frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — När mamman ytterligare en gång tvingades hämta flickan frågade hon om flickans 15-årige bror kunde hämta om pappan inte dök upp. Rektorn bedömde att det var lämpligt med tanke på broderns ålder samt att flickan bodde tillsammans med brodern. Vidare hade mamman svårigheter med hämtning eftersom hon inte planerat att hämta och lämna under pappans vecka. Pappan menar att rektorn i och med detta tagit ställning i vårdnadstvisten och har anmält rektorns agerande till JO. Barn råder inte över sina levnadsomständigheter. De ställningstaganden som skolan ställs inför när föräldrar med gemensam vårdnad inte är överens, t.ex. vad gäller vårdnad, boende och umgänge, är komplexa. En given utgångspunkt för skolan är att förhålla sig neutral när det föreligger en tvist. Det ankommer inte på skolan att ta ställning på annat sätt än att, med ett tydligt barnperspektiv, tillämpa gällande lagar och förordningar. I det aktuella ärendet har rektorn betonat för båda vårdnadshavarna att skolan inte tar ställning i tvisten. Skolan har eftersträvat ett gott samarbete och kontinuerlig kontakt med båda vårdnadshavarna. Det kan dock konstateras att skolan och pappan inte haft samma syn på flickans situation. Rektorn har, trots detta, alltid bevakat flickans rättigheter för att säkerställa en gynnsam utveckling för henne såväl kunskapsmässigt som socialt. Rektor har under hela ärendet fattat de beslut som han, efter noga övervägande, bedömt varit bäst för flickan. anser att rektorn agerat korrekt och har inget att erinra mot handläggningen av ärendet. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 I ett beslut anförde JO följande. Av bestämmelserna i , FB, framgår att det huvudsakliga ansvaret för ett barn åvilar dess vårdnadshavare. Det är barnets vårdnadshavare som ansvarar för barnets personliga förhållanden och som ska se till att barnets behov blir tillgodosedda. Vidare ansvarar vårdnadshavaren för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till barnets ålder, utveckling och övriga omständigheter samt att barnet får tillfredsställande försörjning och utbildning (6 kap. 2 § FB). Vårdnadshavaren har såväl rättighet som skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter (6 kap. 11 § FB). Har barnet två vårdnadshavare ska de tillsammans utöva bestämmanderätten (6 kap. 13 § FB). Normalt krävs gemensamma beslut när det finns två vårdnadshavare. Båda vårdnadshavarna kan dock inte förutsättas delta i alla de vardagliga beslut som måste fattas när det gäller vårdnaden om barnet. Undantag från det gemensamma beslutsfattandet finns därför i frågor som rör den dagliga omsorgen. Hit hör frågor om mat, kläder, sovtider och hur barnet ska tillbringa sin fritid. När det gäller sådana frågor får besluten fattas av den vårdnadshavare som har hand om barnet vid tillfället (prop. 2009/10:192 s. 21 f.). Av läroplanen för , förskoleklassen och fritidshemmet 2011 (Lgr 11) framgår att skolans huvudsakliga uppdrag är att främja lärande. I detta uppdrag ligger att verka för ett gott samarbete med hemmen. Barn som är bosatta i landet har skolplikt (7 kap. 2 § skollagen [2010:800]). som barnet befinner sig i skolan övergår därför tillsynsansvaret för barnet från vårdnadshavaren till skolhuvudmannen. Vad som innefattas i tillsynsansvaret måste bedömas utifrån barnets ålder, mognad och omständigheterna vid varje enskilt tillfälle. Skolan har härutöver, på samma sätt som andra myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdomar, en lagstadgad skyldighet enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) att genast anmäla till socialnämnden om skolan får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. Som framgår av det anförda är utgångspunkten att det är vårdnadshavaren som har mandat att fatta alla beslut som rör barnet. Det är således vårdnadshavaren som har att bestämma vem som får lämna och hämta ett barn i skolan. För att skolan ska kunna fullgöra sina