frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Det skulle falla mellan stolarna, vilket från rättssäkerhetssynpunkt vore allt annat än godtagbart. Jag delar därför inte syn på hur det rättsliga ansvaret för felaktigheter i utredningsdokumentationen principiellt sett bör fördelas. Särskilt om kravet på kontroll av målsägandens berättelse Hovrätten har i sina domskäl ifrågasatt om det kontrollkrav som uppställt uppfyllts under brottsutredningen. har i NJA 2009 s. 447 I och II uttalat: Det är dock ett rimligt krav att målsägandens berättelse till den del det är praktiskt möjligt blivit kontrollerad under förundersökningen, låt vara att brister i det avseendet inte utan vidare behöver leda till bedömningen att åtalet inte har blivit styrkt. Frågan har tidigare uppmärksammats i rapporten från Justitiekanslerns rättssäkerhetsprojekt, som bl.a. redovisar ett antal resningsärenden där den centrala bevisningen utgjorts av uppgifter som lämnats av en målsägande. I rapporten framhålls som en av slutsatserna att man i mål av detta slag måste kontrollera hur berättelsen kommit fram, hur tillförlitlig den är och om den därvid innehåller varningssignaler (se Felaktigt dömda, Rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, 2006, s. 430). Hur långtgående kontrollen bör vara måste avgöras från fall till fall. Alla uppgifter torde inte behöva kontrolleras utan det är snarare fråga om att göra en rimlighetsbedömning med sikte på varningssignaler av det slag som uppmärksammades i . Som framgår av vad uttalat behöver brister i detta avseende inte leda till att bevisningen anses otillräcklig. Kontrollen är alltså inte något självändamål utan utgör ett led i bevisvärderingen. Ju närmare uppgifterna kontrollerats desto säkrare blir dock bevisningen, typiskt sett. När åtal väcks är det domstolen som slutligt ska avgöra om bevisningen är tillräcklig för fällande dom. I detta ingår alltså frågan om huruvida målsägan- 2 013 /1 4:J O1 dens uppgifter är tillräckligt kontrollerade. Det rättsmedel som finns mot brister i kontrollen består följaktligen av den prövning domstolen har att göra. I detta fall har hovrätten gjort en sådan prövning, varvid domstolen ifrågasatt om kravet var uppfyllt och funnit bevisningen otillräcklig, i huvudsak på den grunden att målsägandens berättelse lämnat utrymme för tvivel. Att det finns grund för att ifrågasätta förundersökningen från denna utgångspunkt framgår därmed redan av hovrättens domskäl, som får anses innefatta ett underkännande av det sätt på vilket målsägandeberättelsen i detta fall kontrollerats. Det finns inte skäl för att därutöver göra något uttalande från JO:s sida. Som redan beskrivits råder inget generellt förbud mot att ställa ledande frågor under en förundersökning. De metoder som används ska dock vara sakligt motiverade. Bedömningen av vad som är tillåtet får göras från fall till fall med beaktande av de skäl förhörsledaren haft för att ställa sina frågor på det sätt han eller hon gjort. Av dialogutskrifter från målsägandeförhören under förundersökningen framgår att A. uppgav att ytterligare och värre övergrepp än dem hon berättat om hade förekommit. Efter att förhörsledaren försökt förmå henne att berätta om detta ställde han slutligen direkta frågor om J. med sina händer hade smetat in henne med sin avföring. Inga förhörsuppgifter av det slaget hade lämnats av A. Utifrån det som framkommer i förhören framstår frågornas innehåll som gripet ur luften och svårförenligt med det som A. berättat. Av förhörsledarens förklaring i detta ärende går det inte att dra någon annan slutsats än den anmälaren gett uttryck för, nämligen att det synes ha varit fråga om en ren gissning från förhörsledarens sida. Att göra helt slumpvisa påståenden som den hörde får tillfälle att bekräfta eller förneka framstår inte bara som osakligt utan även som riskabelt från både utrednings- och rättssäkerhetssynpunkt. Om den hörde på detta sätt förmås att berätta något som är riktigt riskerar den då trots allt sanna utsagan