frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — upplyste att det inte skickats någon underrättelse till socialnämnden. ÅK kommenterade polismyndighetens yttrande. I ett beslut anförde stf JO Ragnemalm följande. 2 013 /1 4:J O1 Förundersökning ska enligt 23 kap. 1 § första stycket , RB, inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Är gärningsmannen ska förundersökning inte inledas (jfr 1 kap. 6 § ). I sådant fall kan i stället en utredning om brottet genomföras med stöd av 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Det får ske bl.a. om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet. När en utredning enligt 31 § LUL har inletts ska socialnämnden underrättas (34 § LUL). Tvångsmedel mot den som inte fyllt ska tillämpas restriktivt. Om någon är misstänkt för att ha begått ett brott får husrannsakan mot den unge enligt bestämmelserna i 28 kap. RB endast företas om det finns särskilda skäl (36 § LUL). Bestämmelser om husrannsakan finns i bl.a. 28 kap. 1 § RB. Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får husrannsakan företas hos den som är skäligen misstänkt i syfte att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. JO har vid ett flertal tillfällen (se t.ex. JO 2006/07 s. 76 och JO 2009/10 s. 72) uttalat att för att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser. Omständigheterna måste alltså vara av det slaget att de ger upphov till en faktabaserad misstanke. Det är emellertid inte möjligt att lägga fast några mer bestämda riktlinjer för vad som ska krävas för att en misstanke ska anses vara skälig. Frågan får i stället besvaras från fall till fall och vanligen finns det ett visst utrymme för olika bedömningar. Av 28 kap. 3 a § RB följer att husrannsakan får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (proportionalitetsprincipen). Det som framkommit ger inte grund för kritik mot polismyndighetens bedömning att förutsättningarna för husrannsakan enligt 28 kap. 1 § RB i och för sig var uppfyllda. Eftersom M. var krävdes dock enligt 36 § LUL särskilda skäl för åtgärden. Det innebär att misstanke om allvarligare brottslighet eller brottslighet av större omfattning i allmänhet bör föreligga (prop. 1983/84:187 s. 29). har inte närmare redogjort för vilka överväganden som gjordes i den frågan. Enligt min mening kan stöld av en mobiltelefon inte anses vara sådan brottslighet som bestämmelsen tar sikte på. Det har med andra ord framkommit att det inte fanns särskilda skäl för husrannsakan. ska därför kritiseras för att ha företagit åtgärden utan rättsligt stöd. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Det finns också anledning att erinra polismyndigheten om föreskriften i 34 § LUL om underrättelse till socialnämnden. Vad som i övrigt förekommit ger inte anledning till något uttalande. Kritik mot en åklagare, som i anslutning till en rättegång sökt påverka ett vittne (Dnr 3671-2011) Beslutet i korthet: En åklagare har strax före en huvudförhandling i ett brottmål inlett ett samtal med ett vittne. Utredningen visar att åklagarens syfte med samtalet var att utöva inflytande på vittnets vilja att vittna. Det finns i och för sig inte skäl att tro annat än att åklagaren agerade utifrån vad som enligt hennes mening var ett gott syfte. En åklagare får dock inte på det sätt som skett bruka sin auktoritet till att på tu man hand söka påverka ett av motparten åberopat och av domstolen kallat vittne. Eftersom ett vittne normalt inte ska ta del av det som framkommer i en rättegång innan han eller hon hörs, var det inte heller korrekt att, som åklagaren gjorde i detta fall, med vittnet ta upp sådant som dittills hänt i målet. Som anfört i ärendet bör en åklagare i sin vardagsroll i domstolen vara tillgänglig för att kunna ge information och svara på frågor. Åklagaren är i princip också oförhindrad att lämna exempelvis ett vittne upplysningar om hur förhöret kommer att gå till. Upplysningarna måste dock förmedlas