frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Kriminalvården anser att ett besök eller annan kontakt kan vägras med stöd av hänvisning till 3 kap. 1 och 4 §§ HäL om det föreligger en konkret risk för att den intagne utsätter den andre personen för en brottslig handling. Detta gäller även om det finns en konkret risk för att den intagne förbereder brottslighet genom att vidmakthålla en kontroll som i förlängningen kan möjliggöra fortsatt relationsvåld (Jfr dom från Kammarrätten i , meddelad i mål med nummer 1650-12 och 1651-12, bilaga 1). Enligt mening står detta i överensstämmelse med Kriminalvårdens uppdrag att förhindra brottslighet under pågående verkställighet. Det får dock inte förekomma att varje kontakt mellan en intagen och ett eventuellt brottsoffer regelmässigt avslås utan någon närmare prövning. Inför varje enskilt beslut måste det göras en individuell riskbedömning, med hänsyn till faktorer som tidigare och aktuell brottslighet, ett eventuellt kontaktförbud och risken för återfall i brott. Beträffande minderåriga brottsoffer har Kriminalvården särskilt föreskrivit att ett barn endast får besöka en intagen om besöket kan antas vara till barnets bästa. I normalfallet anses barnets vårdnadshavare kunna avgöra vad som är till barnets bästa. Om vårdnadshavaren är häktad på grund av att han eller hon är misstänkt för brott mot barnet eller den andra vårdnadshavaren anser Kriminalvården att det finns ett utrymme för Kriminalvården att göra en självständig bedömning av vad som kan antas vara till barnets bästa och därmed vägra ett barn att besöka en intagen trots att barnets vårdnadshavare godkänner besöket. På ett häkte är det häktningsskälen och den häktades risk för återfall i brott som får ligga till grund för den bedömningen. Vid behov inhämtar Kriminalvården även yttrande från socialnämnden. Vilka hänsyn tas i häktenas brottsofferslussverksamhet till det faktum att en intagen i häkte under avsevärd del av den tid han eller hon visats i häktet ännu inte är dömd för brott. Frågan aktualiseras bl.a. av användandet av begreppen brottsoffer och förövare samt av det som återgetts ovan, att eventuella besök endast bör ske då klienten kan erhålla behandling för sin våldsproblematik. I utvärderingar av brottsofferslussverksamheten inom har framförts synpunkter om att det är viktigt att en gemensam terminologi används i verksamheten för att underlätta kommunikation mellan personal och klienter. Utgångspunkten är dock att en intagen i häkte under en stor del av tiden som han eller hon vistas i häktet inte är dömd för brott. Detta synsätt ska genomsyra all verksamhet som bedrivs vid häkten. Enligt mening framstår det därför som olämpligt att använda begreppen förövare och brottsoffer när det handlar om klienter som ännu inte är dömda. Mot bakgrund av att häktet inte erbjuder behandling för våldsproblematik framstår det inte heller som lämpligt att ange detta som 2 013 /1 4:J O1 en förutsättning för eventuella besök vid häktet. Kriminalvården beklagar därför att dessa formuleringar förekommit. Vad gäller verksamhetsbeskrivningen vid häktet så har det under utredningen av ärendet framkommit att den i vissa delar inte speglar hur man faktiskt arbetar i dessa frågor vid häktet. En översyn kommer därför att göras av denna. En översyn pågår också av övriga lokala och regionala rutinbeskrivningar inom området, bland annat då det har uppmärksammats att det finns ett behov av kvalitetssäkring av dessa. Rutinbeskrivningen Beskrivning av BOS-arbetet på häkten i har upphävts. I dokumentet Verksamhetsbeskrivning sägs att det är av stor vikt att brottsoffret förstår att Kriminalvården aldrig låter hennes uppgifter komma fram till förövaren, varken direkt eller indirekt. Anser Kriminalvården att sådant löfte är möjligt att ge mot bakgrund av offentlighetsprincipen och möjligheten att få en fråga om sekretess prövad i domstol? Hur ser Kriminalvården på den intagnes rätt till partsinsyn och