att få ett mycket begränsat bevisvärde. Om den hörde i stället förleds säga något som inte är sant riskerar han eller hon att låsa sig själv och utredningen vid en utsaga som i förlängningen kan bidra till ett felaktigt domslut. Ledande frågor och svar som följer på sådana kan även färga av sig på den hördes allmänna trovärdighet, och medföra att hans eller hennes uppgifter inte bedöms som tillförlitliga heller i andra delar. Jag kan inte se att förhörsledaren i detta fall visat sakliga skäl för sin förhörsmetod, som skadat utredningen. Agerandet ter sig gåtfullt och kan inte föranleda annat än kritik mot , som utfört förhöret på detta tvivelaktiga sätt. Att åklagaren sedan åberopat uppgifterna, varvid hon korrekt påpekat hur de framkommit, kan däremot inte föranleda någon kritik, eftersom det ligger inom ramen för de regler om bevisföring som gäller. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 I anmälan anförs klagomål mot att det saknas dokumentation över de samtal som polisen hade med A. utanför brottsutredningen. Det är självfallet angeläget att skyddsåtgärder som vidtas till stöd för personer som förekommer i en brottsutredning inte på ett otillbörligt sätt påverkar utredningen. De åtgärder som förekommer bör redovisas i förundersökningen. I detta fall sköttes kontakterna med A. av en polisman som inte tillhörde den brottsutredande personalen. Förhör med polismannen finns i förundersökningen. Han hördes även i domstol. Förundersökningsledaren och har förklarat vilka överväganden som gjordes. Någon grund för kritik från min sida föreligger inte. Det rättsliga förfarandet som helhet Enligt anmälaren har polis och åklagare åsidosatt det objektivitetskrav som gäller i en brottsutredning genom att inte vidta vissa utredningsåtgärder och bristfälligt redovisa sådant som gjorts. Huruvida de brottsutredande myndigheterna i ett fall som detta levt upp till objektivitetskravet måste enligt min mening bedömas samlat. Bedömningen har likheter med den som ska göras vid ställningstagandet till om en rättegång varit rättvis i enlighet med det krav som regeringsformen och ställer upp. Det innebär att enskilda delar av förfarandet granskas men att brister i en del kan korrigeras i andra delar samt att prövningen tar sikte på förfarandet som helhet, inklusive rättegång och dom (jfr t.ex. JO 2012/13 s. 62och s. 106). Utredningen började med att A. till en närstående uppgav att hon blivit En polispatrull sändes till platsen. När de två polismännen anlände visade det sig att en av dem var tidigare arbetskamrat med J.; J. och denne samtalade inledningsvis med varandra på sådant sätt att A. fick detta klart för sig. har uppgett att bl.a. dessa omständigheter ledde till att A. kom att misstro polisen och inte ville medverka till en utredning. På grund av dessa tidigt föreliggande omständigheter fick utredningen redan från början vissa ingångsvärden som påverkade balansen mellan målsägandens och den misstänktes intressen och gjorde den särskilt svår att hålla. Till detta kommer att det var fråga om att utreda brottsmisstankar mot en polisman. Den ordning som finns för detta förutsätter att utredningen, för att medborgarna ska kunna känna förtroende för den, inte bedrivs så att det med fog kan göras gällande att den misstänkte har fördel av att vara polis. I detta fall hade grund för misstro i det avseendet uppstått . Jag har förståelse för om omständigheter av detta slag påverkat utredarna så att de i någon mån velat kompensera för de inledande bristerna och att de i vart fall sökt undvika att spä på den misstro som uppkommit, genom att, som det sagts, väga varje åtgärd på guldvåg. Det är emellertid självklart att omständigheter av det nu beskrivna slaget aldrig kan rättfärdiga utredningsmetoder som äventyrar rättssäkerheten eller på annat sätt kränker en brottsmisstänkts rättigheter; de kan bara tillmätas 2 013 /1 4:J O1 betydelse inom de rättsliga bedömningsramar som alltid finns i en brottsutredning. Den genomgång av det rättsliga förfarandet