på ett korrekt och neutralt sätt, helst även i enlighet med etablerade rutiner. Allmänt gäller att en självpåtagen informationsplikt inte får utnyttjas som förevändning för att utöva mer eller mindre subtila påtryckningar mot den som står i begrepp att vittna inför domstol. hölls vid en lång huvudförhandling där ett gift par stod åtalat för brott riktade mot sina yngsta barn. Två av barnen hördes personligen i domstolen, och deras utsagor utgjorde grunden i åklagarens bevisning. Makarnas äldsta dotter, fortsättningsvis kallad F., åberopades som vittne av makarna, till styrkande av att varken misshandel, tvång, hot eller ofredande förekommit i hemmet. Även åklagaren åberopade som vittne, varvid F. skulle höras dels om att hon sökt påverka utredningen, bl.a. genom att gömma undan bevismaterial, dels om sin kännedom om de händelser åtalet avsåg. F. anmälde kammaråklagaren . Anmälan, som var daterad och inkom till JO dagen därpå, gällde en händelse . I anmälan anförs: ca kl. 8.40 satt jag utanför 2 vid eftersom jag skulle vittna kl. 9.00 i Mål nr. Målet gäller anklagelser från två av mina syskon om misshandel av mina föräldrar. Jag satt och gjorde anteckningar, då kom kammaråklagare och satte sig framför mig och följande konversation ägde rum. 2 013 /1 4:J O1 = Kammaråklagare []) K.Å: [F.]? Jag heter , åklagare. Jag måste prata med dig. Du ska vittna, jag vill bara att du vet att om du vittnar mot dina syskon så kommer de aldrig att prata med dig. Din mamma har sagt att så fort hon är på fri fot så ska hon ta de två yngsta och lämna landet, det verkar inte som om hon bryr sig om dig. F: Hur vet du detta? K.Å: Jag vet inte jag tror så. F: Du vet inte vad som har hänt. K.Å: Jag vet vad som har hänt, och även om du vittnar till fördel för dina föräldrar så kommer de få ett långt straff för det de har gjort. F: Du kan inte veta det, du vet inte vad som har hänt. K.Å: Jo. F: Du kan inte veta vad som har hänt, det är omöjligt. K.Å: Jag vet vad som har hänt och jag vill att du ska veta att du har rätt att inte vittna. F: Jag tänker vittna för det är därför jag har kommit hit. Kammaråklagaren reser sig när hon hör att försvarsadvokaterna kom Enligt F. visade det inträffade att åklagaren försökt påverka hennes vittnesmål och vilja att vittna. Åklagaren hade därmed inte förhållit sig opartisk och objektiv; om åklagaren försökt påverka henne, kunde man inte utesluta att detta skett även beträffande andra vittnen. , som genom uppgifter i massmedierna fått kännedom om att hon anmälts till JO, begärde att få tillgång till anmälan. Kort därefter inkom hon med en skrivelse där hon kommenterade det inträffade. Hon uppgav bl.a. att man fram till den elfte rättegångsdagen i tingsrätten hade hunnit höra ett trettiotal vittnen och gå igenom annan omfattande bevisning samt att det som framkommit talade för att föräldrarna begått brott även mot F. Vidare anförde hon att F. inte velat medverka i utredningen, utan i stället hade gjort allt för att bevisa att hennes yngre syskon falskeligen anklagade föräldrarna för brott. bekräftade i sin skrivelse att hon samtalat med F. inför vittnesförhöret men att detta skett i syfte att informera F. om att man som närstående inte är skyldig att vittna. Enligt samtalade hon med F. även ur ett medmänskligt perspektiv med anledning av att F. troligtvis också blivit utsatt för brott från föräldrarnas sida och att det var beklämmande att F. tagit till alltmer drastiska åtgärder för att få sina föräldrar frikända. Beträffande innehållet i det anmälda samtalet lämnade följande uppgifter. När jag kom till tingsrätten satt F. mitt i väntsalen och jag hälsade på henne och satte mig mittemot henne och pratade med henne. Jag minns inte den exakta ordalydelsen av detta samtal men innebörden var följande. Jag sade till henne att hon stod inför ett viktigt vägval och att det inte var för sent att vika av från den väg hon valt. Jag sade att hon som närstående till de