skyldigheter och för att dialog ska kunna föras med den som har ansvar för barnet måste skolan ha vetskap om vem eller vilka som är vårdnadshavare för barnet. I de fall där ett barn har två vårdnadshavare som inte sammanbor är det viktigt att skolan har kännedom om vem av vårdnadshavarna som har den dagliga omsorgen om barnet och som därmed fattar beslut om t.ex. hämtning av barnet i skolan. Det är angeläget att skolan har upparbetade rutiner så att det i möjligaste mån säkerställs att den person som ett barn lämnas ut till har rätt att hämta barnet. Skolan har inte befogenhet att sätta sig över en vårdnadshavares beslut rörande barnet. Däremot måste skolan givetvis agera om personal känner tvivel vad gäller den person som ska hämta barnet. I första hand bör en diskussion tas med 2 013 /1 4:J O1 Beroende på allvaret i situationen kan skolan behöva vidta andra åtgärder, som att göra en anmälan till , avvisa personen från skolans område eller till och med tillkalla polis. Av handlingarna framgår att det var . som ansvarade för den dagliga omsorgen om barnet de aktuella dagarna. Det var alltså . som hade rätt att bestämma vem som skulle hämta dottern i skolan. ., som inte själv hade möjlighet att hinna till skolan före stängning, informerade skolpersonalen om att en släkting till honom skulle hämta dottern. Skolans rektor godtog inte detta utan bestämde att enbart vårdnadshavarna fick hämta barnet i skolan. Det finns inget i utredningen som talar för att situationen var sådan att skolan hade fog för sin vägran att följa beslut. Jag är alltså kritisk till att rektorn beslutade att endast vårdnadshavarna fick hämta barnet i skolan. Vad . i övrigt anfört föranleder inte något uttalande från min sida. Med de kritiska uttalanden som gjorts ovan avslutas ärendet. Kritik mot en rektor vid en grundskola för att en vårdnadshavare inte informerades om skolans polisanmälan mot en elev i samband med att anmälan gjordes (Dnr 950-2012) inträffade en incident mellan elever på Artediskolan i kommun. . blev – i egenskap av vårdnadshavare för en av de inblandade eleverna – kallad till ett möte i skolan för att diskutera det inträffade. Artediskolan polisanmälde därefter händelsen. I samband med en elevvårdskonferens fick . kännedom om att skolan hade gjort en polisanmälan mot hennes dotter. . framförde klagomål mot Artediskolan angående hanteringen av den incident som inträffade på skolan. Hon uppgav bl.a. att hon inte fått någon information om att hennes dotter blivit polisanmäld. . klagade även på polis och åklagare. Upplysningar inhämtades från , rektor vid . Hon uppgav bl.a. följande. som polisanmälan gjordes, den 14 eller , försökte hon komma i kontakt med . per telefon men lyckades inte. Vid var det även aktuellt med ett utvecklingssamtal för eleven, och hon hade för avsikt att tala med . vid det tillfället, men det blev inte av. Hon berättade för eleven om polisanmälan. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 det närmade sig jul trodde hon att . var medveten om att en polisanmälan hade gjorts. Ärendet remitterades sedan till i kommun för yttrande såvitt avsåg frågan om skolans information om polisanmälan till vårdnadshavaren. Nämnden anförde i remissvaret följande. Elevens vårdnadshavare . informerades inte i direkt samband med att polisanmälan gjordes. Som rektor har jag, , det fulla ansvaret för detta och beklagar att informationen inte framfördes som det vore önskvärt. . kommenterade remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. klagomål mot polis och åklagare föranleder inte någon åtgärd från JO:s sida. I skolans uppdrag ligger att verka för ett gott samarbete med hemmen. Av läroplanen för , förskoleklassen och fritidshemmet 2011 (Lgr 11) framgår att rektorn har ett särskilt ansvar för att kontakt upprättas mellan skola och hem, om det uppstår problem och svårigheter för en elev i skolan (avsnitt 2.8). Av de upplysningar som rektorn har lämnat framgår att hon polisanmälde händelsen den 