myndighetens kommuniceringsplikt enligt 16 § och 17 § förvaltningslagen (1986:223) i dessa ärenden? Kriminalvårdens syn på enskildas rätt till partsinsyn och myndighetens kommuniceringsplikt i dessa ärenden skiljer sig inte från andra typer av ärenden. Kriminalvården anser sammantaget att ett sådant löfte inte kan efterlevas. Formuleringen, som återfunnits både i häktet lokala verksamhetsbeskrivning och i beskrivning av BOS-arbetet på häkten inom regionen, är därför beklaglig. Som nämnts ovan är den regionala rutinbeskrivningen numera upphävd och en översyn pågår av de lokala rutindokumenten inom området. Enligt uppgift från häktet så arbetar man inte enligt denna skrivning i det vardagliga arbetet. I det nämnda dokumentet beskrivs att Kriminalvården kan erbjuda sig att kontakta kvinnocentrum, vårdcentral etc. för att beskriva situationen och hjälpa ett brottsoffer att få en samtalskontakt. Hur ser Kriminalvården på gränsdragningen mellan Kriminalvårdens och uppdrag på detta område? blev kommunernas ansvar för brottsoffers behov av stöd och hjälp tydligare genom en skärpning av socialtjänstlagen (5 kap. 11 § SoL). Genom ändringen förtydligades att socialnämnden har ett ansvar att särskilt ta hänsyn till att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av en närstående person eller anhöriga kan behöva hjälp och stöd för att förändra sin situation. ska också ta hänsyn till att barn som har bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående vuxna är offer för brott och kan vara i behov av stöd och hjälp. Enligt 14 kap. 1 § SoL är tjänstemän inom skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Utgångspunkten är därför att ansvarar för brottsoffer och dennes närstående och Kriminalvården för klienten. Det ligger inte inom uppdrag att bistå målsägande med kontakter av detta slag. Inom ramen för serviceskyldigheten kan Kriminalvården förklara för ett brottsoffer gränsdragningen mellan å ena sidan ansvar och å andra sidan Kriminalvårdens ansvar. Vid förfrågan från brottsoffret bör Kriminalvården även vara behjälplig med att hänvisa till rätt myndighet. Inte minst tillämpliga sekretessbestämmelser talar dock emot att tjänstemän inom ska ta kontakt med externa aktörer för ett brottsoffers räkning. I utredningen har framkommit att det är ovanligt att sådana kontakter tas. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Kriminalvården konstaterar att arbetet med ett uttalat brottsofferperspektiv är relativt nytt inom myndigheten. Det kan därför förekomma vissa inledande tillämpningssvårigheter, särskilt när det handlar om att anpassa arbetssättet till de särskilda förhållanden som råder vid häkten. Oavsett detta är det självfallet inte acceptabelt att styrdokument får en utformning som kan tolkas som att Kriminalvården inte agerar i överensstämmelse med tillämplig lagstiftning. Kriminalvården har därför inlett en omfattande översyn av det aktuella regelverket. Kriminalvården vill även framhålla att myndigheten följer domstolarnas praxis på området mycket noggrant. I sammanhanget vill Kriminalvården upplysa om att myndigheten har för avsikt att genomföra en kvalitetssäkring av regionala och lokala instruktioner, för att säkerställa att dessa håller en god kvalitet. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. Grunden för att vägra en intagen besök och elektronisk kommunikation Som framgår av Kriminalvårdens redogörelse finns det skillnader mellan fängelselagen och häkteslagen när det gäller på vilka grunder Kriminalvården kan vägra besök och elektronisk kommunikation (jfr 3 kap. 1 § och 4 § häkteslagen respektive 7 kap. 1 § och 4 § fängelselagen). Enligt 3 kap. 1 § häkteslagen kan ett besök vägras endast om det kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom kontroll enligt 3 kap. 2 eller 3 §. I förarbetena till häkteslagen anges att det kan avse t.ex. risk för rymning eller våldsutövning eller för insmuggling av droger och farliga föremål. Ett besök