tilltalade och målsägandena inte var tvungen att vittna men att hon självklart fick vittna om hon ville. Jag sade till henne att jag vet vad som hänt och att hon troligtvis också blivit utsatt för omfattande brottslighet av föräldrarna. F. protesterade och sade att ingen kan veta vad som hänt i hemmet. Jag sade att jag kunde veta det mot bakgrund av de vi dittills varit på och de ca 30 vittnen som vi hört tillsam- 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 mans med målsägandenas och de tilltalades berättelser. Jag talade också om att jag var orolig för henne mot bakgrund av att föräldrarna häktats och hennes syskon placerats i familjehem. Jag satt därefter kvar mittemot F. utan att vi sade något till varandra. Därefter kom försvarsadvokaterna i målet in i väntsalen och jag reste mig upp och delade ut handlingar i målet som jag hade med mig till dem. uppgav att F. vid huvudförhandlingen hade omnämnt samtalet dem emellan och då riktat kritik mot henne liknande den som finns i anmälan hit och att hon hade protesterat mot att hon skulle ha uttalat sig på det sätt F. påstått att hon gjort. anmodades att yttra sig. Myndigheten (vice riksåklagaren ) anförde beträffande det samtal som åklagaren fört med F. bl.a. att det inte var möjligt att bringa klarhet i vad som i detalj sagts och att det därför var svårt att ha någon bestämd uppfattning om det som inträffat. Myndigheten noterade dock att samtalet hade avhandlats under rättegången, varvid såväl rätten som försvaret hade kunnat ta ställning till betydelsen av samtalet och åklagarens eventuellt bristande objektivitet. Därefter lämnade vissa allmänna synpunkter på hur en åklagare bör bemöta personer inför en huvudförhandling. När en åklagare rör sig i domstolens lokaler möter han eller hon domstolspersonal, målsägande, tilltalade, vittnen, försvararen m.fl. Inte sällan befinner sig den som kommer till domstolen i en ovanlig och pressad situation. De kan också ha personliga svårigheter av olika slag. Av serviceskyldigheten följer att åklagaren bör vara tillgänglig för att kunna ge information och svara på frågor. Inför en huvudförhandling bör en åklagare därför ofta – om inte exempelvis säkerhetsskäl talar emot det – försöka ta kontakt med främst målsäganden och den tilltalade men även vittnen som befinner sig i domstolens väntrum. Detta behov är naturligtvis mindre om målsägandebiträde respektive försvarare förordnats. I denna högst vardagliga åklagarroll kan åklagaren utan förvarning komma ställas inför mer eller mindre svåra etiska överväganden. Kravet på objektivitet och kravet på att stödja målsäganden kan t.ex. leda till intressekonflikter. Även i åklagarens relation till t.ex. vittnen och försvarare kan svårhanterade etiska frågor uppkomma. Inte sällan är det således en svår balansgång för åklagaren att förhålla sig till de nämnda kraven. I åklagarnas dagliga verksamhet och inte minst vid kontakterna med misstänkta, målsägande m.fl. har alltså åklagaretiken en central betydelse. De etiska frågorna är därför en viktig del av de unga åklagarnas grundutbildning. Det är också angeläget att de åklagaretiska frågorna är en naturlig del av den dagliga dialogen vid åklagarkamrarna. hänvisade till en rapport där åklagarens förhållande till vittnen och målsägande behandlades, och där det bl.a. framhölls att dessa kan vara utsatta för hot och trakasserier, varvid åklagaren bör medverka till att de får det stöd och det skydd de behöver. I rapporten tillades att åklagaren bör avstå från att samtala om vad tilltalade och förhörspersoner sagt under huvudförhandlingen eller förundersökningen. Enligt ska ett vittne i F:s situation normalt informeras om vad som ska hända under huvudförhandlingen. Myndigheten anförde vidare: 2 013 /1 4:J O1 Vid samtal med vittnen och andra bevispersoner är det viktigt att åklagaren uttrycker sig tydligt så att missuppfattningar inte kan uppstå. Exempelvis bör åklagarens yttranden inte kunna