14 eller . . fick kännedom om polisanmälan först , i samband med att incidenten kom på tal vid en elevvårdskonferens. Det dröjde således vårdnadshavaren fick veta att hennes dotter blivit polisanmäld. Information om en sådan allvarlig åtgärd från skolans sida ska självfallet lämnas till vårdnadshavaren, utan dröjsmål. Ansvaret för att så sker åvilar rektorn. Rektorn har i detta fall endast gjort ett försök att komma i kontakt med vårdnadshavaren och sedan verkar saken ha fallit i glömska. Det är oacceptabelt att vårdnadshavaren inte informerades om skolans polisanmälan i samband med att den gjordes. kan inte undgå kritik för sitt agerande. Jag förutsätter att myndigheten, om det inte redan skett, upprättar rutiner för hur och när information om en skolas polisanmälan mot en elev ska lämnas till vårdnadshavare. Vad . har anfört i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida. 2 013 /1 4:J O1 Kritik mot ordföranden i en en enskild som skulle ha företräde inför nämnden nekats att ha med sig en s.k. stödperson (Dnr 6177-2011) i kommun beslutade vid sitt sammanträde att förelägga E.S. (vårdnadshavare för N.) att se till att N. fullgjorde sin skolplikt. Föreläggandet förenades med ett vite. I en anmälan till JO framförde . klagomål mot , ordförande i nämnden, angående handläggningen av det aktuella ärendet om fullgörande av skolplikt. . anförde bl.a. följande. att ta med någon till sin hjälp vid inställelse inför nämnden. Enligt var det bara vårdnadshavarna som fick närvara vid sammanträdet. anmodades att yttra sig över vad som framförts i anmälan till JO under rubriken ombud/biträde. Som sitt remissvar ingav nämnden ett yttrande som upprättats av . I yttrandet anfördes bl.a. följande (omnämnd bilaga har här utelämnats). har sammanträde och innan sammanträdet inbjuds föräldrarna (bilaga 5) att närvara på sammanträdet för att lämna sina synpunkter. Innan sammanträdet ringer modern . till mig, i min egenskap av ordförande för nämnden. Hon uttalar rädsla/obehag att möta den andra vårdnadshavaren och har frågor om formalia vid sammanträdet, lokaler, väntrum etc. Hon frågar om hennes make, , kan närvara vid sammanträdet och får till svar att det inte är möjligt. Nämnden har öppna sammanträden, men då nämnden behandlar enskilda elevärenden tillåts inga åhörare. I detta samtal framkom inte på något sätt att P.S. skulle vara någon form av ombud/biträde för modern, utan enbart att han var hennes make. Jag gav modern information var sammanträdet skulle vara utifrån eventuell säkerhetsaspekt och hennes make var välkommen att följa henne till och vänta med henne utanför sammanträdeslokalen. . yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 9 § första stycket förvaltningslagen (1986:223) får den som för talan i ett ärende anlita ombud eller biträde. Ett ombud eller biträde är en person som företräder den enskilde i juridisk mening och ska inte förväxlas med en s.k. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 En stödperson kan vara t.ex. en vän eller en anhörig och har till uppgift att ge personligt stöd. Att uppträda vid ett sammanträde inför en nämnd torde ofta innebära betydande svårigheter för en enskild som saknar erfarenhet av att agera i sådana sammanhang. JO har tidigare uttalat att det kan vara av stort värde för den enskilde att ha sällskap av någon anhörig eller en vän vid ett sammanträde inför en nämnd. Det finns inte några bestämmelser i förvaltningslagen som hindrar detta. Däremot kan sekretesskäl mana till försiktighet och begränsa den information som kan lämnas inför en stödperson. Att så är fallet motiverar dock inte att en stödperson helt förbjuds att närvara (se JO 1992/93 s. 417). I detta fall synes den person som E.S. ville ta med sig till nämndens sammanträde ha varit att betrakta som en stödperson. Av remissvaret framgår att besked till E.S. var att hennes make inte fick närvara vid sammanträdet. Anledningen till ställningstagande har uppgetts vara att åhörare inte tillåts närvara när nämnden behandlar enskilda elevärenden. Det förhållandet att ett sammanträde inte är offentligt innebär inte att en enskild som har rätt till företräde inför nämnden är förhindrad att ha med sig en stödperson. Enligt min mening fanns således inte förutsättningar för att helt vägra E.S. att ta med sig sin make som stöd vid nämndens sammanträde. kritiseras för sitt agerande i detta avseende. Vad . har anfört i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida. Med den kritik som uttalats ovan avslutas ärendet. 