delgivningsmottagare. Finns ett sådant ombud och handlingen lämnas till en delgivningsmottagare enligt 11-14 §§, bör ombudet underrättas om detta. I förarbetena till delgivningslagen (prop. 2009/10:237 s. 119 och 237) anförs följande. Bestämmelsen om delgivning med ombud är inte tvingande. Det finns alltså ett utrymme för myndigheten att välja om delgivning ska ske med huvudmannen eller ombudet. Det är i de allra flesta fall lämpligt och ändamålsenligt att delgivning sker med ombudet, om inte något hinder för detta föreligger. Lämnas handlingen till annan än ombudet bör ombudet underrättas om delgivningen. Det kan ske till exempel genom att en kopia av föreläggandet skickas till ombudet eller genom en underrättelse per telefon. Regeringen anser att bestämmelserna i 11 § första stycket delgivningslag utan ändring i sak bör föras över till den nya delgivningslagen. Anstalten rutin vid delgivning är att det är huvudmannen, i det fall han vistas i anstalten, som delges och ombudet får en kopia för kännedom. Det saknas en uttalad policy inom vilka rutiner som ska gälla i dessa fall. Anstalten rutin synes vara anpassad efter de allmänna handläggningsreglerna i förvaltningslagen (1986:223). Det är viktigt att undvika dubbel delgivning, dvs. med både huvudmannen och ombudet. Tidpunkten för fristen att begära omprövning är således för delgivning av den intagne. Detta synsätt stöds också av domstolspraxis, se exempelvis RÅ 1974 ref. 122, RÅ 1994 ref. 68 och Kammarrätten i dom i mål 971-12. Anstalten har uppenbarligen inte skickat en kopia av avvisningsbeslutet till J.B. Misstaget synes vara en engångshändelse. har heller inte, beträffande mejlet , fått svar med den skyndsamhet som ovan nämnda handläggningsregler kräver. Det bör dock noteras att frågan om tidsfrister för omprövning av beslut där den intagne i princip kan inkomma med återkommande ansökningar utan någon begränsning, tenderar i praktiken att bli mer av akademiskt intresse. Det finns fortfarande tid att inkomma med en begäran om omprövning av besluten angående telefon- och besökstillstånd. gavs tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. Utredningen visar att J.B. hade fullmakt att företräda S.Z. när beslutet om avvisning fattades . Av yttrandet från Kriminalvården framgår att det av förbiseende inte skickades någon kopia av beslutet till J.B. 2 013 /1 4:J O1 I 15 § delgivningslagen anges att om den med vilken delgivning ska ske har ett ombud som är behörigt att ta emot handlingen, är även ombudet delgivningsmottagare. Finns ett sådant ombud och handlingen lämnas till en delgivningsmottagare enligt 11–14 §§, bör ombudet underrättas om detta. Det sagda innebär att såväl den med vilken delgivning ska ske som ombudet är delgivningsbara. Bestämmelsen ger inte närmare svar på vem som myndigheten i första hand ska försöka delge ett beslut eller en handling. Således ger bestämmelsen, precis som Kriminalvården påpekat, ett utrymme för myndigheten att välja om delgivning ska ske med huvudmannen eller ombudet. Det sagda kan tolkas som att Kriminalvården under sådana förhållanden kan välja att delge den person som är enklast att nå. Av naturliga skäl torde detta utan undantag bli den intagne. Av motiven till 15 § delgivningslagen framgår emellertid bl.a. följande. Bestämmelsen innebär emellertid inte att endast ombudet är delgivningsmottagare. Det finns således ett utrymme att välja om handlingen ska lämnas till ombudet eller en person som enligt 11– 14 §§ är delgivningsmottagare för den som ska delges. [] Ett exempel på när det kan vara motiverat att lämna handlingen till en annan delgivningsmottagare än ombudet är om det framkommit att det föreligger samarbetssvårigheter mellan den som ska delges och ombudet eller om det är oklart om fullmakten har återkallats. (Se prop. 2009/10:237 s. Det sagda innebär enligt min uppfattning att lagstiftarens avsikt – trots att utformningen av den aktuella bestämmelsen kan ge ett annat intryck – har varit att om det finns ett ombud som har fullmakt att ta emot beslut eller handlingar, så bör delgivning ske med denna person. Denna ståndpunkt stöds även av uttalanden i doktrin (se m.fl., Förvaltningslagen med kommentarer, 3 uppl., 2010, s. 120 f.). Enligt min mening bör därför Kriminalvården, i de fall det finns ett befullmäktigat ombud, delge ombudet och skicka en kännedomskopia till huvudmannen. Förutom att en sådan ordning synes ha varit lagstiftarens avsikt, talar även rättssäkerhetsaspekter för en sådan lösning. Personer som är frihetsberövade har, av naturliga skäl, svårare att komma i kontakt med sina ombud än vad som är fallet för personer i frihet. Om man tillämpar en rutin där ombudet delges beslutet, finns som regel en garanti för att den intagne, genom sitt ombud, hinner vidta nödvändiga åtgärder för att överklaga beslutet. En sådan lösning är betydligt säkrare än att ombudet tillställs en kopia. Riskerna med den senare nämnda ordningen framgår om inte annat av förhållandena i det aktuella fallet. Sammanfattningsvis innebär det anförda att Kriminalvården, när det finns ett ombud som är behörigt att ta emot handlingar och beslut, enligt min uppfattning som huvudregel bör delge ombudet. Mot bakgrund av vad som framgår av Kriminalvårdens remissvar finner jag inte skäl att kommentera J.B:s övriga klagomål mot anstalten . Jag konstaterar endast att utredningen inte ger anledning till kritik eller någon annan åtgärd. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Kritik mot Kriminalvården, anstalten , för bristande dokumentation av vidtagna utredningsåtgärder i samband med beslut om placering i avskildhet enligt 6 kap. 8 § första stycket fängelselagen (2010:610) (Dnr 1977-2012) Beslutet i korthet: I beslutet riktas kritik mot Kriminalvården, anstalten , för bristande dokumentation av vidtagna utredningsåtgärder i samband med beslut om placering i avskildhet enligt 6 kap. 8 § första stycket fängelselagen (2010:610). Ett beslut om avskildhet enligt den nämnda bestämmelsen är en ingripande åtgärd som endast får vidtas för utredning av misskötsamhet. För att säkerställa att avskildheten inte pågår längre än vad som är absolut nödvändigt är det av central betydelse att anstalten har kontroll över vilka utredningsåtgärder som har vidtagits. Bland annat på grund härav är det viktigt att anstalten på ett tydligt sätt dokumenterar vilka utredningsåtgärder som genomförts. Anstalten kritiseras för att i samband med utredningen inte ha redovisat att förhör genomförts och vad som framkommit i samband därmed. I en anmälan som kom in till JO anförde A.L. blev han placerad i avskildhet. I samband därmed genomfördes ett förhör med honom. Han ville inte svara på några frågor, och när förhöret avslutats begärde han att få en kopia av förhörsutskriften.