frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Mål som inte ska handläggas med förtur ska som huvudregel avgöras i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till förvaltningsrätten. Detta framgår av förvaltningsrättens arbetsordning. I arbetsordningen finns också en lista med dels mål som enligt 17 § förvaltningsrättsinstruktionen är förtursmål, dels mål som annars är av förturskaraktär. Ert mål omfattas inte av någon föreskriven förtur och kommer därför att tas upp till prövning enligt huvudregeln. Det är nu tyvärr inte möjligt att ge besked om när detta kommer att ske. Under inspektionen överlämnade förvaltningsrätten ett internt rutindokument benämnt Tillvägagångssätt vid begäran om förturshandläggning daterat . Rutindokumentet hade följande lydelse. Tillvägagångssätt vid begäran om förturshandläggning trädde lagen (2009:1058) om förtursförklaring i kraft (prop. 2008/09:213). Lagen omfattar endast skriftliga ansökningar. Ansökan behöver inte vara undertecknad och den behöver inte innehålla ett bestämt yrkande om förtursförklaring. Yrkanden om förtur som inte har besvarats ska hanteras enligt den nya lagen. Checklistan kommer att kompletteras med yrkande om förtur. På allmänna avdelningen kommer att fatta beslut i frågor om förtursförklaring. Följande rutiner föreslås: 1.Första gången en ansökan kommer in besvaras den enligt nedan (om sökanden inte uttryckligen hänvisar till den nya lagen). 2.Andra gången i samma mål, eller om sökanden redan första gången uttryckligen begär förtursförklaring, föredras frågan för (dag- 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 boksblad medtas). Om ansökan ska betraktas som en begäran om förtursförklaring ska ett administrativt ärende läggas upp. Ett formellt beslut ska fattas. Utformning av svar vid begäran om förturshandläggning Tillvägagångssätt enligt 1. ovan: När parten första gången begär att hans eller hennes mål ska handläggas med förtur kan ett svar formuleras på följande sätt. Ni har begärt att detta mål handläggs med förtur. Mål som inte ska handläggas med förtur ska som huvudregel avgöras i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till förvaltningsrätten. Detta framgår av förvaltningsrättens arbetsordning. I arbetsordningen finns också en lista med dels mål som enligt 17 § förvaltningsrättsinstruktionen är förtursmål, dels mål som annars är av förturskaraktär. Ert mål omfattas inte av någon föreskriven förtur och kommer därför att tas upp till prövning enligt huvudregeln. Det är nu tyvärr inte möjligt att ge besked om när detta kommer att ske. Jag beslutade att utreda frågan om förvaltningsrättens hantering av yrkanden om förtursförklaring i ett särskilt ärende (JO:s protokoll i dnr 5810-2011). Ärendet remitterades till förvaltningsrätten som bereddes tillfälle att lämna upplysningar beträffande sina rutiner avseende hanteringen av ett yrkande om förtur. Domstolen anmodades vidare att redovisa sin bedömning av rutinernas förenlighet med lagen (2009:1058) om förtursförklaring i domstol. Förvaltningsrätten (lagmannen ) uppgav följande. Jag har bett avdelningschefen att för avdelningens räkning besvara JO:s remiss. Jag hänvisar till hans yttrande och vill för egen del lägga till följande angående vår hantering av förtursförklaringar. Redan innan lagen (2009:1058) om förtursförklaring trädde i kraft förekom det att en part begärde att vi skulle handlägga ett mål med förtur. En- ligt vår erfarenhet var det ofta så att den enskilde begärde detta redan i överklagandeskriften eller relativt snart efter det att målet kommit in till domstolen och även om det inte hade tagit hos en beslutande myndighet. Vi funderade då över hur vi bäst skulle bemöta en sådan part. Vår tanke var att det fanns en risk för att parten blev förvånad och kanske till och med irriterad över att få ett beslut där vi avslog en begäran om förtursförklaring. Vi noterade också att det i författningskommentaren i den