tolkas som en uppmaning att inte vittna eller att vittna på ett visst sätt. I det aktuella fallet tycks F. ha uppfattat åklagaren på ett sådant sätt, vilket naturligtvis är olyckligt. Generellt är det med andra ord viktigt att åklagaren inte uppträder på ett sätt som ger anledning att ifrågasätta hans eller hennes objektivitet. I sammanhanget kan det nämnas att det finns situationer där det kan vara lämpligt att även försvaret och/eller målsägandebiträdet är med vid åklagarens samtal med målsäganden, tilltalade eller vittnen. konstaterade avslutningsvis att det inte fanns något att erinra mot att åklagaren hade börjat tala med F., bl.a. för att informera om vittnesskyldighet och edsplikt. Myndigheten, som inte redovisade någon uttrycklig bedömning beträffande lämpligheten i samtalet som helhet, anförde slutligen att en åklagaren inte bör tveka att ta de kontakter som behövs med personer i en domstols väntsal. bifogade ett yttrande från . I yttrandet beskrev hon tingsrättens dom och upplyste att denna hade överklagats. I övrigt hänvisade hon till sin ovan berörda skrivelse till JO. bifogade även ett yttrande från chef, chefsåklagaren . Han anförde bl.a. att enligt hans mening handlat föredömligt. I anledning av vad som framkommit och det som framförts från åklagarsidan bereddes tillfälle att lämna synpunkter på lämpligheten i att en åklagare under här aktuella förhållanden uttrycker sig på ett sådant sätt som åklagaren beskrivit att hon gjort. Samfundet informerades även om att det var av intresse att få belyst hur en motsvarande situation skulle ha bedömts om det varit en försvarare som agerat i förhållande till ett vittne som åberopats av åklagaren. hänvisade i det senare hänseendet till de vägledande reglerna om god advokatsed, enligt vilka en advokat i och för sig är oförhindrad att kontakta förhörspersoner för att informera sig om vad de kan komma att berätta. Enligt reglerna får en advokat däremot inte i något fall otillbörligen påverka en förhörsperson. En advokat får inte heller gå förbi målsägandebiträden eller andra ombud. Beträffande åklagarens roll anförde : Åklagarens roll innebär enligt mening att alldeles särskilda krav måste uppställas på åklagarens ageranden mot vittnen. Den omständigheten att det ofta är fråga om människor som befinner sig i en pressad situation, innebär att risken för missuppfattningar är påtaglig. Särskild försiktighet måste därför anses påkallad vid åklagarens kontakt med vittnen, då åklagarens objektivitet aldrig får ifrågasättas. En sådan försiktighetsåtgärd kan vara att även försvararen medverkar vid kontakten med vittnet. Det finns ingen invändning mot att en åklagare lämnar information till ett vittne om vad som kommer att hända under huvudförhandlingen vad gäller vittnesplikt, edsplikt m.m. Däremot är det inte lämpligt att en åklagare yttrar sig på sådant sätt att detta riskerar att uppfattas som någon form av påtryckning. Som huvudregel kan det inte heller anses lämpligt att åklagaren redogör för vad som förevarit i sak under förundersökningen eller vid huvudförhandlingen innan förhöret med vittnet har ägt rum. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Även om de uppgifter som åklagaren vidgått att hon lämnat ska beaktas anser , med hänvisning till det ovan anförda, att lämpligheten av åklagarens uttalanden till vittnet kan ifrågasättas. I ett beslut anförde JO Axberger följande. Att en åklagare ska förhålla sig objektiv följer av 1 kap. 9 § regeringsformen, där det stadgas att den som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska iaktta opartiskhet och saklighet. I 23 kap. 4 § , RB, finns en regel om den objektivitetsprincip som gäller under förundersökningen. Enligt bestämmelsen ska inte endast de omständigheter som talar emot den misstänkte utan även de som är gynnsamma för honom eller henne beaktas och bevis som är till hans eller hennes förmån tas till vara. Samma objektivitetskrav ska enligt