frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — För överförmyndarverksamheten gäller reglerna i 32 kap. 4 och 5 §§ offentlighets- och sekretesslagen samt 16 kap. 7 § innebärande att den enskildes make/maka eller sambo och närmaste släktingar har rätt att utan hinder av sekretessen ta del av handlingarna i huvudman- 2 013 /1 4:J O1 Vid begäran från anhöriga om att få ta del av handlingar i en huvudmans akt gör vi först en prövning av om personen tillhör kretsen nära anhöriga eller inte. Om de anhöriga tillhör kretsen närmast anhöriga får de, efter legitimering, ta del av innehållet i akten. I annat fall ger vi beslut att inte lämna ut handling med besvärshänvisning. Bedömning av rutinernas förenlighet med gällande rätt Enligt tryckfrihetsförordningen 2 kap. 13 § har den som önskar ta del av en allmän handling rätt att mot fastställd avgift få en kopia av handlingen. Sekretesslagen sätter begränsningar i denna rätt på så sätt att myndigheten vid en förfrågan om utlämnande av en handling som omfattas av sekretess, ska pröva om handlingen kan lämnas ut eller inte. har särskilda regler om utlämnande av handlingar, som går längre än sekretesslagen då, enligt 16 kap. 7 § , den enskildes make eller sambo och närmaste släktingar har rätt att, utan hinder av sekretessen, ta del av de handlingar i huvudmannens akt som förvaras hos överförmyndaren. Enligt förarbetsuttalanden i prop. 1987/88:124 definieras närmaste släktingar som barn, föräldrar och syskon. Däremot definieras inte begreppet ta del av och motsvarande reglering i tryckfrihetsförordningen om den enskildes rätt att få en kopia av handlingen finns inte i . Överförmyndare i samverkan har tolkat begreppet ta del av som en rätt för den som tillhör ovan definierade grupp att komma till överförmyndarens/överförmyndarnämndens kontor och titta på de handlingar som förvaras i den aktuella akten. Vi har inte funnit någon reglering i eller dess förarbeten som ger vår myndighet skyldighet att kopiera och skicka handlingar till den som begär det. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 2 kap. 12 § tryckfrihetsförordningen, TF, ska en allmän handling som får lämnas ut – som alltså inte innehåller uppgifter som omfattas av någon sekretessbestämmelse – på begäran genast eller så snart det är möjligt på stället och utan avgift tillhandahållas den som önskar ta del av handlingen. Av 2 kap. 13 § TF framgår att den som önskar ta del av en allmän handling också har rätt att mot en fastställd avgift få en kopia av handlingen till den del den får lämnas ut. En sådan begäran ska behandlas skyndsamt. JO har i ett flertal beslut uttalat att innebörden av detta är att besked i utlämnandefrågan normalt bör lämnas . Någon eller några dagars fördröjning kan dock godtas om en sådan fördröjning är nödvändig för att myndigheten ska kunna ta ställning till om den efterfrågade handlingen är allmän och offentlig. Härtill kommer att ett visst dröjsmål är ofrånkomligt om framställningen avser eller fordrar genomgång av ett omfattande material. Av det angivna följer att myndigheter måste organisera sin verksamhet på ett sådant sätt att den har beredskap för att skyndsamt kunna pröva framställningar om handlingsutlämnande. Om en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås, ska den som gjort framställningen underrättas om detta. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 6 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, ska han eller hon också informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och om att det krävs ett skriftligt beslut av myndigheten för att beslutet ska kunna överklagas. Sökanden har rätt att få ett överklagbart beslut oavsett om avslaget grundar sig på en sekretessbestämmelse, på att den begärda handlingen inte är allmän eller på att den begärda handlingen inte finns eller kan påträffas. Som en allmän förutsättning för att en myndighet ska vara skyldig att bistå allmänheten på det sätt som angivits gäller emellertid att den som önskar få ut en handling