frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för relevant lagstiftning. Det redovisade kan sammanfattas med att det finns en viktig principiell skillnad mellan reglerna för intagna i kriminalvårdsanstalt om granskning av brev och motsvarande regler för häktade. I det senare fallet krävs ett uttryckligt medgivande från den häktade för att granskning av en försändelse ska få ske. Denna avgörande skillnad ställer krav på det sätt på vilket rutinerna för postgranskningen utformas. För ett häkte är det av central betydelse att man kan säkerställa att ett brev härrör från en intagen som har lämnat ett granskningsmedgivande innan granskning sker. Därmed är det ofrånkomligen så att häktet måste ha en rutin som innebär att privatpost kan kopplas till en viss intagen. Häktet rutiner innebär att de intagna på sin privatpost måste ange intagnings- eller bostadsrumsnummer. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning om att denna ordning inte är att jämställa med att ange avsändare. För att kunna avgöra vem som har skickat brevet krävs, precis som Kriminalvården påpekat, tillgång till Kriminalvårdens register. Den integritetskränkning som ordningen eventuellt innebär måste därmed beskrivas som mycket begränsad. Om man ändå skulle vilja minska verkningarna härav, vore det möjligt att ge de häktade möjlighet att ange intagnings- eller bostadsrumsnummer på en särskild lapp som fogas till försändelsen. När försändelsen sedan hanteras vid postgranskningen kan lappen avlägsnas. Med en sådan ordning behöver inte några nummer anges direkt på försändelsen. 2 013 /1 4:J O1 Initiativärende med anledning av handläggningen vid Förvaltningsrätten i i samband med meddelande av dom i ett mål om beredande av vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall (Dnr 5420-2011) Beslutet i korthet: Förvaltningsrätten beslutade vid en överläggning att avslå en ansökan om vård enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Rättens ordförande kritiseras för att rätten inte genast efter överläggningen upphävde det beslut om omhändertagande som gällde i målet. Jag genomförde –en inspektion vid Förvaltningsrätten i . I samband därmed granskades bl.a. vissa akter i avgjorda mål enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). I fråga om handläggningen av mål 7344-10 noterades följande. Sedan förvaltningsrätten hade fastställt ett beslut om omhändertagande hölls muntlig förhandling i målet . Vid enskild överläggning beslutades dom. Den meddelades , varvid ansökan om vård enligt LVM avslogs. Jag beslutade att i ett särskilt ärende utreda frågan om tiden för meddelande av dom i målet. Handlingar i förvaltningsrättens mål 7344-10 tillfördes JO:s akt. Därefter anmodades förvaltningsrätten att lämna upplysningar och yttrande om anledningen till att domen meddelades först dagen efter att den hade beslutats. Förvaltningsrätten (lagmannen ) kom in med ett yttrande, till vilket var fogat upplysningar från förvaltningsrättsfiskalen som var rättens ordförande då domen meddelades. I mål om tvångsomhändertagande är det oerhört viktigt att handläggningen sker med den skyndsamhet som lagen kräver. När det gäller tvångsomhändertaganden av vuxna personer av det slag som det aktuella målet avser kan detta inte nog betonas. Det är därför viktigt att man ifrågasätter och diskuterar om det är korrekt handläggning att en dom, som i det aktuella målet, meddelas först dagen efter att den muntliga förhandlingen med efterföljande överläggning avslutats när ett tvångsomhändertagande ska upphöra. Med detta sagt lämnar jag följande redogörelse för mina överväganden beträffande handläggningen av det aktuella målet, och då speciellt avseende anledningen till att domen meddelades först dagen efter att den hade beslutats. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Det aktuella målet kom in till förvaltningsrätten i form av ett underställande av ett beslut om omhändertagande enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). hade jag semester varför det omedelbara omhändertagandet prövades av en rådman vid förvaltningsrätten, som beslutade att det skulle bestå. När det gäller ansökan om vård inleddes muntlig förhandling strax efter . Den muntliga förhandlingen avslutades strax efter , varefter rätten hade enskild överläggning. Det var i förevarande fall fråga om ett komplicerat mål där utgången på inget sätt var självklar, utan snarare väldigt osäker. Den muntliga förhandlingen pågick nära , vilket måste anses förhållandevis ovanligt för att vara fråga om en ansökan om vård enligt LVM. Omständigheterna vid förhandlingens avslutande var inte sådana att jag bedömde det lämpligt att avkunna rättens kommande avgörande. Rätten höll en längre enskild överläggning efter den muntliga förhandlingen. Efter överläggningen vände jag mig till den rådman som förvaltningsrätten utsett som min handledare för att diskutera igenom min fortsatta handläggning av målet. Detta eftersom det var ett komplicerat mål och jag som förhållandevis nybliven förvaltningsrättsfiskal hade bristande erfarenhet samt att det var mitt första mål enligt LVM. Utifrån de då föreliggande omständigheterna i målet var det inte aktuellt med ett interimistiskt beslut utan planeringen var att så skyndsamt som möjligt meddela dom. Den normala rutinen vid förvaltningsrätten är att protokollföraren efter förhandlingen sätter upp ett förslag till avgörande. I detta fall beslutade jag dock att jag själv skulle sätta upp domen för att kunna färdigställa den så snabbt som möjligt. Jag påbörjade domskrivningen efter att överläggningen avslutats, med undantag för samtalet med min handledare angående handläggningen av målet och en kortare måltidspaus eftersom den muntliga förhandlingen med efterföljande överläggning dragit ut . Jag arbetade med domen till efter förvaltningsrättens expeditionstid och färdigställde den . Efter att domen färdigställts lämnade jag den till kansliet för expediering. När domen expedierats kontaktade jag det behandlingshem där den enskilde vistades för att försäkra mig om att man skulle vara medveten om att det inte längre fanns grund för ett tvångsomhändertagande. I det aktuella fallet meddelade jag dom så skyndsamt jag kunde. Det är naturligtvis olyckligt att jag inte lyckades färdigställa domen snabbare än jag gjorde, men jag påbörjade domskrivning i omedelbar anslutning till att överläggningen avslutades och jag arbetade så snabbt jag förmådde. Med de lämnade synpunkterna överlämnar jag till att avgöra om mitt agerande avseende tiden för meddelande av dom i det aktuella fallet är att anse som felaktig handläggning. I 37 § LVM sägs att handläggningen av mål om omhändertagande av missbrukare ska ske med skyndsamhet. Detta innebär naturligtvis att rätten skyndsamt måste meddela dom när målet är färdigt för avgörande. Snabbast sker detta förstås om rätten avkunnar domen muntligen i parternas närvaro efter överläggningen. Det finns emellertid inte någon uttrycklig regel i LVM om hur förvaltningsrätten har på sig att meddela dom efter en muntlig förhandling. Skälet för detta torde vara (jfr JO:s beslut , dnr 6188-2010) att den muntliga förhandlingen i en förvaltningsdomstol inte på samma sätt som en huvudförhandling i en allmän domstol alltid innebär att målet är färdigt för avgörande. 2 013 /1 4:J O1 Det aktuella målet var förhållandevis komplicerat och utgången inte självklar. Ordföranden, fiskalen , insåg vid domskrivningen att hon inte hade möjlighet att färdigställa domen som förhandlingen ägde rum. I högsta grad medveten om det krav på skyndsamhet som gäller – särskilt med tanke på den överenskomna utgången – diskuterade hon målet med sin handledare som upplyste henne om att det i liknande situationer hänt att dom meddelats först dagen efter förhandlingen. Vid samtal med har det framgått att hon gjort vad hon kunnat för att färdigställa domen och att hon, så snart domen expedierats, tagit kontakt med behandlingshemmet för att försäkra sig om att informationen om att det inte längre fanns grund för ett tvångsomhändertagande hade nått hemmet. Med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet anser jag – väl medveten om vikten av att tvångsvård inte pågår längre än absolut nödvändigt – att skyndsamhetskravet i 37 § LVM uppfyllts i målet. Jag överlåter till att avgöra om denna bedömning är riktig eller inte. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 2 kap. 8 § regeringsformen (RF) är var och en gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövanden. Enligt 20 § i samma kapitel får detta skydd begränsas genom lag. LVM innehåller regler som begränsar skyddet mot frihetsberövanden i enlighet med 20 § RF. Lagen ger förvaltningsrätten möjlighet att besluta om tvångsvård av missbrukare. Lagen innehåller också regler om omhändertagande av en missbrukare inför förfarandet hos förvaltningsrätten. Enligt 13 § LVM får socialnämnden besluta att en missbrukare ska omhändertas, om 1.det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av LVM 2.rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han eller hon inte får omedelbar vård, eller på grund av att det finns en överhängande risk för att missbrukaren till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Enligt 18 a § tredje punkten LVM upphör ett beslut om omhändertagande när rätten avgör frågan om tvångsvård. Enligt 43 § LVM kan rätten i samband med sitt avgörande förordna att beslutet om tvångsvård ska gälla . Om det inte längre finns skäl för ett omhändertagande, ska socialnämnden enligt 18 b § LVM genast besluta att omhändertagandet ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av rätten. Enligt 37 § LVM ska mål och ärenden enligt lagen handläggas skyndsamt. Kravet på skyndsamhet i domstolens handläggning kommer till uttryck genom de tidsfrister som föreskrivits. Sålunda föreskrivs i 17 § en fyradagarsfrist för rättens prövning av ett underställt beslut om omhändertagande. Vidare gäller, om rätten har fastställt ett beslut om omhändertagande, att ansökan 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 om tvångsvård ska ha kommit in till rätten inom från beslutet (18 § LVM). Slutligen föreskrivs i 38 § LVM att rätten som huvudregel ska ta upp målet till avgörande inom från ansökan om vård. I allmänhet sätter rätten ut en muntlig förhandling att äga rum inom enveckasfristen eftersom det i princip är obligatoriskt för rätten att hålla muntlig förhandling (39 § LVM). I 18 § förordningen (1996:382) med förvaltningsrättsinstruktion anges bl.a. att en dom eller ett annat beslut ska meddelas så snart det kan ske och senast efter den dag då föredragningen avslutades. Om förvaltningsrätten avgör ett mål efter en muntlig förhandling, räknas tiden från den dag då förhandlingen avslutades. Av utredningen framgår i huvudsak följande. Förvaltningsrätten höll muntlig förhandling med anledning av en omsorgsnämnds ansökan om att en person, C.J., skulle beredas vård med stöd av LVM. var då enligt tidigare beslut omhändertagen. Den muntliga förhandlingen avslutades strax efter varvid rätten tillkännagav att dom skulle komma att meddelas genom expediering men senast . Vid den efterföljande enskilda överläggningen beslutade förvaltningsrätten dom i målet på så sätt att nämndens ansökan skulle avslås. Min granskning avser det förhållandet att domen meddelades först . När det gäller frågan om hur rätten efter förhandlingen kan dröja med att meddela dom finns som nämnts bestämmelser i förordningen med förvaltningsrättsinstruktion. Jag har i ett tidigare ärende behandlat frågan om tiden för att meddela dom i mål enligt LVM (beslut i JO:s dnr 6188-2010). I enlighet med vad jag uttalade i det ärendet är det min uppfattning att nämnda bestämmelser får anses utgöra riktpunkter för normalfall och att de inte kan tillmätas någon betydelse när det gäller att ta ställning till hur regeln om skyndsam handläggning i LVM ska tillämpas. Det finns inte heller i LVM någon uttrycklig regel om