kan också äventyra säkerheten om det finns en risk för att den intagne utnyttjar besöket för planering av eller medverkan i brottslig verksamhet. Tillämpningen av denna vägransgrund bör vara restriktiv. Starka humanitära skäl talar mot att vägra en intagen att ta emot ett besök av en nära anhörig, t.ex. make, maka, sambo eller förälder, i synnerhet som riskerna i viss utsträckning kan motverkas genom att besöket kontrolleras (prop. 2009/10:135 s. 190). Grunden för att vägra intagna i häkte att kommunicera elektroniskt ser ut på motsvarande sätt. Enligt 3 kap. 4 § häkteslagen kan elektronisk kommunikation vägras endast om den kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom avlyssning enligt 3 kap. 5 §. I förarbetena uttalas att det kan avse t.ex. kommunikation med en person som är misstänkt för brott eller som har kopplingar till kriminella nätverk (prop. 2009/10:135 s. 191). Det är naturligtvis förvaltningsdomstolarna som ytterst ska avgöra frågan om i vilka situationer Kriminalvården har fog för att vägra en intagen i häkte besöks- eller telefontillstånd. Jag vill dock ändå i detta sammanhang påminna om den skillnad lagstiftaren gjort när det gäller vägransgrunderna i häkteslagen respektive fängelselagen. 2 013 /1 4:J O1 Begreppen brottsoffer och förövare De flesta som är intagna i häkte är under en avsevärd del av häktesvistelsen inte dömda för brott. Kriminalvårdens förhållningssätt till intagna i häkte måste grundas på detta faktum. Jag delar Kriminalvårdens uppfattning att det är olämpligt att använda begreppen brottsoffer och förövare i sammanhang som gäller intagna som inte är dömda för brott. I verksamhetsbeskrivningen av brottsofferslussarbetet i häktet används begreppet presumtiva offer. I andra sammanhang har Kriminalvården använt begreppet potentiellt brottsoffer. Jag finner därför anledning att något ytterligare utveckla min syn på användningen av olika begrepp på detta område. Det finns inte någon generell definition av vad som i juridiska sammanhang menas med begreppet brottsoffer. I 1 kap. 5 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för fängelse, KVFS 2011:1, (fängelseföreskrifterna) finns en definition av begreppet brottsoffer. I bestämmelsen anges att med brottsoffer avses en person som har utsatts för brott av en intagen, om brottet har riktats mot offrets liv, hälsa, frihet eller frid och den intagne avtjänar straff för brottet, ett barn som är närstående till en intagen och som har bevittnat när den intagne utövat våld eller begått andra övergrepp, och ett barn som har bevittnat när en intagen har utövat våld eller begått andra övergrepp mot en person som är närstående till barnet. I Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd för häkte, KVFS 2011:2, (häktesföreskrifterna) finns det inte någon motsvarighet till nämnda bestämmelse. Den definition av begreppet brottsoffer som används i fängelseföreskrifterna överensstämmer i stort med uttryckssättet i 5 kap. 11 § socialtjänstlagen (2001:453), som Kriminalvården återgett i remissvaret. Det har från JO:s sida tidigare uttalats att begreppen presumtivt eller potentiellt brottsoffer inte bör användas. I ett beslut (dnr 343-2011) uttalade dåvarande chefsJO att det inte finns något stöd för att betrakta människor som varken själva utsatts för brott (direkta brottsoffer) eller är barn som bevittnat våld eller övergrepp av eller mot närstående (indirekta brottsoffer) som brottsoffer. Jag har i ett annat beslut gjort uttalanden om användandet av begreppet brottsoffer när det gäller barn som bevittnat våld eller övergrepp av eller mot närstående (jfr 1 kap. 5 § fängelseföreskrifterna). Jag har där förordat att begreppet brottsoffer i denna utvidgade mening endast ska användas när det är klarlagt att barnet bevittnat våld eller andra övergrepp, dvs. att barnet sett eller hört den brottsliga gärningen begås (dnr 5856-2011). 