kan precisera vilken handling som avses eller i vart fall kan lämna så detaljerade upplysningar om handlingens innehåll att myndigheten utan större svårigheter kan identifiera den. Myndigheten måste ju få klart för sig vilken eller vilka handlingar som avses. En begäran får dock anses vara tillräckligt preciserad om den t.ex. avser en begränsad grupp av handlingar, såsom samtliga beslut som meddelats i en viss typ av mål eller ärenden. Om en begäran om att få ut en allmän handling är alltför opreciserad för att kunna besvaras, kan myndigheten dock inte nöja sig med detta. Den i 4 § förvaltningslagen (1986:223), FL, intagna regeln om myndigheters serviceplikt får anses innefatta krav på att myndigheten inte bara upplyser sökanden om att han eller hon ska lämna sådana uppgifter att handlingen kan identifieras, utan också med anlitande av sina diarier och register aktivt bistår sökanden. Om myndigheten trots ansträngningar inte kan identifiera de handlingar som efterfrågas ska ett – överklagbart – avslagsbeslut meddelas. I 32 kap. 4 och 5 §§ OSL finns regler om sekretess hos överförmyndare och överförmyndarnämnder. I bestämmelserna anges bl.a. att uppgifter får lämnas till enskilda utan hinder av sekretess enligt vad som är föreskrivet i , FB. Av 16 kap. 7 § FB följer bl.a. att huvudmannens make, sambo och närmaste släktingar har rätt att ta del av de handlingar som rör ställföreträdarskapet och som förvaras hos överförmyndaren – oberoende av om uppgifterna i de begärda handlingarna annars är belagda med sekretess. Med anledning av vad överförmyndarnämnden anfört i sitt remissvar om att myndigheten inte anser sig ha någon skyldighet att på begäran av en enskild som omfattas av bestämmelsen i 16 kap. 7 § FB kopiera och skicka handlingar rörande ställföreträdarskapet vill jag inledningsvis framföra följande. Bestämmelserna i 2 kap. TF behandlar allmänna handlingars offentlighet. Kapitlet inleds med huvudregeln att varje svensk medborgare ska ha rätt att ta del av allmänna handlingar. I 12 och 13 §§ behandlas frågan hur en myndighet ska hantera en begäran om att få ta del av en allmän handling. Dessa bestämmelser gäller även när den som vill ha del av handlingen kan åberopa den sekretessbrytande bestämmelsen i 16 kap. 7 § FB. Att som överförmyndarnämnden gjort regelmässigt kräva personlig inställelse i ärenden som det nu aktuella står därför i uppenbar strid med bestämmelsen i 2 kap. 13 § TF. Jag förutsätter att myndigheten ändrar sina rutiner i detta hänseende. 2 013 /1 4:J O1 Jag vill vidare erinra överförmyndarnämnden om dess skyldighet att bistå en sökande i fråga om identifieringen av efterfrågade handlingar. Av utredningen framgår inte vilka försök överförmyndarnämnden gjorde för att identifiera de efterfrågade handlingarna i anslutning till sökandenas begäran. Däremot framgår att både P.F. och S.K. efterfrågat handlingar rörande den gode mannens arvode. för de båda framställningarna fanns, såvitt jag kunnat se, enbart ett fåtal sådana handlingar i M.H:s akt och överförmyndarnämnden borde, anser jag, ha frågat sökandena om deras framställningar avsåg dessa handlingar. och S.K. hade besvarat frågan jakande skulle överförmyndarnämnden i enlighet med 2 kap. 13 § TF – på begäran och mot en fastställd avgift – skyndsamt ha kopierat och översänt handlingarna till sökandena. och S.K. däremot hade besvarat frågan nekande och ytterligare försök att identifiera de efterfrågade handlingarna misslyckades, skulle överförmyndarnämnden ha avslagit deras begäran. En myndighet kan självklart, om den trots ansträngningar inte kan identifiera efterfrågade handlingar, upplysa en sökande om att hon eller han själv vid ett personligt besök kan söka efter handlingarna i t.ex. myndighetens diarium eller i akten, men något sådant krav på sökanden kan naturligtvis inte ställas. Om sökanden uppger att han eller hon önskar ta del av t.ex. samtliga handlingar i en akt på stället, gäller det grundlagsfästa skyndsamhetskravet. Att som i detta fall erbjuda P.F. en