2 013 /1 4:J O1 Kritik mot en motivering av ett beslut om begränsning av antal resor med färdtjänst (Dnr 6344-2011) framförde i en anmälan klagomål mot i med anledning av handläggningen av hennes ansökningar om tillstånd för färdtjänst och extra resor. Hon uppgav bl.a. att färdtjänstnämndens beslut , genom vilket hennes ansökan om visst antal resor delvis avslogs, var bristfälligt motiverat. Till anmälan fogades en kopia av det aktuella beslutet, som i huvudsak har följande lydelse. Du har beviljats utökat antal resor med totalt 50 resor. Din ansökan motsvarar 120 enkelresor . Du har således fått avslag på 70 resor med hänvisning till 9 § lag (1997:736) om färdtjänst. Beslutet innebär att du har rätt att resa sammanlagt 362 resor fram . Du har rest 263 resor innevarande kalenderår. Enligt 9 § lag (1997:736) om färdtjänst får tillståndet förenas med föreskrifter om 1.vilket färdsätt som får användas 2.inom vilket område resor får göras, och 3.hur många resor tillståndet omfattar. Resor som anses väsentliga får begränsas till antalet endast om det finns synnerliga skäl. Med väsentliga resor menas t.ex. arbetsresor och studieresor. Handlingar i det aktuella ärendet begärdes in och granskades. Härav framgick bl.a. att S.J. per telefon som det ovan angivna beslutet meddelades hade informerats av en handläggare om att hon har maxantal beviljat och att hon kan beviljas max 50 extra resor p.g.a extra pengar i budgeten . Ärendet remitterades till och yttrande om vilka överväganden som – mot bakgrund av bestämmelserna i 20 § förvaltningslagen (1986:223), FL – gjorts i fråga om avfattningen av motiveringen i beslutet så vitt detta innebar avslag av ansökan. Nämnden gav in ett remissvar, beslutat , och yttrade bl.a. följande. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 har 312 i sitt grundtillstånd. Hon har tillstånd att resa med färdtjänstens specialfordon. med en ansökan om ytterligare 120 enkelresor . ytterligare 50 enkel väg och får därmed avslag på 70 ansökta resor enkel väg. Enligt 9 § lag (1997:736) om färdtjänst får tillståndet i skälig omfattning förenas med föreskrifter om 1) vilket färdsätt som får användas, 2) inom vilket område resor får göras och 3) hur många resor tillståndet omfattar. Sådana resor som kan anses vara väsentliga för tillståndsinnehavaren får begränsas till antalet endast om det finns synnerliga skäl. Med väsentliga resor menas t.ex. arbetsresor och studieresor. En utförligare beskrivning av vad som kan anses vara väsentliga resor finns i Prop. 2005/06:160. Denna beskrivning har tillkommit då man ansett att många kommuner gjort alltför snäva bedömningar av vilka resor som kan anses vara väsentliga. Vid senaste omprövning, , av S.J.s färdtjänst bedömdes hon , , vara berättigad till 312 enkelresor gällande . Hon har den högre grundtilldelningen eftersom hon är rullstolsburen och inte bedöms kunna resa självständigt med andra fordon än färdtjänstfordon. med en ansökan om ytterligare 120 enkelresor . ansökte om resor för att simma och träna på . Hon beskrev i sin ansökan att hon också är aktiv i unga rörelsehindrade och behöver resor för att handla, träffa vänner etc. Alla dessa syften med resor bedömdes av handläggaren, mot bakgrund av tidigare rättsliga prövningar vara (jmf domar från Kammarrätten : mål nr 4465-08; 4034-09; 991-10 samt 865-11). Hon beviljades efter denna bedömning de ytterligare 50 extra resor (som möjliggjordes genom beslut i kommunfullmäktige