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Löfte till brottsoffret att inte lämna uppgifter till förövaren Kriminalvården har i remissvaret redogjort för förvaltningslagens bestämmelser om partsinsyn och kommuniceringsplikt (se 16 respektive 17 § förvaltningslagen). För egen del finner jag anledning att något beröra bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet. Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen har varje svensk medborgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Bestämmelser om vad som avses med begreppet allmän handling finns i 2 kap. 3–11 §§ tryckfrihetsförordningen. Rätten att ta del av allmänna handlingar har begränsats genom offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. Enligt 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen ska en allmän handling som får lämnas ut – och som alltså inte omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av den. Enligt 2 kap. 13 § tryckfrihetsförordningen har den som önskar ta del av en allmän handling även rätt att mot fastställd avgift få avskrift eller kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. För det fall en myndighet avslår en begäran om att ta del av en allmän handling kan den enskilde enligt 2 kap. 15 § första stycket tryckfrihetsförordningen och 6 kap. 7 och 8 §§ OSL överklaga avslagsbeslutet hos kammarrätt. Om den enskilde är part i ett ärende hos myndigheten kan han även grunda en framställning om att få ta del av handlingar i egenskap av part. Den som är part i ett ärende hos en myndighet har enligt 16 § förvaltningslagen – med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) – rätt till insyn i utredningsmaterialet. Regeln om partsinsyn utgör ett komplement till tryckfrihetsförordningens bestämmelser om rätten att ta del av allmänna handlingar. Den innebär att den enskilde kan ha rätt att ta del även av sådana handlingar som ännu inte nått det stadium i handläggningen att de är att anse som allmänna handlingar. Genom bestämmelsen tillförsäkras parten en rätt att få tillgång till handlingarna i sitt ärende. Parten kan därigenom bevaka sina intressen i ärendet och också kontrollera hur myndigheten handlägger hans ärende. Av 10 kap. 3 § OSL framgår bl.a. följande. Sekretess hindrar inte att en enskild eller en myndighet som är part i ett mål eller ärende hos domstol eller annan myndighet och som på grund av sin partsställning har rätt till insyn i handläggningen, tar del av en handling eller annat material i målet eller ärendet. En sådan handling eller ett sådant material får dock inte lämnas ut till parten i den utsträckning det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. I sådana fall ska myndigheten på annat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller, i den utsträckning det behövs för att parten ska kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utan allvarlig skada för det intresse som sekretessen ska skydda. Sammanfattningsvis innebär bestämmelserna om allmänna handlingars offentlighet, partsinsyn, myndighetens kommuniceringsplikt och om möjligheten för en enskild att få en fråga om sekretess prövad i domstol, att det inte är möjligt för Kriminalvården att hålla ett löfte av innebörd att uppgifter från en 2 013 /1 4:J O1 tilltänkt besökare aldrig tillåts komma fram till den intagne. Kriminalvården bör därför inte ge sådana löften och inte heller ge uttryck för en sådan hållning i styrande dokument. Gränsdragningen mellan Kriminalvårdens och uppdrag Kriminalvården har i remissvaret redogjort för ansvar för brottsoffer. Jag har ingen invändning mot att Kriminalvården, vid kontakter med exempelvis den som är målsägande i en pågående förundersökning, informerar om ansvar i detta avseende och hänvisar den enskilde till rätt myndighet. Enligt min uppfattning bör dock Kriminalvårdens personal inte ta kontakt med , ideella organisationer, vårdgivare osv. för målsägandens räkning. Anmälan mot Kriminalvården, häktet , om undersökning av försändelse till advokat vid visitation av intagens