besökstid är inte förenligt med det nämnda skyndsamhetskravet. Av överförmyndarnämndens yttrande framgår inte något annat än att anledningen till tidsutdräkten varit att myndigheten bedömt att den tidigare handläggaren av ärendet skulle närvara för att kunna besvara eventuella frågor från P.F. Det ankommer emellertid på överförmyndarnämnden att organisera sin verksamhet så att framställningar om handlingsutlämnande kan hanteras skyndsamt även vid enskilda personers bortovaro eller förhinder. Vad som i övrigt framkommit föranleder inte några åtgärder eller uttalanden från min sida. Initiativ mot i kommun med anledning av ett yttrande till tingsrätten i ett ärende om anordnande av godmanskap (Dnr 1811-2012) Beslutet i korthet: Överförmyndaren har ingen laglig skyldighet att lämna förslag på gode män och förvaltare till tingsrätten. Däremot är det lämpligt att överförmyndaren hjälper tingsrätten med detta. Under en inspektion vid uppmärksammades följande. I ett ärende avseende en ansökan om god man förelade tingsrätten i kommun att komma in med förslag på en god man. kom då in med ett yttrande till tingsrätten 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 och anförde att den inte hade någon skyldighet enligt lag att lämna förslag på gode män/förvaltare till tingsrätten och att tingsrätten därför endast borde bereda nämnden möjlighet att komma in med ett sådant förslag. Jag beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende. Handlingar i tingsrätts ärende Ä 900-11 togs in och granskades. Ärendet remitterades därefter till om handläggningen och för redovisning av nämndens bedömning av det som kommit fram. Till remissen bifogades en kopia av JO:s beslut , med dnr 3903-2006, i vilket den dåvarande justitieombudsmannen uttalade bl.a. följande (se JO 2008/09 s. 486). Överförmyndaren är enligt 11 kap. 16 § fjärde stycket FB skyldig att yttra sig till domstolen. Den skyldigheten måste anses innefatta att även lämna förslag på god man eller förvaltare. I sistnämnda del är viktigt att hålla i minnet att överförmyndaren förordnar ett stort antal ställföreträdare, särskilt gode män, utan att tingsrätten över huvud taget involveras, se 11 kap. 1-3 §§, 4 § sista stycket och 7 § sista stycket FB. Överförmyndaren ansvarar också för tillsynen över samtliga ställföreträdare, se 16 kap. 1 § FB. Det är inte lyckat att tingsrätten i det läget bygger upp en separat rekryteringsorganisation för vissa av dessa ärenden, och något sådant skulle inte heller ligga i linje med det pågående reformarbetet inom domstolarna. Härtill kommer att överförmyndaren med sin kommunala förankring och lokalkännedom rimligen bör ha betydligt större möjligheter än tingsrätten att hitta lämpliga ställföreträdare och att göra den referenstagning och annan kontroll som bör föregå ett förordnande. Nämnden beslutade att avge juristen yttrande som remissvar enligt följande [bilagor utelämnade i detta beslut, JO:s anmärkning]. Det må vara olämpligt att – på det sätt som skett – enbart skriva har inte någon skyldighet enligt lag att lämna tingsrätten förslag på god man/förvaltare utan skall beredas möjlighet härtill utan ytterligare kommentarer i det aktuella ärendet. För detta är nämnden beredd att få kritik. I sak är dock yttrandet korrekt. FB 11:16:4 syftar (enligt Wa- lin/Vängbys kommentar i ) på myndigheter inom t.ex. hälso- och sjukvård och socialtjänst samt att dessa inte med stöd av sekretess ska kunna underlåta att lämna vissa upplysningar i ett infordrat yttrande (FB 16:10). I samma kommentar anges, såvitt gäller paragrafens andra stycke, att Överförmyndaren bör dock alltid få tillfälle att lämna förslag på person som är lämplig för uppdraget. En liknande text fanns i en departementschefskommentar till FB 11:16 enligt NJA II 1988 s. 471: Överförmyndaren bör dock alltid beredas tillfälle att lämna förslag på person som är lämplig för uppdraget. Under inga omständigheter finns det grund för att tingsrätt kan förelägga överförmyndare att inkomma med förslag till god