om utökad budget). Därmed avslogs 70 av de ansökta resorna då de dels inte bedömdes vara väsentliga i lagens mening och det heller inte framkom några andra skäl att bevilja ytterligare resor. beslutades således om delavslag. Av beslutsbrevet framgår enligt vilken paragraf delavslaget gjorts och även en beskrivning av vad paragrafen innehåller. Som framgår av journalanteckning informeras S.J. vid telefonsamtal dessutom om att skälet till att hon nu kunnat tilldelas ytterligare resor var tillskott i budget. Förvaltningen gör som beskrivits ovan alltid en individuell prövning av antalet resor men ingen beviljas obegränsat antal resor. Prövning av om antalet resor vi beviljat är skäligt har gjorts i ett antal tidigare ärenden av förvaltningsrätt och kammarrätt. Sökanden får alltid skriftlig information om hur överklagan kan göras. Detta är en text som automatiskt följer med beslutsbrevet om handläggaren väljer för avslag eller delavslag. Bedömningen var således att ansökan gällde och dessa kan, som beskrivits ovan, begränsas till antalet. Enligt nämndens praxis beviljas max 312 enkelresor. Vid en senare prövning framkom nya fakta som gjorde att vi kunde bedöma vissa av de sökta resorna som väsentliga. Dessa resor beviljades. 2 013 /1 4:J O1 Nämndens sammantagna bedömning är härmed att ärendet har handlagts enligt tillämpligt regelverk. Vad gäller avslagsmotivering enligt 20 § förvaltningslag (1986:223) gör färdtjänstnämnden bedömningen att denna kan bli tydligare. I S.J.s fall borde nämnden ha förtydligat att det antal resor som inte har kunnat beviljas hänförs till att det rör sig om som enligt lagstiftning i skälig omfattning kan begränsas till antalet. Nämnden menar dock inte att det är nödvändigt att i beslutsmotiveringen beskriva att S.J. är bedömd vara berättigad till högsta antalet resor som nämndens budget tillåter då hon har fått information om detta. Nämnden anser inte heller att det är nödvändigt att i avslagsmotiveringen hänvisa till att skälighetsbedömning av begränsning gällande har prövats rättsligt i ett stort antal ärenden. Inte heller bedömer färdtjänstnämnden att det är tillämpligt att i avslagsmotiveringen ange de domar som har gått vidare till högre instans så som domarna i Kammarrätten i mål nr 4465-08; 4034-09; 991-10 samt 865-11. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 20 § första stycket FL ska ett beslut genom vilket en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis bl.a. om beslutet inte går någon part emot eller om det av någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen. Vidare anges i 7 § tredje meningen FL att myndigheterna ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. nämnda bestämmelser innebär att myndigheterna ska utforma sina beslut på ett sådant sätt att den enskilde kan förstå vilka motiv som ligger till grund för myndighetens ställningstagande. Häri ligger att beslutsmotiveringen ska vara tydlig. Ett grundläggande krav är att myndigheterna i sina beslut anger vilka föreskrifter som de har tillämpat. är det av värde för parten att få en upplysning om föreskriftens innehåll, så att parten kan jämföra detta med sitt eget fall. Att motiveringen enbart består av en redovisning av tillämpliga föreskrifter är emellertid sällan tillräckligt. Av beslutet ska det gå att läsa ut vad som i det enskilda fallet varit avgörande för utgången (se och , Förvaltningslagen med kommentarer, , Zeteo, kommentaren till 20 § FL). Särskilt med hänsyn till den enskildes rättssäkerhet är det viktigt att myndigheterna utformar sina beslut på ett sådant sätt att den enskilde kan förstå hur myndigheten har resonerat. Först om den enskilde förstår beslutet kan ju han eller hon ta ställning till om detta bör överklagas. Det förtjänar dock att påpekas att det finns ett nära samband mellan beslutsmotivering och tidigare 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 kommunikation såtillvida att vad som behöver sägas i en myndighets beslut till stor del beror