bostadsrum (Dnr 3097-2012) Beslutet i korthet: En intagen har påstått att ett brev från honom till hans offentliga försvarare sprättats upp och undersökts av personal vid en visitation av hans bostadsrum. Det har inte gått att klarlägga om och i så fall i vilket syfte brevet öppnats och undersökts. Anmälan föranleder ingen kritik från JO:s sida. Beslutet innehåller dock uttalanden om hur kriminalvårdstjänstemän bör agera när brev till intagnas offentliga försvarare påträffas vid visitation av bostadsrum. I en anmälan, som kom in till JO , klagade advokaten på häktets åtgärder vid en visitation av hans klients bostadsrum. anförde därvid i huvudsak följande. Han är förordnad som offentlig försvarare för P.R., som är intagen i häktet . Enligt uppgift från P.R. genomförde häktespersonalen en visitation av P.R:s bostadsrum . I sitt bostadsrum förvarade P.R. en försändelse adresserad till . Vid visitationen sprättades försändelsen upp, och innehållet i denna undersöktes. Personalen har genom sitt agerande kränkt P.R:s rättighet att kunna meddela sig med sin advokat utan att försändelsen undersöks. Efter remiss anförde Kriminalvården, region , genom tf. regionchefen , följande. Kriminalvården har inhämtat uppgifter från kriminalvårdsinspektör . 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Hon har talat med de vårdare som genomförde visitationen av den intagnes rum den aktuella dagen. De har inget minne av utförandet av visitationen i allmänhet och öppnandet av ett kuvert i synnerhet. Det är heller inget som den intagne tog upp i samtal med personal. De öppnar normalt inte ett igenklistrat kuvert som de påträffar i ett bostadsrum såtillvida det inte finns någon särskild misstanke om att kuvertet innehåller något otillåtet föremål. En sådan misstanke kan bl.a. uppkomma genom att man känner på kuvertet. Om de öppnat kuvertet för att leta efter otillåtna föremål så läses inte brevet. Om de skulle ha fått i uppdrag att läsa eventuella brev i samband med en visitation så skulle de definitivt minnas en sådan åtgärd, detta då det inte förekommer så ofta. Skyddet för förtrolig kommunikation gäller bara under tid som ett brev befordras, således inte när det förvaras i bostadsrummet. Det har från JO:s sida tidigare uttalats att det i samband med undersökning av intagnas bostadsrum kan bli aktuellt att granska och därvid även läsa brev eller andra skriftliga meddelanden som anträffas, om det är påkallat med hänsyn till de syften som föranlett undersökningen av rummet (se JO:s beslut i dnr 2849-2006 samt JO 1994/95 s. 175). Efter ovan nämnda beslut av JO har Kriminalvården rätt att kontrollera en intagens bostadsrum och hans eller hennes tillhörigheter som finns i anstalten [häktet, JO:s anm.], i den utsträckning det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas, se 4 kap. 1 § häkteslagen (2010:611) . Om, hur och i vilket syfte ett brev har öppnats i en enskild intagens bostadsrum har inte kunnat klarläggas. Utredningen visar dock på att regelverket kring denna hantering är känd av personalen och det finns inget som tyder på att kontrollerna sker utöver vad som är nödvändigt. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO Fura följande. Varje medborgare är enligt 2 kap. 6 § regeringsformen tillförsäkrad skydd mot bl.a. husrannsakan och liknande undersökning samt mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. Fri- och rättigheterna får under vissa förhållanden begränsas genom lag. Beträffande möjligheter för intagna i häkte att sända och ta emot försändelser finns begränsningar i 3 kap. 6–8 §§ häkteslagen (2010:611). Dessa regler ger häktena rätt att under vissa angivna förutsättningar kvarhålla och granska försändelser till eller från en intagen. Försändelser mellan en intagen och hans eller hennes offentlige försvarare undantas från granskning (se 3 kap. 6 § häkteslagen). Av 4 kap. 1 § häkteslagen följer att en intagens bostadsrum och hans eller hennes tillhörigheter