man. I de fall överförmyndaren gör ansökan om anordnande av ställföreträdarskap (på grund av regeln i 5 § förmynderskapsförordningen) finns ingen annan skyldighet än att göra just en ansökan. Om lagstiftaren avsett att 2 013 /1 4:J O1 det åligger överförmyndaren att föreslå lämplig ställföreträdare borde detta i så fall ha angetts i förordningen eller i . Utredningsansvaret i ärenden angående ställföreträdarskap enligt ligger kvar hos tingsrätt. Enligt slutbetänkande (SOU 2007:65, dnr Ju2007/8611/DOM) föreslås ingen ändring i den delen. (Dir 2012:16) sitter en utredning som bland annat ska utreda den fråga som berör aktuellt ärende: Bör överförmyndaren bistå tingsrätten med utredning i ärenden om godmanskap och förvaltarskap? Se sid. 4 f. i kommittédirektiven. Där anges bland annat (på sid. 5 i direktiven) att vissa överförmyndare har ändrat sina rutiner och, underförstått, i högre grad än tidigare, lämnar över ärenden till tingsrätt utan yttrande. Tingsrätter, men också överförmyndare, har framfört att denna ordning innebär ett betydande merarbete. Det finns i det sammanhanget en principiell fråga som bör beaktas: Om överförmyndarna skulle åläggas att ge förslag på lämpliga män skulle det innebära att de först skulle garantera ställföreträdarnas lämplighet och sedan ha tillsyn över samma personer. Det är svårt att hitta någon jämförbar situation beträffande andra tillsynsmyndigheter. Ett sådant åläggande för överförmyndarna skulle också strida mot en regel i kommunallagen: En nämnd får inte heller utöva i lag eller annan författning föreskriven tillsyn över sådan verksamhet som nämnden själv bedriver. (3 kap 5 § 2st kommunallagen). Överförmyndarnämnderna i och kommuner har, efter beredning av tjänstemän i kommun, möjligen mer än andra överförmyndare drivit att överförmyndare inte ska ta på sig en annan roll än lagstiftaren avsett. Under beredningen av det här yttrandet till JO har det bedömts nödvändigt att i yttrandet peka på de rättsliga frågor som berör ärendet. Nämnden är beredd på att få kritik på grund av utformningen av yttrandet till tingsrätt , i rättens mål nr Ä 900-11. JO:s bedömning av saken bör, görs det gällande, ändå utgå från vad som gäller enligt lag och förarbeten och den rollfördelning som finns mellan tingsrätt och överförmyndare. I ett beslut anförde JO följande. I ärendet har tingsrätten förelagt överförmyndarnämnden att komma in med förslag på en god man, varpå nämnden yttrat att den enligt lag inte har någon skyldighet att lämna ett sådant förslag utan endast bör beredas möjlighet att göra det. Den fråga som därmed ställts på sin spets är huruvida överförmyndaren i ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap som handläggs vid domstol kan anses ha en skyldighet att lämna förslag på lämpliga ställföreträdare. När en domstol enligt 11 kap. 4 § , FB, meddelar beslut om att anordna godmanskap för någon enskild ska domstolen förordna en god man att utföra uppdraget. I andra fall tillkommer behörigheten att förordna en god man överförmyndaren (se 11 kap. 4 § andra stycket FB). Detsamma gäller vid anordnande av förvaltarskap (se 11 kap. 7 § fjärde stycket FB). 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Det är domstolen som har det huvudsakliga utredningsansvaret i ärenden om anordnande av godmanskap och förvaltarskap som handläggs vid domstolen. Domstolen ska ta in det underlag som krävs för att ta ställning i ärendet. Bestämmelser som närmare reglerar utredningsansvaret återfinns i 11 kap. 16–17 §§ FB. Av 11 kap. 16 § andra stycket FB framgår att domstolen, om det inte är obehövligt, ska inhämta ett yttrande från bl.a. överförmyndaren. Enligt fjärde stycket i samma bestämmelse är överförmyndaren skyldig att lämna domstolen sådana uppgifter som kan vara av betydelse i ärendet. Bestämmelserna infördes i samband med en större reform . I anslutning till frågan om vilka yttranden som rätten enligt 11 kap. 16 § andra stycket FB ska inhämta anfördes i förarbetena att överförmyndaren alltid bör beredas