på vad som redan är känt för parten (a.a.). I det nu aktuella beslutet tillämpade färdtjänstnämnden 9 § lagen om färdtjänst. Bestämmelsen ger nämnden möjlighet att i skälig omfattning begränsa antalet resor för den som beviljats tillstånd till färdtjänst. Ett undantag finns. Resor som kan anses vara väsentliga för tillståndshavaren får begränsas till antalet endast om det finns synnerliga skäl. I sitt beslut avslog nämnden S.J:s ansökan såvitt avsåg 70 av de resor som hon ansökte om. Motiveringen utgörs av en förkortad version av lagtexten med tillägget att med väsentliga resor menas t.ex. arbetsresor och studieresor. Motiveringen ger intryck av att vara en standardmotivering, konstruerad för att kunna användas i flertalet av de ärenden där nämnden begränsar antalet resor. Men den uppfyller inte de krav som bör ställas på en beslutsmotivering. Enligt min mening borde nämnden i sitt beslut ha redovisat såväl varför resorna inte var att bedöma som väsentliga för S.J. som varför det var skäligt att begränsa antalet resor. En sådan motivering hade underlättat för S.J. att förstå varför hon inte beviljades alla resor som hon hade ansökt om och att ta ställning till om hon ville överklaga beslutet. De nu påpekade bristerna avhjälps enligt min uppfattning inte i tillräcklig mån av den muntliga information som nämnden lämnade till S.J. Jag är alltså kritisk mot bristfälliga motiveringen av beslutet. Vad som i övrigt framkommit i ärendet föranleder inga uttalanden av mig. Samarbete mellan kommuner – Nullitet? (Dnr 6389-2011) framförde i en anmälan, som kom in till JO , klagomål mot i kommun med anledning av handläggningen av hans ansökan om parkeringstillstånd för rörelsehindrad och hans överklagande av nämndens beslut. Han uppgav bl.a. att han gav in ett överklagande till nämnden av dess beslut om avslag , men att han vid kontakt med i fick veta att nämnden inte hade överlämnat hans överklagande dit. Då han därefter kontaktade nämnden upplystes han om att det överklagade beslutet inte var giltigt och att nytt beslut därför skulle komma att meddelas av . Muntliga upplysningar inhämtades från kommunjuristen vid kommun. Han uppgav i huvudsak följande. och kommun har ett avtal som innebär att kommun ska bereda och utreda ansökningar om parker- 2 013 /1 4:J O1 ingstillstånd för rörelsehindrade personer som är folkbokförda i . Beslut i dessa ärenden ska emellertid fattas av . Den sistnämnda kommunens beslut ska överklagas till i län, medan beslut fattade av kommun överklagas till i . i kommun beslutade att avslå R.S:s ansökan om parkeringstillstånd. in med ett överklagande av beslutet till kommun. minns inte exakt när överklagandet överlämnades till honom för handläggning, men det kan ha varit han gick på semester . Han uppmärksammade att kommun felaktigt hade fattat beslut i ärendet. är folkbokförd i borde denna kommun rätteligen ha fattat beslut avseende hans ansökan. Det av kommun fattade beslutet är därför enligt uppfattning ogiltigt. I samband med att ytterligare tre beslut i andra ärenden överklagades omkring september/uppmärksammades att kommun också i dessa ärenden felaktigt hade fattat beslut i fråga om parkeringstillstånd för rörelsehindrade personer som var folkbokförda i . R.S:s överklagande har inte överlämnats till . har i stället gjort en anteckning på det ifrågavarande beslutet om att detta är ogiltigt. Enligt hans uppfattning är beslutet en nullitet. Han har vid ett flertal tillfällen förgäves försökt att få kontakt med personal vid i syfte att diskutera hur man ska gå till väga för att komma till rätta med det felaktiga beslutet i R.S:s ärende och även med besluten i de tre andra ärendena. Först kom ett möte till stånd mellan företrädare för de båda kommunerna varvid man diskuterade den uppkomna situationen och vilka rutiner som fortsättningsvis ska gälla för kommuns handläggning av ärenden för kommuns räkning. översände kommun till ett förslag till nytt beslut, som ska fattas av , i R.S:s ärende.