som här gjorts utifrån de klagomål som J. riktat mot utredningen har visat på ett antal brister. Den samlade utredningen, som är mycket omfattande, framstår dock inte som bristfällig. Som framgått har det även förekommit ingående utredning av förhållanden rörande målsäganden. Vid en bedömning utifrån det rättsliga förfarandet som helhet anser jag därför inte att objektivitetskravet eller J:s rätt till en rättvis rättegång kommit att åsidosättas. Därvid beaktar jag också att J:s försvararrättigheter tillgodosetts fullt ut och att försvararen med nit och omsorg tillvaratagit J:s rätt, liksom – framför allt – att domstolarna vägt in de brister som förekommit, varvid hovrätten frikänt J. från de anklagelser som riktats mot honom. Kritik mot en åklagare och mot i , som inte respekterat en brottsmisstänkts försvararrättigheter, m.m. (Dnr 3577-2011) Beslutet i korthet: En artonåring frihetsberövades misstänkt för allvarliga brott som sedermera ledde till att han dömdes till fängelse. Ett flertal förhör genomfördes utan att han hade tillgång till försvarare. Hans rättssäkerhetsintressen försummades därmed. Att förhören genomfördes utan försvarare påverkade också förhörens bevisvärde, liksom förfarandets förenlighet med kravet på rättvis rättegång enligt . I beslutet understryks att en brottsmisstänkts rätt till försvarare vid förhör är en central rättssäkerhetsfråga. Förundersökningsledaren ska ta ställning till behovet av försvarare oavsett vilken inställning den misstänkte har. Ett förhör ska inte genomföras utan att detta skett. Förundersökningsledaren, som enligt vad som framkommit inte gett några direktiv i försvararfrågan och som dröjt med att vända sig till rätten med den misstänktes önskemål om en offentlig försvarare, kritiseras för sin brist på respekt för den misstänktes rättigheter. Polisen kritiseras bl.a. för att ha genomfört förhör utan att ha förvissat sig om att förundersökningsledaren tagit ställning till om detta kunde ske trots att den misstänkte saknade tillgång till försvarare. I en anmälan till JO framförde C.G., fortsättningsvis benämnd G. kritik mot i . Hans anmälan gällde dels rätten till försvarare, dels skyldigheten att underrätta närstående om ett frihetsberövande. G. anförde följande. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Han hade anhållits misstänkt för brott. Han var vid tiden och bodde hos sin mor. Trots att han begärt offentlig försvarare deltog inte försvarare i något av de förhör som hölls före häktningsförhandlingen. Polisen meddelade inte modern var han befann sig, utan hon fick veta detta först i samband med att hon skulle anmäla att han var försvunnen. hämtades G. till förhör. Brottsmisstanken gällde olaga hot, grovt brott, riktat mot en trettonåring. påbörjades ett första förhör, som pågick i . Efter förhöret anhölls G. Då beslutades även om husrannsakan i hans bil. Samtliga beslut fattades av förundersökningsledaren, kammaråklagaren . Ytterligare personer hämtades till förhör . En av de medmisstänkta i ärendet var lillasyster till G. Morgonen dagen därpå, , hölls ett andra förhör, som pågick . hördes G. en tredje gång. Han delgavs då misstanke om övergrepp i rättssak och olaga frihetsberövande. Förhöret pågick i . I anslutning till detta hölls ett långt fjärde förhör angående bl.a. stöld. den tredje dagen, , hördes G. för femte gången. Förhöret pågick i . G. biträddes inte av försvarare vid något av förhören. Från det inledande förhöret finns antecknat att G. informerades om sina försvararrättigheter, dvs. han underrättades i enlighet med 12 § förundersökningskungörelsen om sin rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare samt att en offentlig försvarare under vissa förutsättningar kunde förordnas. G. namngav den försvarare han önskade. I förhörsprotokollet anges vidare att G. godtog att förhöret hölls utan försvarare. Från det första förhöret finns antecknat att G. informerats om sina försvararrättigheter och att han önskat den tidigare namngivne advokaten. Inte i något