tillfälle att lämna förslag på en person som är lämplig för uppdraget (prop. 1987/88:124 s. 176). fanns det uttryckliga bestämmelser i som angav att rätten i ärenden om förordnande av en förmyndare respektive god man skulle bereda överförmyndaren tillfälle att lämna förslag på en person som var lämplig för uppdraget (dåvarande 11 kap. 13 § respektive 18 kap. 13 §). Dessa bestämmelser hade i sin tur sitt ursprung i en bestämmelse som infördes (dåvarande 20 kap. 24 a §). I motiven till ursprungsbestämmelsen anförde föredraganden att han utgick från att överförmyndarna i behövlig utsträckning skulle utnyttja möjligheten att lämna förslag på lämpliga personer och att det därför inte, som hade anförts från något håll under remissbehandlingen, var erforderligt att komplettera bestämmelsen med en föreskrift om skyldighet för överförmyndaren att utse presumtiva förmyndare (prop. 1974:142 s. 128). Den nuvarande regleringen i 11 kap. 16 § andra stycket FB och därtill hörande förarbetsuttalanden har således sitt ursprung i en uttrycklig lagbestämmelse enligt vilken överförmyndaren skulle ges tillfälle att lämna förslag på lämpliga personer. Om det hade varit lagstiftarens avsikt att överförmyndarens skyldigheter härvidlag skulle utvidgas, borde detta rimligen ha kommit till uttryck på något sätt under lagstiftningsprocessen. Enligt 11 kap. 16 § fjärde stycket FB är de myndigheter som anges i bestämmelsens andra stycke, dvs. bl.a. överförmyndaren, skyldiga att lämna domstolen sådana uppgifter som kan vara av betydelse i ett ärende. Enligt förarbetena innebär den angivna skyldigheten att myndigheter inte med hänvisning till sekretesslagstiftningen kan underlåta att lämna vissa upplysningar i ett infordrat yttrande (se prop. 1987/88:124 s. 177). Det är alltså fråga om en sekretessbrytande bestämmelse. Bestämmelsen kan enligt min uppfattning inte anses innefatta en skyldighet för överförmyndaren att lämna förslag på gode män eller förvaltare (jfr dock JO 2008/09 s. 486). Sammanfattningsvis kan konstateras att det är domstolen som vid anordnande av godmanskap enligt 11 kap. 4 § FB eller förvaltarskap enligt 11 kap. 7 § FB ska förordna en god man eller förvaltare att utföra uppdraget, att det formella utredningsansvaret ligger hos domstolen och att det inte finns någon uttrycklig skyldighet för överförmyndaren att lämna förslag på en lämplig person för uppdraget. Enligt min uppfattning kan någon sådan skyldighet inte 2 013 /1 4:J O1 heller anses följa av 11 kap. 16 § FB. Min slutsats är därför att det som överförmyndarnämnden anfört i sitt yttrande till tingsrätten är riktigt i sak. Skäl att rikta kritik mot överförmyndarnämnden med anledning av dess yttrande till tingsrätten föreligger därför inte. Med detta sagt vill jag emellertid lägga till att jag delar dåvarande justitieombudsmannen uppfattning att det bl.a. mot bakgrund av att överförmyndaren förordnar ett stort antal ställföreträdare utan att tingsrätten involveras inte vore helt ändamålsenligt om tingsrätterna skulle behöva bygga upp en separat rekryteringsorganisation för dessa ärenden. Överförmyndarna måste anses ha betydligt större möjligheter än tingsrätterna att hitta ställföreträdare och att göra de kontroller som bör föregå ett sådant förordnande. Det är därför lämpligt att överförmyndarna bistår tingsrätterna med att lämna förslag på lämpliga ställföreträdare. pågår en utredning som har i uppdrag att föreslå åtgärder som ger bättre förutsättningar för gode män och förvaltare (Ju 2012:01). Ut- redningen beräknas avsluta sitt arbete . Av utredningens direktiv (dir. 2012:16) framgår att tillämpningen av bestämmelserna om utredningsansvar inte är enhetlig och att hanteringen av sådana ärenden [dvs. ärenden som handläggs i domstol, JO:s anmärkning] därför kan skilja sig åt. Utredaren ska enligt direktiven bl.a. överväga om det är lämpligt att överförmyndaren åläggs att bistå tingsrätten med att göra utredningen i dessa ärenden samt ta ställning till om överförmyndarens skyldighet att lämna förslag på ställföreträdare till tingsrätten bör framgå av lagen. Då det uppenbarligen förekommer olika uppfattningar i frågan om överförmyndarens skyldighet att lämna förslag på ställföreträdare anser jag att det vore lämpligt med en lagreglering på området. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till . 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Offentlighet och sekretess samt yttrande- och tryckfrihet Kritik mot en socialchef för att hon lämnat ut en sekretesskyddad uppgift (Dnr 5352-2011) Beslutet i korthet: Som svar på en fråga från massmedier bekräftade socialchefen i vid en presskonferens att hade kontakt med en viss familj. Att en enskild är aktuell hos en kommuns socialtjänst är typiskt sett en uppgift som skyddas av sekretess. Även om familjen hade berättat om sin sociala situation i massmedier hade, såvitt framkommit, den uppgiften inte förekommit i massmedier. Socialchefen borde därför inte utan vårdnadshavarnas samtycke ha uttalat sig på det sätt hon gjorde. Hon kan inte undgå kritik för sitt agerande. anmäldes en fyraårig pojke (T.) Pojken återfanns död. höll kommunen och polisen en gemensam presskonferens. Vid presskonferensen uppgav socialchefen som svar på en fråga att hade kontakt med den döde pojkens familj . I en anmälan till JO framförde E.-M.G. klagomål mot i . Hon gjorde gällande att socialchefens uttalande var ett brott mot sekretessbestämmelserna. i anmodades att inkomma med utredning och yttrande över vad E.-M.G. anfört i sin anmälan till JO. Som sitt remissvar ingav nämnden ett yttrande som upprättats av . I yttrandet anfördes följande. anmäldes en fyraårig pojke försvunnen från en lekplats i . Pojken påträffades död i ett närliggande skogsområde. höll tillsammans med polisen en gemensam presskonferens. Under presskonferensen svarade socialchef på en direkt fråga att i hade kontakt med familjen . Redan innan den aktuella presskonferensen hölls var familjens sociala situation känd bland journalister. Familjen hade berättat om sin situation i massmedia. Familjen var därigenom lätt att identifiera. 2 013 /1 4:J O1 andra myndigheter fanns offentliga uppgifter om familjen. Sammantaget förelåg därför en risk att massmedia skulle spekulera kring barnens utsatthet, föräldrarnas förmåga att hantera livssituationen och den uppkomna sorgekrisen. Inför presskonferensen konstaterades således att det med stor sannolikhet skulle komma en fråga om familjen var känd av i . Med anledning därav gjordes en sekretessprövning utifrån 26 kap. l § offentlighets- och sekretesslagen och det resonemang som fördes var i huvudsak följande. Enbart en direkt fråga om familjen förekommit hos skulle besvaras. På en sådan fråga fanns endast två alternativa svar; ingen kommentar eller ja. Det var uppenbart att en vägran att kommentera en direkt fråga om familjen förekommit hos skulle bidra till spekulationer huruvida på något sätt hade agerat eller om planerade något ingripande. Med hänsyn till barnperspektivet och vid en samlad bedömning av de uppgifter som redan fanns hos massmedia, gjordes bedömningen att familjen skulle åsamkas minst skada om man på en direkt fråga om familjen förekommit hos svarade ja. Genom att sanningsenligt besvara frågan ville man göra tydligt att i hade kunskap om familjen och ett förtroende för familjen även om man öppnat en utredning efter inkommen anmälan. Avsikten var att minimera risken för spekulationer om familjens sociala utsatthet och huruvida man var känd av i eller inte. Vid sekretessprövningen har socialnämnden lagt stor vikt vid barnperspektivet. I familjen fanns andra barn som vid massmediala spekulationer om huruvida något ingripande från var aktuellt eller inte sannolikt skulle riskera att lida men. Inför presskonferensen övervägdes möjligheten att inhämta familjens samtycke för att bekräfta att de hade haft kontakt med . Emellertid gjordes bedömningen att det inte var möjligt att inhämta ett samtycke från familjen, detta med anledning av familjens situation vid den aktuella tidpunkten.