vedertagen uppfattning iakttas under brottmålsrättegången. Bestämmelser om vittnen finns i 36 kap. RB. I princip är var och en skyldig att på begäran vittna inför domstol (1 §). Undantag gäller för den som är närstående till part (3 §). Det innebär exempelvis att barn inte har skyldighet att vittna i rättegång där en förälder är åtalad. Den som har åberopats som vittne kallas av domstolen till förhandlingen. I kallelsen ska domstolen lämna information om vad förhöret gäller samt om vittnets rättigheter och skyldigheter i olika avseenden (7 §). Rätten ska inför förhöret söka klargöra om det finns omständigheter av betydelse för bedömandet av tilltron till vittnets berättelse och erinra vittnet om omständigheter som medför att han eller hon inte är skyldig att avlägga vittnesmål (10 §). Rätten ska vidare upplysa ett vittne om rätten att vägra yttra sig om sådant som röjer att vittnet självt eller en närstående begått brott (14 § jämförd med 6 §). Den som ska vittna får normalt inte vara närvarande vid förhandlingen innan vittnesförhöret äger rum (9 §). F. har anmält för att hon som åklagare sökt påverka F:s kommande vittnesmål och vilja att vittna. Prövningen av F:s anmälan ska ske med utgångspunkt från vittnesutsagors betydelse för rättssäkerheten i brottmål, något som kommer till uttryck i den formella reglering som omger avläggandet av vittnesmål, inklusive bestämmelser om mened, övergrepp i rättssak m.m. Även om anmälaren och åklagaren gett olika bilder av det samtal som ägde rum dem emellan är de uppgifter de lämnat i vissa centrala delar samstämmiga. Det är således klarlagt att åklagaren i domstolens lokaler kort innan F. skulle vittna i rättegången mot F:s föräldrar gått fram till F. och inlett ett samtal. Det är ostridigt att åklagaren vid detta samtal tog upp det kommande vittnesmålet. Det framgår av vad uppgett hit att hon 2 013 /1 4:J O1 därvid ville framhålla att F. fortfarande hade möjlighet att ändra sig. Det står med andra ord klart att det inte enbart var fråga om neutrala upplysningar om vittnespliktens innebörd, utan att syfte var att söka påverka F:s beslut att vittna. Att det förhöll sig så framgår även av det likaledes ostridiga förhållandet att med hänvisning till vad som dittills framkommit inför rätten förklarade för F. att hon visste vad som hänt, vilket i sammanhanget var liktydigt med att hon för F. ville framhålla att hon ansåg sig veta att F. for med osanning. Enligt min mening har F. mot denna bakgrund haft fog för sin uppfattning att sökte påverka henne inför vittnesmålet. Det finns inte skäl att tro annat än att agerade med rättvisans intresse för ögonen och utifrån vad som enligt hennes mening var bäst för F. Ändamål av det slaget ger dock inte en åklagare rätt att sätta sig över sådant som får anses utgöra självklara delar av det straffprocessuella regelverket. Till detta hör att en åklagare inte i omedelbar anslutning till en huvudförhandling får bruka sin auktoritet till att på tu man hand söka förmå ett av motparten åberopat och av domstolen kallat vittne att avstå från att vittna, och självfallet inte heller försöka påverka innehållet i det vittnet kan komma att säga. I sitt samtal med F. hänförde sig till vad som dittills hade framkommit i huvudförhandlingen. Ett vittne får enligt huvudregeln inte innan vittnesmålet avlagts vara närvarande vid den förhandling där vittnesmålet ska äga rum. Skälet till det är att vittnesmålet inte ska påverkas av det som framkommer under förhandlingen. Det är inte förenligt med detta att, på det sätt som vidgått att hon gjort, informera ett vittne om de slutsatser hon som åklagare dragit av dittills avlagda vittnes- och målsägandeutsagor m.m. Om en åklagare anser sig ha skäl att framföra budskap av det slag som i detta fall framfört till F. bör det ske i eller i anslutning till förhöret i rättssalen eller i vart fall i motpartsombudets närvaro. Den form valde för sina åtgärder var däremot direkt