proposition som låg till grund för införandet av lagen (prop. 2008/09:213 s. 35) står att den part som anser att handläggningen blivit fördröjd i första hand bör vända sig till den ansvarige domaren för att undersöka möjligheterna till en snabbare handläggning. För att ge ett så bra bemötande som möjligt tog vi till oss detta och tänkte att vi i sådana situationer i stället skulle informera om hur vi kommer att hantera målet. När jag nu läser de riktlinjer som fanns på den allmänna avdelningen delar jag uppfattning att utformningen är mindre lämplig, om den inte läses med omdöme. Vi har därför beslutat om nya rutiner som gäller på hela domstolen (som bifogats 2 013 /1 4:J O1 yttrande) och informerat om dessa. Också dessa rutiner ska läsas med omdöme. Vi har valt att trycka på att det är viktigt att den ansvarige domaren involveras i handläggningen av en förfrågan om förtur. Handläggningen i mål 23811-10 Jag anser i likhet med att med hänsyn till partens begäran och den tjänsteanteckning som finns i akten så borde vi ha hanterat begäran som en ansökan om förtursförklaring också med våra gamla riktlinjer. Jag beklagar att så inte skedde. Chefsrådmannen, tillika avdelningschefen, yttrade följande. JO:s remiss avser förvaltningsrättens rutiner i frågor om förtursförklaring. Frågan aktualiserades av åtgärder som vidtagits i mål 23811-10. Inför detta yttrande har jag inhämtat synpunkter från rådmannen , som är chef på den enhet där det aktuella målet handlades. Själva rutinerna vid framställningar om förtursförklaring har vidare efter diskuterats vid ett möte med lagmannen och de chefsrådmän som beslutar i dessa ärenden. Frågan har därefter också behandlats i domstolens ledningsgrupp. Min egen erfarenhet av dessa ärenden Enligt förarbetena till lagen om förtursförklaring (prop. 2008/09:213 s. 26) ankommer det på domstolschefen att besluta i ärenden om förtursförklaring. Domstolschefen har emellertid getts en möjlighet att delegera beslutanderätten till någon som är anställd i domstolen. I förvaltningsrätten har lagmannen utnyttjat den möjligheten. En chefsrådman på varje avdelning har sålunda genom delegation getts rätt att besluta i dessa ärenden. På allmänna avdelningen var det fram t.o.m. den biträdande avdelningschefen som prövade dessa ärenden. När hon därefter tillträdde en högre tjänst vid en annan domstol, fick avdelningschefen på allmänna avdelningen, dvs. jag, ansvaret för ärendena. svarar chefsrådmannen för prövningen av dessa ärenden på avdelningen. I samband med att jag tog över ansvaret för förtursförklaringsärendena inhämtade jag självfallet uppgifter om domstolens rutiner och praxis från min företrädare. Jag har kommit att pröva omkring tio ansökningar om förtursförklaring. Handläggningen i mål 23811-10 Enligt de riktlinjer som ställdes upp i samband med ikraftträdandet av lagen om förtursförklaring – Tillvägagångssätt vid begäran om förturshandläggning, ett dokument daterat som JO fått del av och bifogat remissen – skulle den första ansökan om förtur, om sökanden inte uttryckligen hänvisade till den nya lagen, besvaras med underrättelse om handläggningsordningen när målet inte var av förturskaraktär, en s.k. mjukis. Det har inte nu gått att utreda de närmare omständigheterna i det aktuella målet. Mot bakgrund av innehållet i klagandens inlaga i målet, som kom in till förvaltningsrätten , och innehållet i den tjänsteanteckning som upprättades av målets handläggare , finner jag att klagandens begäran om förtur i målet borde ha behandlats som en ansökan enligt lagen om förtursförklaring, även med beaktande av då gällande riktlinjer. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 De nu gällande riktlinjerna vid ansökningar om förtur Lagmannen kallade de chefsrådmän som beslutar i fråga om förtursförklaringar till ett möte . Avsikten med mötet var att stämma av erfarenheter från tillämpningen av lagstiftningen och diskutera rutinerna. Jag erbjöd mig vid mötet att upprätta ett nytt förslag till reviderade riktlinjer. Efter en remissomgång har sedan ledningsgruppen fastställt nya riktlinjer, som bifogas detta yttrande. Domstolens personal har muntligen informerats om innehållet i dokumentet. Det återfinns dessutom bland domstolens styrdokument och på de dömande avdelningarnas mappar på . Även om de tidigare gällande riktlinjerna enligt min mening var mindre lämpligt utformade, är det min bedömning att någon enskild inte torde ha gått miste om ett beslut om förtursförklaring på grund av riktlinjernas utformning. Genom de förtydligade anvisningarna om vilka framställningar om förtur som bör prövas enligt lagen och med de klara rutiner som finns för handläggningen, anser jag att förvaltningsrätten nu har säkerställt att lagens intentioner följs. Rutiner vid begäran om förtur trädde lagen (2009:1058) om förtursförklaring i kraft (prop. 2008/09:213). I 1 § anges följande: Om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts, ska domstolen efter skriftlig ansökan från en enskild part förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen (förtursförklaring). Vid bedömningen av om handläggningen har oskäligt fördröjts ska det särskilt beaktas 1.hur komplicerat målet eller ärendet är, 2.hur parterna agerat under förfarandet, 3.hur myndigheter och domstolar handlagt målet eller ärendet, och 4.sakens betydelse för sökanden. En ansökan om förtursförklaring ska handläggas skyndsamt. Lagen avser alltså endast skriftliga ansökningar. Ansökan behöver inte vara undertecknad och den behöver inte innehålla ett bestämt yrkande om förtursförklaring. I följande fall bör en begäran om förtur behandlas som en ansökan enligt lagen: 1.När det i ansökan uttryckligen hänvisas till lagen eller yrkas förtursförklaring. 2.När sökanden gör gällande att målet eller ärendet har oskäligt fördröjts. 3.När någon begär förtur utan att 1 eller 2 är för handen och handläggningstiden hos förvaltningsrätten är . När en skriftlig begäran om förtur kommer in till domstolen, ska ansvarig domare omgående underrättas om detta. Om domaren finner att ansökan bör betraktas som en ansökan enligt lagen, lämnar domaren handläggaren ett besked om hur han eller hon anser att ansökan bör besvaras. Handläggaren upprättar därefter ett skriftligt beslutsförslag i ärendet. Frågan behandlas som ett administrativt ärende. Ärendenummer erhålls av lagmannens sekreterare . Beslutande i frågor om förtursförklaring är på allmänna avdelningen chefsrådmannen , på migrationsavdelningen chefsrådmannen och på skatteavdelningen chefsrådmannen . När det finns ett beslutsförslag föredrar handläggaren ärendet för den ansvariga chefsrådmannen. Skulle han eller hon vara för- 2 013 /1 4:J O1 hindrad att besluta i ärendet, föredras detta för lagmannen eller den tjänstgörande lagmannen. Observera att dessa ärenden ska handläggas skyndsamt! När begäran om förtur inte bedöms vara en ansökan enligt lagen kan följande underrättelse skickas till den part som begärt förtur. Du har begärt att detta mål ska handläggas med förtur. I förvaltningsrättens arbetsordning finns en förteckning med dels mål som enligt 17 § förvaltningsrättsinstruktionen är förtursmål, dels mål som annars är av förturskaraktär. Av arbetsordningen framgår vidare att huvudregeln är att mål som inte ska handläggas med förtur ska avgöras i den ordning som bidrar till effektivitet och kvalitet i arbetet och i övrigt i den ordning som de kommit in till förvaltningsrätten. Ditt mål omfattas inte av någon föreskriven förtur och kommer därför att tas upp till prövning enligt huvudregeln. Det är nu tyvärr inte möjligt att ge besked om när detta kommer att ske. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 1 § lagen om förtursförklaring i domstol kan domstolen efter en skriftlig ansökan från den enskilde förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen. Även innan lagen fanns förekom det naturligtvis att parter vände sig till domstolen för att på olika sätt försöka skynda på handläggningen av sina mål och ärenden. Syftet med de riktlinjer som redovisas i förvaltningsrättens svar till JO är att skilja sådana förfrågningar och framställningar från ansökningar som ska handläggas enligt lagen om förtursförklaring. Ärenden om förtursförklaring är att betrakta som förvaltningsärenden. Förvaltningslagen (1986:223) är tillämplig på förfarandet. Förvaltningslagens allmänna regler om myndigheternas serviceskyldighet (4 §) gäller när ett ärende inleds. Då den enskilde vill ta initiativ till ett ärende är myndigheten alltså enligt 4 § skyldig att lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. I 7 § stadgas vidare att myndigheten ska underlätta för den enskilde att ha med den att göra. Ett bifall till en ansökan om förtursförklaring innebär som nämnts att den enskilde får en förklaring om att målet eller ärendet ska handläggas med förtur. Om den enskilde skriver till domstolen och begär att målet ska handläggas med förtur, finns det enligt min mening knappast några möjligheter att tolka hans eller hennes begäran på något annat sätt än att det är en framställning som ska handläggas enligt lagen om förtursförklaring i domstol. Att domstolen bedömer framställningen som grundlös spelar härvid ingen roll. Även grundlösa ansökningar ska handläggas, låt vara att de då kommer att avslås. Som förvaltningsrätten påpekat uttalas i förarbetena till lagen om förtursförklaring i domstol att den part som anser att hanteringen blivit fördröjd i första hand bör vända sig till den ansvarige domaren för att undersöka möjligheterna till en snabbare behandling. Och det förekommer naturligtvis i 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 domstolarna ansökningar och förfrågningar där det står klart att det inte är fråga om framställningar enligt lagen om förtursförklaring i domstol. Exempelvis kan den enskilde helt enkelt fråga hur det kan tänkas ta innan målet blir avgjort. En sådan fråga bör domstolen naturligtvis besvara utan att fundera över om den ska tolkas som en begäran om förtursförklaring. Dessutom förekommer det fall där det inte är lika klart vad den enskilde önskar. Han eller hon kan exempelvis begära att målet ska handläggas snabbt utan att använda ordet förtur. Om domstolen är osäker på vad den enskilde menar, är den enligt min mening skyldig att genom att ta kontakt med den enskilde försöka ta reda på detta. Det följer av de regler i förvaltningslagen som jag redovisat. Det sagda innebär att jag är kritisk till hur förvaltningsrätten utformade sitt svar till klaganden . Domstolen borde ha handlagt frågan som ett ärende om förtursförklaring. När det gäller domstolens riktlinjer är det min uppfattning att både de gamla eller de nya riktlinjerna riskerar att leda till att personer som vill få en ansökan om förtursförklaring prövad inte får det. Kritik mot Förvaltningsrätten i för att den inte har handlagt ett underställt beslut från chefsöverläkaren enligt 12 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård i enlighet med den åttadagarsfrist som anges i 35 § andra stycket samma lag (Dnr 681-2012) Beslutet i korthet: Ett s.k. konverteringsbeslut enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård ska underställas förvaltningsrätten. Den åttadagarsfrist som gäller för handläggning av andra mål enligt lagen omfattar även underställda konverteringsbeslut. Förvaltningsrätten kritiseras för att inte ha hanterat ett konverteringsbeslut i enlighet med denna åttadagarsfrist. Jag genomförde –en inspektion vid Förvaltningsrätten i . Vid granskningen kunde jag konstatera att handläggningen vid domstolen av mål enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT), där s.k. konverteringsbeslut underställdes förvaltningsrättens prövning i enlighet med 12 § första stycket och där konverteringsbeslutet inte åtföljdes av en ansökan om fortsatt vård enligt 12 § andra stycket, varierade. I ett mål (22410-11) hade inte handläggningstiden enligt 35 § andra stycket förlängts när ett beslut inte meddelades , men i ett annat mål (23223-11) hade två sådana förlängningsbeslut meddelats. Jag beslutade att till utredning i ett särskilt ärende ta upp frågan om 35 § andra styckets tillämplighet i mål där chefsöverläkaren underställt ett beslut i enlighet med 12 § första stycket men därefter inte ansökt om fortsatt vård enligt 12 § andra stycket. 