av förhörsprotokollen från anges att han skulle ha godtagit att förhören hölls utan försvarare. I handlingarna finns inga spår av att G:s närstående underrättades i samband med att han frihetsberövades och inte heller av det skulle ha beslutats om att sådan underrättelse inte skulle ske. G. och ytterligare en person begärdes häktade . Då sände även en framställan om offentlig försvarare för G. till tingsrätten, som förordnade en advokat . G. häktades . Av utredningen framgår slutligen att G. dömdes av för olaga frihetsberövande, olaga hot, grovt brott, stöld, vapenbrott, skadegörelse och övergrepp i rättssak till fängelse . Domen fastställdes sedermera av . (vice riksåklagaren ) respektive i (länspolismästaren ) har efter anmodan inkommit med yttranden. 2 013 /1 4:J O1 har bl.a. upplyst att uppgett att såvitt han visste hade G. inte begärt att försvarare skulle vara med vid de förhör som hölls före häktningsförhandlingen. gjorde följande bedömning. Den som är misstänkt för brott har enligt 21 kap. 3 § RB rätt att biträdas av försvarare. Enligt 21 kap. 3 a § RB ska offentlig försvarare förordnas för bl.a. den som är anhållen om han eller hon begär det. En sådan begäran ska förundersökningsledaren vidarebefordra till domstolen för prövning, vilket framgår av 23 kap. 5 § RB. Detta ska göras genast (se t.ex. JO:s beslut , dnr 4498-2009, och Fitger, RB [, Zeteo], kommentaren till 23 kap. 5 §). I samband med att den misstänkte underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för brott ska information lämnas om rätten att biträdas av försvarare och om att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas, 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948). När det gäller förhör med den misstänkte har JO uttalat att även om den misstänkte uppger att han eller hon avstår från att ha försvarare med vid förhör, måste förundersökningsledaren alltid på objektiva grunder bedöma om förhöret kan genomföras utan att försvarare är närvarande (se t.ex. JO:s beslut , dnr 4608-2010 [JO 2012/13 s. 106]). Även om uttalandena har gjorts i ärenden där den misstänkte varit under bör de enligt min mening gälla generellt (se även Fitger a.a., kommentaren till 23 kap. 5 §). Såvitt framgår av utredningen i det nu aktuella ärendet har G. vid det första förhöret underrättats om sin rätt till försvarare och uppgett att han, om han behövde försvarare i fortsättningen, önskade en viss namngiven advokat men att förhöret kunde hållas utan försvarare. Misstankarna mot G. gällde visserligen ett förhållandevis allvarligt brott (grovt olaga hot) men mot bakgrund av att G. hade fyllt och att det inte var fråga om något särskilt långt eller ingående förhör kan jag inte se att det var fel att hålla förhöret utan att försvarare var närvarande. Detsamma gäller enligt min uppfattning de ytterligare förhör som hölls med G. före häktningsförhandlingen. Om det är så att G. uttryckligen begärt att försvarare skulle vara med vid dessa förhör är det en uppgift som inte synes ha vidarebefordrats till åklagaren. Sedan G., vid förhöret , framfört att han önskade offentlig försvarare har åklagaren dagen därpå anmält detta till tingsrätten. Mot bakgrund av det skyndsamhetskrav som gäller och särskilt eftersom G. var frihetsberövad anser jag att framställningen gavs in . Den borde enligt min uppfattning ha lämnats in (jfr t.ex. JO:s beslut , dnr 4498-2009). I övrigt anser jag inte att det finns anledning att ha några synpunkter på åklagarens handläggning. har i sin bedömning av hur frågan om G:s försvararrättigheter handlagts anfört följande. Enligt uppgift i förhörsprotokoll från och enligt berörda befattningshavare har G. underrättats om sin rätt till försvarare, men godtagit att förhör hållits utan att försvarare närvarade. Det kan således inte anses att G:s rättigheter [] har åsidosatts. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 har upplyst att uppgett att han inte fick information om att G. önskade att modern skulle underrättas om frihetsberövandet. Från åklagarkammaren i – gruppledaren för kammarens ungdomsgrupp, kammaråklagaren – hade vidare inhämtat följande. Undertecknad saknar kännedom om när polisen gjort underrättelse till G:s närmaste anhörige, men då brottsmisstankarna gällt allvarlig brottslighet med flera andra misstänkta, och även G:s syster hördes i utredningen, målsägande till ett av brotten var endast och granne med G., torde underrättelse varit till men för utredningen i vart fall under de dagar då ytterligare misstänkta i ärendet ännu inte frihetsberövats och husrannsakningar inte kunnat genomföras. gjorde följande bedömning. Enligt 24 kap. 21 a § RB inträder redan vid gripandet en skyldighet att underrätta den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära. Underrättelsen ska lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Det framgår inte av lagtexten vem som ska lämna underrättelsen. I ett förarbetsuttalande anges att det får vara upp till polisen att avgöra vem som ska lämna underrättelsen – polisen eller den frihetsberövade själv (prop. 2007/08:47 s. 21). Min uppfattning är att den ansvarige tjänstemannen hos polisen måste anses ha det primära ansvaret för att bestämmelsen i 24 kap. 21 a § RB följs, även om åklagare är förundersökningsledare. I det ansvaret ligger en skyldighet att på eget initiativ fråga den frihetsberövade om han eller hon önskar att någon närstående underrättas och i så fall till vem underrättelsen ska lämnas (se t.ex. Fitger, RB [, Zeteo], kommentaren till 24 kap. 21 a §). Det kan inte rimligen åligga åklagaren att ge direktiv om en sådan rutinåtgärd och inte heller att kontrollera att de ansvariga tjänstemännen har gjort vad de ska i detta avseende (jfr JO:s beslut , dnr 4608-2010 [JO 2012/13 s. 106], angående underrättelser och kallelser enligt 5–7 §§ lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Däremot är det ytterst åklagaren i sin egenskap av förundersökningsledare som avgör om en underrättelse innebär men för utredningen. I de fall den frihetsberövade önskar att en viss närstående ska underrättas och en sådan underrättelse bedöms kunna vara till men för utredningen, kan frågan således bli föremål för prövning av åklagare. Detta torde normalt ske genom att polisen lyfter frågan till åklagaren och informerar om den frihetsberövades önskemål. Åklagaren har då att fatta beslut om underrättelse får lämnas eller inte. I vissa fall kan utredningsläget vara sådant att det är uppenbart t.ex. att en viss anhörig inte kan underrättas utan att det är till men för utredningen eller att vissa utredningsåtgärder måste vidtas innan någon underrättelse kan bli aktuell. Inget hindrar att åklagaren då på eget initiativ informerar utredaren om sin bedömning redan innan något önskemål har framställts från den frihetsberövades sida. Det är viktigt att framhålla att sådana kontakter och ställningstaganden bör dokumenteras liksom naturligtvis varje beslut att skjuta upp eller neka en underrättelse som begärts av den frihetsberövade. I det nu aktuella fallet finns det inte någonting som tyder på att frågan om underrättelse till anhörig har underställts åklagare – vare sig eller någon annan – för prövning och inte heller att åklagare beslutat att någon underrättelse inte fick lämnas. Oavsett om G:s uppgifter om vad som hänt är korrekta finns det därför inte skäl att kritisera någon åklagare för att G:s mamma inte underrättades. 2 013 /1 4:J O1 har i sin bedömning av hur frågan om underrättelse till närstående handlagts redovisat följande. Med hänsyn till brottsutredningens omfattning med flera misstänkta inblandade, däribland G:s syster, har det funnits anledning att inte kontakta G:s mamma i inledningsskedet av förundersökningen. När det bedömts lämpligt med hänsyn till utredningen har polisen haft flera kontakter med G:s mamma. finner därför inte att något fel har begåtts i detta hänseende. Beträffande information till G:s mor har polismyndigheten vidare upplyst att hon kontaktade polisen G. satt anhållen för att skicka en hälsning