får kontrolleras i den utsträckning det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Vid varje åtgärd som innebär att kontroll eller tvång riktas mot en enskild gäller att en sådan åtgärd endast får vidtas om åtgärden kan anses nödvändig för att uppnå syftet med den och om åtgärden står i rimlig proportion till vikten av vad som ska uppnås. Det krävs också att den kontroll- eller tvångsåt- 2 013 /1 4:J O1 gärd som avses utgör det lindrigaste ingreppet för den enskilde. Genom ikraftträdandet av häkteslagen har denna proportionalitetsprincip kommit till uttryck i 1 kap. 6 § häkteslagen. Där föreskrivs att en kontroll- eller tvångsåtgärd endast får användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Som Kriminalvården redogjort för gäller skyddet för förtrolig kommunikation bara under tid som ett brev befordras, således inte när det förvaras i bostadsrummet. Det har från JO:s sida tidigare uttalats att det i samband med undersökning av intagnas bostadsrum kan bli aktuellt att granska och därvid även läsa brev eller andra skriftliga meddelanden som anträffas, om det är påkallat med hänsyn till de syften som föranlett undersökningen av rummet. Detta kan även gälla brev mellan intagen och t.ex. svensk myndighet eller advokat (se JO 1994/95 s. 175). Det har inte gått att klarlägga om och i så fall i vilket syfte en försändelse från P.R. till dennes advokat öppnades och undersöktes vid den aktuella visitationen. Som framgår av redogörelsen ovan står det klart att Kriminalvården i och för sig har stöd i lagen för att vidta sådana åtgärder. Vad som framkommit genom utredningen ger mig inte anledning att rikta någon kritik mot häktet. Jag vill dock tillägga följande. De tjänstemän som utför visitationer av bostadsrum måste visa stor respekt för de intagnas rätt att meddela sig med sin offentliga försvarare utan föregående granskning. Det får naturligtvis inte förekomma att Kriminalvården vid visitation av en intagens bostadsrum, i syfte att kringgå rätten till förtrolig kommunikation, undersöker en försändelse som den intagne har för avsikt att skicka till sin offentliga försvarare. Undersökning av försändelser i en intagens bostadsrum kan dock vara nödvändig i vissa situationer, t.ex. i syfte att utröna om försändelserna innehåller otillåtna föremål. Från den intagnes perspektiv kan det säkerligen upplevas som inkonsekvent att en försändelse till den offentliga försvararen får undersökas om den anträffas i bostadsrummet innan han haft tillfälle att lämna försändelsen till befordran. En tänkbar lösning i en situation som den beskrivna kan vara att den intagne då ges möjlighet att välja mellan att försändelsen lämnas till befordran eller att försändelsen undersöks. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Initiativärende om möjligheterna för intagna i häkte att ha kontakt med sina försvarsadvokater (Dnr 4269-2012) Beslutet i korthet: Mot bakgrund av uppgifter i en tidningsartikel har JO begärt upplysningar från Kriminalvården om häktades möjligheter att få besök av och tala i telefon med sina försvarsadvokater. I beslutet uttalar chefsJO att en offentlig försvarare inte ens bör avvisas från ett häkte utan att ha fått träffa sin klient. ChefsJO är kritisk till att detta har förekommit i några fall. ChefsJO har ingen invändning mot att Kriminalvården låser in en advokat i ett besöksrum tillsammans med den intagne, när detta bedöms nödvändigt. Beslutet innehåller uttalanden om hur häktespersonalen bör agera när så sker. I en artikel i förekom uppgifter om att häktena begränsar möjligheten för advokater att besöka sina klienter utöver normal arbetstid. Enligt uppgifter i artikeln har vissa häkten infört krav på föranmälan. Med anledning av uppgifterna i tidningsartikeln beslutade jag att inleda en utredning i saken. Kriminalvården anmodades att i ett yttrande besvara följande frågor. 1.Vilka möjligheter har häktade i landets häkten att ta emot besök av sina advokater?