2 013 /1 4:J O1 Handlingar i förvaltningsrättens mål 22410-11 och 23223-11 tillfördes JO:s akt. Därefter anmodades förvaltningsrätten att lämna upplysningar om vilka överväganden domstolen hade gjort i mål 22410-11 och 23223-11 i fråga om beslut om förlängning enligt 35 § andra stycket. Domstolen skulle vidare redovisa sin bedömning av det som kommit fram. Förvaltningsrätten (lagmannen ) kom in med ett yttrande, till vilket var fogat en bilaga. I bilagan hade de domare som handlade de två målen, förvaltningsrättsfiskalen respektive rådmannen , i samråd med sina enhetschefer, rådmannen och chefsrådmannen , redovisat sina överväganden. Som framgår av det bilagda yttrandet är rättsläget oklart om huruvida det krävs s.k. förlängningsbeslut när ett underställningsbeslut (konverteringsbeslut) inte följs av en ansökan av chefsöverläkaren om fortsatt vård. Nå- gon uttrycklig bestämmelse finns inte som anger att det i ett sådant fall krävs ett förlängningsbeslut när domstolens beslut i konverteringsfrågan inte meddelas . Inte heller ger lagens förarbeten någon säker vägledning i frågan. Det har uppenbarligen överlämnats till rättstillämpningen att avgöra detta. I de två aktuella målen har ansvariga domare gjort olika bedömningar och de har klart och tydligt redovisat sina skäl för sina olika ställningstaganden. Jag kan inte se att någon av dem kan klandras i sammanhanget. Som jag ser det står det emellertid klart att domstolen, om ett konverteringsbeslut inte följs av en ansökan om fortsatt vård, endast har att pröva om konverteringsbeslutet var lagligt, dvs. göra en laglighetsprövning. Patienten är därvid inte längre föremål för ett frihetsberövande men bör likväl beredas tillfälle att yttra sig i målet. Någon åttadagarsfrist torde inte gälla i denna situation, bara det allmänna skyndsamhetskravet. På grund av detta och med beaktande av hur lagtexten i 35 § LPT är utformad anser jag för min del att övervägande skäl talar för att det i dessa fall inte krävs ett förlängningsbeslut för det fall prövningen inte kan ske . Även om prövningen i den här aktuella frågan är att betrakta som en rättstillämpningsfråga där domare kan komma att göra olika bedömningar, anser jag att strävan bör vara att rutinerna i domstolen i detta hänseende är enhetliga. Jag avser därför att låta göra ett förtydligande i den lathund som omnämns i det bifogade yttrandet. Jag har i detta ärende samrått med chefsrådmännen och . I bilagan angavs följande. JO har beslutat att till utredning i ett särskilt ärende ta upp frågan om 35 § andra styckets tillämplighet i mål där chefsöverläkaren underställt beslut enligt 12 § första stycket men därefter inte ansökt om fortsatt vård. Förvaltningsrätten har i ett mål (22410-11) inte fattat något beslut om förlängning av tid, medan förvaltningsrätten i ett annat mål (23223-11) har meddelat beslut om att förlänga tiden för målets avgörande. I 35 § andra stycket LPT anges följande. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Ett mål hos en förvaltningsrätt skall tas upp till avgörande från den dag då ansökan eller överklagandet kom in till förvaltningsrätten. Förvaltningsrätten får förlänga , om det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. Förvaltningsrätten får även i fall som avses i 12 § första stycket förlänga den tid inom vilken prövningen skall ske, om chefsöverläkaren gör en ansökan enligt andra stycket i samma paragraf. Föreskrifterna i första och andra meningen gäller inte mål som avses i 33 § första stycket 2. I förvaltningsrättens interna arbetsmaterial i form av lathund benämnd Inledande handläggning av de typer av psykiatrimål som är vanligast förekommande i förvaltningsrätten anges i punkt 1.4 bl.a. följande. Observera att det vid konvertering kan ifrågasättas om någon åttadagarsfrist för att ta upp målet till avgörande gäller (åttadagarsfristen gäller nämligen vid ansökan eller överklagande, se ovan, och alltså inte vid underställning). Indirekt kan man dock av 35 § LPT utläsa att lagstiftaren anser att åttadagarsfristen gäller vid konvertering, när man anger att förvaltningsrätten i konverteringsfallet får förlänga den tid inom vilken prövningen ska ske, om chefsöverläkaren gör en ansökan enligt 12 § andra stycket LPT. Att lagstiftaren är av denna uppfattning framgår även av förarbetena (se prop. 1999/2000:44 s. 71 och 121). Den obligatoriska domstolsprövningen i konverteringsfall infördes . I samband med detta ändrades också 35 § andra stycket LPT. Första meningen ändrades dock inte. 1999/2000:44 föreslår lagstiftaren att om en ansökan om fortsatt vård lämnas in ges länsrätten möjlighet att förlänga den tidsfrist inom vilken prövningen av själva konverteringsbeslutet måste ske (s. 71). I författningskommentaren till 35 § andra stycket LPT anges bl.a. följande (s. 121). I de situationer där, beträffande samma patient, både ett konverteringsbeslut underställs länsrättens prövning och en ansökan om medgivande till fortsatt tvångsvård ges in kan länsrätten komma att, på grund av tidsfristen , tvingas till att hålla två förhandlingar . Detta synes omotiverat. Därför införs en möjlighet till undantag från åttadagarsregeln så att länsrätten ges möjlighet att vid ett och samma tillfälle pröva bägge frågorna. Frågan är således om åttadagarsfristen bör tillämpas vid underställningar av konverteringsbeslut utan efterföljande ansökan om vård, trots att det inte införts i lagtexten att en sådan ska gälla även vid underställningar. Om någon ansökan om fortsatt vård inte inkommer till förvaltningsrätten från chefsöverläkaren upphör tvångsvården enligt 28 § LPT. En laglighetsprövning av konverteringsbeslutet ska dock ändå ske. Vid införandet av den skärpta domstolsprövningen i konverteringsfallen yttrade lagrådet bl.a. att det framstod som om länsrätterna skulle få ett inte obetydligt antal mål, där förfarandet är förhållandevis omständligt och där det ofta kanske inte finns något intresse hos patienten själv att få konverteringsbeslutet omprövat, eftersom det inte längre ligger till grund för ett frihetsberövande (prop. 1999/2000:44, bilaga 5 s. 172). För att möjliggöra en hantering som är väl anpassad till det aktuella ärendet infördes därför i dessa fall lättnader bl.a. i reglerna om muntlig förhandling (36 § LPT) och om domförhet vid förvaltningsrätten med en lagfaren domare ensam (18 § lagen [1971:289] om allmänna förvaltningsdomstolar) (prop. 1999/2000:44 s. 71). Vidare förordnas offentligt biträde i mål gällande prövning av konverteringsbeslut endast om beslutet har överklagats (38 a § LPT). Nedan redovisas de överväganden som ordförandena gjorde i målen. 2 013 /1 4:J O1 Att det allmänna skyndsamhetskravet gäller i de fall då en underställning inte åtföljs av någon ansökan om fortsatt vård – men inte den specifika tidsfristen – är i linje med ovan nämnda lättnadsregler samt den praktiska hanteringen och handläggningen vid förvaltningsrätten. Be- hovet av en snabb prövning inom en viss tidsfrist måste anses större i de fall då den enskilde faktiskt är föremål för tvångsvård. Vidare tillgodoses rättssäkerhetsaspekterna genom att målet handläggs skyndsamt och en sakprövning av konverteringsbeslutet alltid sker även om tvångsvården har upphört för förvaltningsrättens prövning. I detta sammanhang bör framhållas att det av regeringsformens 11 kap. 2 § framgår att bestämmelser om domstolarnas rättskipningsuppgifter och om rättegång ska meddelas i lag.