och att hon följaktligen visste var sonen befann sig. Polisen hade även haft andra kontakter med G:s mor . G. har getts tillfälle att bemöta det som anförts i myndigheternas yttranden, men han har inte hörts av. I ett beslut anförde JO Axberger följande. Enligt 21 kap. 3 § , RB, har den som är misstänkt för brott rätt att biträdas av försvarare. Enligt 12 § förundersökningskungörelsen ska den som underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för ett brott informeras om sin rätt att redan under förundersökningen anlita biträde av försvarare och om att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan förordnas av rätten. Om den misstänkte begär detta ska denna begäran överlämnas till domstol, se 23 kap. 5 § respektive 21 kap. 4 § andra stycket RB. Överlämnandet ska ske , eller genast, som det uttrycks i yttrande. Enligt artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () är var och en som anklagas för brott berättigad till en rättvis rättegång. Denna rättighet gäller i hela förfarandet, från inledande utredningsåtgärder till rättegång och dom. Rätten till försvarare är särskilt upptagen i artikel 6 (6.3 c). Det finns ett flertal fall från för mänskliga rättigheter () där klagomålen handlat om brottsmisstänktas försvararrättigheter. Av dessa framgår att om uttalanden som gjorts utan tillgång till försvarare läggs till grund för fällande dom, kan detta utgöra brott mot rätten till en rättvis rättegång; se närmare JO 2012/13 s. 106. I fallet Salduz mot (dom i stor kammare , ansökan nummer 36391/02) redogjorde domstolen för de allmänna principer som skulle tillämpas. Det framhölls att en misstänkt ofta befinner sig i en särskilt utsatt position i det inledande skedet av brottsutredningen. Detta kan i de flesta fall bara kompenseras genom biträde av en advokat vars uppgift bl.a. är att hjälpa till att säkerställa respekten för den misstänktes rätt att inte belasta sig själv. Domstolen anförde vidare att tidig tillgång till advokat är en del av de processuella säkerhetsgarantier som särskilt beaktas vid undersökningen 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 av om förfarandet har utsläckt själva kärnan i rätten att inte behöva belasta sig själv. Redogörelsen utmynnade i följande slutsats: Mot denna bakgrund finner Domstolen att Artikel 6 § 1 [] som huvudregel kräver att tillgång till advokat ska tillhandahållas från och med det första polisförhöret med den misstänkte, såvida det inte i ljuset av de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall kan visas att det finns tvingande skäl för att begränsa denna rätt. [– – –]. Försvarets rättigheter kommer i princip att vara oåterkalleligt undergrävda när belastande uttalanden som gjorts under polisförhör utan tillgång till en advokat läggs till grund för en fällande dom. (§ 55; för en mer utförlig redovisning se JO 2012/13 s. 106, där även de engelska originalcitaten finns återgivna. Av praxis framgår vidare att en misstänkt kan avstå från rätten till försvarare. Domstolen har dock understrukit att ett sådant avstående inte får strida mot något väsentligt allmänt intresse samt att det måste fastställas på ett otvetydigt sätt och vara omgärdat av ett minimum av säkerhetsåtgärder som står i proportion till avståendets vikt (Panovits mot , dom , ansökan nummer 4268/04, § 68). De nämnda målen har gällt underåriga. Uttalandena är dock av generell karaktär. Att de ska tillämpas beträffande brottsmisstänkta i allmänhet framgår även av Pishchalnikov mot (dom , ansökan nummer 7025/04). (Beträffande praxis i dessa frågor, se och , Rätt till försvarare före polisförhöret, Juridisk 2010-11, s. 795 ff.) JO har i flera ärenden riktat kritik mot att förhör genomförts utan att försvarare närvarat. JO:s beslut (dnr 3741- 2008; se även JO 2011/12 s. 77) gällde en sjuttonårig pojke som gripits misstänkt för misshandel. Under det inledande förhöret förklarade sjuttonåringen att han önskade en viss advokat men medgav att förhöret kunde hållas utan att denne närvarade.