hur förvaltningsrätten har på sig att meddela dom efter en muntlig förhandling. Skälet för detta torde vara att den muntliga förhandlingen i en förvaltningsdomstol inte på samma sätt som en huvudförhandling i en allmän domstol alltid innebär att målet är färdigt för avgörande. Emellertid gäller som nämnts att målen enligt LVM ska handläggas skyndsamt. Det innebär naturligtvis att rätten skyndsamt måste meddela dom när målet är färdigt för avgörande. Snabbast sker detta om rätten avkunnar domen muntligen i parternas närvaro efter överläggningen. I mål enligt LVM av den karaktär som är aktuell i detta ärende, där målet är utrett och parterna slutfört sin talan i och med den muntliga förhandlingen, bör förvaltningsrätten enligt min mening normalt vinnlägga sig om att avkunna sin dom muntligen. Domstolen har därefter på sig att upprätta och expediera den skriftliga domen (4 § förordningen [2003:234] om tiden för tillhandahållande av domar och beslut, m.m.). 2 013 /1 4:J O1 det av någon anledning inte är möjligt att avkunna domen muntligen, måste den ändå meddelas skyndsamt. Från förvaltningsrättens sida har anförts att målet var förhållandevis komplicerat och att utgången inte var självklar. Mot denna bakgrund finner jag inte tillräckliga skäl för att anlägga kritiska synpunkter på den bedömning som vid förhandlingens slut gjorde i fråga om att det inte var lämpligt att hålla kvar parterna för att efter den enskilda överläggningen avkunna dom i deras närvaro. Som ovan nämnts meddelades domen dagen efter att den muntliga förhandlingen hade hållits och domen hade beslutats. Av förvaltningsrättens yttrande framgår att anledningen till att domen inte meddelades tidigare än så var att det helt enkelt behövdes för att upprätta domen i skriftlig form. Jag har självklart förståelse för detta. Jag skulle inte heller ha tagit upp frågan om tiden för meddelande av dom till särskild utredning om domstolen vid den enskilda överläggningen hade kommit fram till att ansökan om vård skulle bifallas och att domen skulle gälla . Men i detta fall var situationen den att C.J. var omhändertagen och att rätten vid överläggningen hade bestämt att ansökan om vård skulle avslås. Det innebar att beslutet om omhändertagande enligt 18 a § tredje punkten LVM skulle komma att upphöra som domen meddelades. Efter överläggningen fanns det inte längre lagstöd i 13 § LVM för att C.J. skulle vara omhändertagen. Huvudregeln om skydd mot frihetsberövande i 2 kap. 8 § RF gällde därför. Således ålåg det förvaltningsrätten att med stöd av 18 b § LVM genast besluta att omhändertagandet skulle upphöra (se Thunved, Nya sociallagarna, , Zeteo, kommentaren till 18 b § LVM). När förvaltningsrätten nu valde att inte avkunna sin dom direkt efter överläggningen var rätten alltså skyldig att se till att C.J. kunde friges i väntan på att domen skulle bli färdig. Förvaltningsrätten borde genast efter att den enskilda överläggningen hade avslutats ha meddelat ett särskilt beslut om att upphäva omhändertagandet beträffande C.J. (jfr Justitiekanslerns beslut i dnr 5631-10-41). var ordförande vid rättens förhandling. Hon förtjänar kritik för att något sådant beslut inte meddelades. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Allvarlig kritik mot Förvaltningsrätten i för långsam handläggning av ett mål om sjukpenning (Dnr 4669-2012) Beslutet i korthet: Förvaltningsrätten tog och på sig att handlägga ett mål om sjukpenning. I sitt svar till JO hänvisade förvaltningsrätten till problem efter en omorganisation . I beslutet konstateras att det nu snart har gått och att det inte längre går att med anspråk på trovärdighet åberopa omorganisationen som ursäkt för långa handläggningstider. Förvaltningsrätten får allvarlig kritik. framförde i en anmälan, som kom in till JO , klagomål mot Förvaltningsrätten i med anledning av handläggningstiden i ett mål om sjukpenning. Han uppgav bl.a. att han överklagade beslut men att målet fortfarande inte hade avgjorts. i målet (612-11) begärdes in och granskades. Härav framgick i huvudsak följande. Överklagandet kom in till domstolen . Sedan förelagts att svara på överklagandet och kommit in med sådant yttrande syntes målet ha bedömts som klart för avgörande. in kompletterande handlingar i målet. Kommuniceringen återupptogs och målet syntes därefter åter ha bedömts som klart för avgörande . Ärendet remitterades till förvaltningsrätten för upplysningar och yttrande om handläggningstiden i målet. Förvaltningsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar enligt följande. Chefen för enhet 1, rådmannen , som hade ansvaret för målet till dess att det fördelades på dömande domare, har anfört följande. Efter att mål nr 612-11 kommit in bedömdes det som klart för uppsättning (KFU, dvs. då det som tidigast kan lämnas till handläggare) . kom ytterligare ett sjukpenningmål in (mål nr 4911-11) som sambandslottades med mål nr 612- 11. Det målet bedömdes som KFU . Därefter väntade båda målen på att handläggare skulle sätta upp förslag till dom. hade förvaltningsrätten ett förhållandevis stort antal öppna sjukpenningmål äldre än i balans och målen handlades i regel i målnummerordning. kom det in kompletterande handlingar som avsåg båda målen. Skriftväxlingen återupptogs av den anledningen omgående och målen bedömdes på nytt som KFU . Se- dan handlades de två sjukpenningmålen tillsammans med ett mål om sjukersättning (1908-12) som kom in till förvaltningsrätten. I samband med den senaste KFU-bedömningen påbörjade handläggare uppsättning av förslag till dom i samtliga tre 2 013 /1 4:J O1 mål och dessa bedömdes som KFA (klara för avgörande, fördelades i samband med det på domare) . Sammanfattningsvis var det äldsta sambandsmålet och när målen blev KFA . Sjukpenningmålet nr 4911-11 var vid KFA-tidpunkten mindre än . Det bör beaktas att sjukpenningmålen åter skriftväxlade , och att de tillsammans med sjukersättningsmålet togs om hand för uppsättning efter att denna skriftväxling hade avslutats. Målet fördelades på mig . Som hör jag inte till någon av enheterna utan hjälper till där det behövs. är antalet domare i tjänst förhållandevis litet, varför de mål som i arbetsordningen pekas ut som förtursmål, i huvudsak tvångsmål, prioriteras särskilt. fram till min semester, som påbörjades , avgjorde jag sammanlagt 62 mål, varav ett stort antal var tvångsmål som avgjordes efter muntlig förhandling. De 13 socialförsäkringsmål jag avgjorde bedömde jag som än mer brådskande än det aktuella målet. När jag kom tillbaka från semestern behövdes jag på enhet 2, varför de mål jag hade öppna på enhet 1 övertogs av rådmannen som har anfört följande. Jag fick målen och omfördelade dem till min domarkod . låg cirka 70 mål färdiguppsatta som jag enligt bemanningsplanen för enhet 1 (gällande från ) skulle handlägga. Vissa av de uppsatta målen var av förturskaraktär (begäran om förtursförklaring fanns i flera mål) och flertalet rörde också föreslagna bifall, korta spärrtider i körkortsmål etc. Jag prioriterade i sedvanlig ordning målen. handlade jag även en del förtursmål (tvångsmål) som gjorde att min prioritering av andra mål fick ändras. fick jag möjlighet att koncentrera mig på T.O:s mål och kunde då konstatera att det krävdes att domsförslaget till viss del skrevs om, vilket jag beslutade att göra själv. Målen föredrogs och expedierades . Jag har gjort vad jag har kunnat för att så snabbt som möjligt kunna få fram ett avgörande. Jag vill avslutningsvis beklaga att T.O. har fått vänta så länge på sin dom. Bakgrunden till den långa handläggningstiden är de stora balanser av bl.a. socialförsäkringsmål som byggdes upp i samband med sammanläggningen av länsrätterna i och . Vi ser naturligtvis allvarligt på situationen och har på olika sätt försökt komma till rätta med problemet, bl.a. genom att anlita förstärkningsdomare. Målet är att balanserna ska minska betydligt, och att den sammanlagda handläggningstiden för ett socialförsäkringsmål inte ska överstiga 12 månader. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. stadgas i regeringsformen ett uttryckligt krav på att en rättegång ska genomföras inom skälig tid (2 kap. 11 § andra stycket). Vi- dare föreskrivs i 17 § förordningen (1996:382) med förvaltningsrättsinstruktion att mål vid förvaltningsrätt ska avgöras så snart det kan ske, vilket innebär att mål som är klara för avgörande inte får bli liggande . Genom regleringsbreven för budgetåren 2011 och 2012 avseende domstolar beslutade regeringen att inriktningen för huvuddelen av må- 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 len i förvaltningsrätterna skulle vara att de inte tar än att avgöra i varje instans. har regeringen beslutat att inriktningen ska vara att av målen i förvaltningsrätterna ska ta högst att avgöra i varje instans. Förvaltningsrätten i bildades genom att länsrätterna i och lades samman. Detta utgjorde ett led i en större omorganisation som genomfördes och som innebar att 23 länsrätter blev 12 förvaltningsrätter. bedrevs verksamheten i såväl som men är domstolen lokaliserad till . Då infördes också en ny organisation på domstolen. Jag genomförde –en inspektion vid förvaltningsrätten (JO:s ärende 4330-2011). Vid granskningen kunde konstateras att handläggningstiden i ett antal mål, främst socialförsäkringsmål och skattemål, hade blivit påfallande lång. I flera fall hade målen legat klara för uppsättning/avgörande . Förvaltningsrätten informerade mig om att balanserna hade uppkommit bl.a. som en följd av det arbete som genomförts med att lägga samman två domstolar och att införa en ny organisation. Det nu aktuella målet kom in till domstolen och avgjordes . Målets totala handläggningstid har därmed uppgått till och . Den kommunicering som skett i målet har vidtagits under två perioder med en sammanlagd tidsåtgång på mindre än . Enligt remissvaret är, även i detta fall, förklaringen till den långa handläggningstiden de stora balanser av bl.a. socialförsäkringsmål som byggdes upp i samband med omorganisationen . Jag har i och för sig förståelse för att en omorganisation medför påfrestningar för en domstol och då även kan ha en negativ inverkan på domstolens handläggningstider. Jag har också från andra förvaltningsrätter fått information om att likartade problem uppstått med anledning av nämnda omorganisation. Emellertid har det nu snart gått . Det går inte längre att med anspråk på trovärdighet åberopa omorganisationen som ursäkt för långa handläggningstider. Förvaltningsrätten har tagit orimligt på sig för att handlägga T.O:s mål och förtjänar allvarlig kritik. Jag noterar att domstolen vidtagit åtgärder för att försöka komma till rätta med de långa handläggningstiderna. I sammanhanget kan jag dock inte undgå att uttrycka min oro över det besvärliga balansläge som synes råda. Det återstår uppenbarligen en hel del arbete för domstolen. 2 013 /1 4:J O1 Kritik mot Förvaltningsrätten i för hanteringen av yrkanden om förtursförklaring (Dnr 679-2012) Beslutet i korthet: Enligt lagen (2009:1058) om förtursförklaring i domstol kan en enskild part ansöka om att hans eller hennes mål ska handläggas med förtur. I beslutet får Förvaltningsrätten i kritik för att en begäran om förtur inte behandlades som en ansökan om förtursförklaring enligt nämnda lag. Vid på Förvaltningsrätten i – uppmärksammades handläggningen av ett yrkande om förtur. I det aktuella målet (23811-10), som avsåg sjukersättning, fanns en tjänsteanteckning från ett möte mellan klaganden och en handläggare på förvaltningsrätten. Av denna framgick bl.a. att klaganden ställt frågor till handläggaren om förtur. Handläggaren informerade om lagen (2009:1058) om förtursförklaring i domstol och vad klaganden behövde göra om han ville ha förtur. inkom klaganden med en skrivelse till förvaltningsrätten i samma mål i vilken ett yrkande om förtur framställdes. I en underrättelse till klaganden daterad meddelade domstolen följande. Ni har begärt att detta mål ska handläggas med förtur.