olämplig. Hon måste därför, oavsett sina avsikter och trots att saken sedermera avhandlades inför rätten, kritiseras för sitt agerande. Det bör tilläggas att jag instämmer i vad anfört om de krav som kan ställas på åklagaren i hans eller hennes vardagsroll i domstolen, såsom att åklagaren ska vara tillgänglig för att kunna ge information och svara på frågor. Det synes mer tveksamt i vilken utsträckning åklagaren bör ta på sig sådant som domstolen ansvarar för. Enligt ska ett vittne i F:s situation normalt informeras om vad som ska komma att hända under huvudförhandlingen bl.a. vad gäller vittnesskyldighet. Information av det slaget ingår i den kallelse vittnet erhållit från domstolen, liksom i de instruktioner som ska meddelas av rättens ordförande vid själva vittnesmålet. Det hindrar i och för sig inte att även åklagaren lämnar upplysningar om detta. Det som inträffat här visar dock vikten av att informationen i så fall förmedlas på ett korrekt och neutralt sätt, helst även i enlighet med etablerade rutiner. Om det bara sker när åklagaren finner särskilda skäl att närma sig ett vittne finns en uppenbar risk för att åtgärden med fog kan uppfattas på just det 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 sätt som skett i det här fallet. Allmänt sett gäller också att en självpåtagen informationsplikt naturligtvis inte får utnyttjas som förevändning för att utöva mer eller mindre subtila påtryckningar mot den som står i begrepp att vittna inför domstol. Kritik mot och åklagare där samt mot i , för att en förundersökning bedrivits så bristfälligt att gärningen hann preskriberas, samt mot en av åklagarna, som väckt åtal för preskriberade brott (Dnr 2358-2012) I en anmälan som inkom till JO anförde bl.a. följande. blev hans hustru påkörd av en bil när hon passerade ett övergångsställe. Hon skadades svårt. Redan samma månad begärde åklagaren in rättsintyg från hustruns behandlande läkare, vilket omgående utfärdades. En komplettering begärdes och utfärdades . begärde åklagaren in ytterligare intyg och information. väckte åklagaren åtal men meddelade att åtalet hade lagts ned på grund av preskription. Åklagaren väckte uppenbarligen åtal , vilket måste betraktas som ett grovt felaktigt agerande. Handlingar från , åklagarkammaren i och i hämtades in och granskades. Myndigheterna anmodades därefter att yttra sig. (vice riksåklagaren ) hänvisade inledningsvis till upplysningar som lämnats av handläggande åklagare och chefen för åklagarkammaren i . Kammaråklagaren hade upplyst följande. Ärendet lottades om till mig efter att annan åklagare tidigare hade begärt komplettering av den redovisade förundersökningen. När den kom in till mig i kompletterat skick, bedömde jag fortfarande inte att underlaget i åtalsfrågan var tillräckligt utan att det krävdes ytterligare åtgärder. Jag begärde därför en ny komplettering av utredningen genom direktiv . Normalt är det min ambition att bevaka och skicka påminnelser där svar på direktiv inte har inkommit . Arbetssituationen på mängdbrottsrotlarna i början på 2011 och resten av min tid på den tjänsten var ansträngd med ett hundratal öppna ärenden och ytterligare några hundra instämda, vilket delvis påverkat möjligheten att upprätthålla kontrollen över påminnelserna. Det är inte heller ovanligt att det dröjer avsevärt mer än svar på direktiv kommer, alldeles oavsett påminnelser. började rutinerna inom mängdbrottsgruppen ändras så att behov av komplettering av redovisade polisledda förundersökningar medförde att hela ärendet skickades tillbaka till polismyndigheten. 2 013 /1 4:J O1 rade därefter nyinkomna ärenden så, men behöll de där det redan tidigare var begärt en separat komplettering av förundersökningen, så även detta. Ärendet lottades om ytterligare en gång i samband med att jag bytte tjänst från mängdbrottsgruppen (rotel []) till allmänna gruppen (rotel []) i augusti – . Omlottningen skedde i en klump dagen innan jag gick på semester.