frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Vidare informerades modern om hur viktigt det är för barnet att föräldraskapet blir rätt fastställt bl.a. ur rättslig och social synvinkel samt att barnet kunde riskera att mista rätten till underhållsstöd. A. fick del av och yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. De grundläggande bestämmelserna om faderskap till barn och socialnämndens medverkan vid fastställande av faderskap finns i 1 kap. och 2 kap. (FB). Är vid barnets födelse modern gift med en man ska, enligt 1 kap. 1 § FB, denne anses som barnets far. Rätten ska förklara att mannen i äktenskapet inte 2 013 /1 4:J O1 är far till barnet bl.a. om det är utrett att modern haft samlag med annan än mannen barnet kan vara avlat och det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt att barnet har avlats av den andre (1 kap. 2 § FB). Om det inte föreligger ett fall som avses i 1 kap. 1 § eller om rätten enligt 1 kap. 2 § meddelat förklaring att mannen i äktenskapet inte är far till barnet fastställs faderskapet genom bekräftelse eller dom (1 kap. 3 § FB). Bekräftelse av faderskap sker skriftligen och ska bevittnas av två personer. Bekräftelsen ska, enligt huvudregeln, godkännas av socialnämnden och av modern eller en särskilt förordnad vårdnadshavare för barnet (1 kap. 4 § första stycket FB). Om det senare visas att den som lämnat bekräftelse inte är far till barnet, ska rätten förklara att bekräftelsen saknar verkan mot honom. Ska inte enligt 1 kap. 1 § FB en viss man anses som far till ett barn som står under någons vårdnad, är socialnämnden enligt 2 kap. 1 § FB skyldig att försöka utreda vem som är far till barnet och se till att faderskapet fastställs, om barnet har hemvist i . Skyldigheten att inleda utredning och att se till att faderskapet fastställs åligger socialnämnden i den kommun där barnet är folkbokfört (2 kap. 2 § FB). Talan om fastställande av faderskap väcks av barnet. I ett fall som avses i 2 kap. 1 § FB förs barnets talan av socialnämnden. Även modern och en särskilt förordnad vårdnadshavare får föra barnets talan. Nämnden har i sitt remissvar uppgett att beslutet att inleda en utredning grundades på 2 kap. 1 § FB. Enligt den bestämmelsen ska nämnden, som framgår av det ovan anförda, inleda en utredning när det inte finns någon som ska anses som far till barnet. Bestämmelsen gäller alltså inte när nämnden finner skäl att ifrågasätta riktigheten av en bekräftelse av faderskapet. Att nämnden synes ha grundat sitt beslut att inleda en utredning på en bestämmelse som inte var tillämplig är givetvis i sig inte tillfredsställande. Detta innebär emellertid inte att det var fel av nämnden att verka för att faderskapsfrågan blev utredd. Som framgår av 1 kap. 4 § FB ska rätten förklara att en bekräftelse saknar verkan mot en man om det senare visas att han inte är far till barnet. Det regleras varken i eller i någon annan lag vem som har rätt att föra talan om ogiltigförklaring av en bekräftelse av faderskap. Det torde dock stå helt klart att det inte är möjligt för en man som påstår sig vara far till ett barn att väcka talan om att en annan mans bekräftelse av faderskapet ska förklaras sakna verkan. har inte heller rätt att väcka en sådan talan, vare sig för egen eller för barnets del. När det gäller att bestämma ett faderskap är det ofta nödvändigt att utföra en rättsgenetisk undersökning. Bestämmelser om sådan undersökning finns i lagen (1958:642) om blodundersökning m.m. vid utredning av faderskap. Enligt 1 a § första stycket i den lagen kan rätten, sedan ett faderskap har fastställts genom bl.a. en bekräftelse, förordna om blodundersökning eller annan undersökning rörande ärftliga egenskaper. Har faderskapet fastställts genom bekräftelse, kan förordnande om undersökning meddelas i mål om att bekräftelsen saknar verkan mot den som har lämnat den. Har någon talan inte väckts om att bekräftelsen saknar verkan, prövas frågan om förordnande om undersökning enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 kan begäras av den som kan vara part i ett mål om att bekräftelsen saknar verkan (1 a § andra stycket lagen om blodundersökning m.m.). När socialnämnden ställs inför frågan om en faderskapsbekräftelse eventuellt är oriktig, har socialnämnden inte någon självständig rätt att besluta om eller hos rätten ansöka om förordnande om blodundersökning eller annan undersökning. Skulle det efter det att faderskapet blivit fastställt komma till nämndens kännedom att en man, som inte har varit föremål för sådan undersökning, har haft samlag med modern , kan nämnden verka för att de berörda frivilligt genomgår en rättsgenetisk undersökning. Går inte detta, får nämnden söka förmå modern eller den man som bekräftat faderskapet att ansöka om denna undersökning. Nämnden kan också aktualisera frågan om att utse en god man för barnet som får ta ställning till bl.a. om barnet ska ansöka om en rättsgenetisk undersökning. Nämndens aktivitet är beroende av hur starkt intresset av att erhålla en undersökning kan vara i det särskilda fallet. Om barnet är vuxet har nämnden ingen rätt att verka i ärendet (jfr prop. 1982/83:8 s. 13). I det aktuella fallet var det varken modern, ., eller den man, T., som hade bekräftat faderskapet som kontaktade nämnden. Det var i stället J. som uppgav att han var barnets biologiske far. J. lämnade uppgifter som talade för att hans påstående var riktigt, och jag har givetvis inte någon invändning mot att nämnden kontaktade A. och T. i anledning härav. Däremot kunde nämnden, som jag anfört ovan, inte för egen del vidta någon åtgärd mot A:s eller T:s vilja i syfte att klarlägga om T:s bekräftelse var oriktig. Nämndens uppgift har varit endast rådgivande/stödjande och nämnden borde därför, enligt min mening, inte ha inlett någon faderskapsutredning. Enligt en journalanteckning överenskom handläggaren med bl.a. A. om provtagning. A. synes anse att nämnden utövade påtryckningar mot henne för att hon skulle lämna prov så att en undersökning av faderskapet skulle kunna ske. I remissvaret finns det uppgifter som talar för att nämnden utsatte A. för övertalning som måhända inte är helt förenlig med nämndens uppgift i ett fall som detta. Handläggaren synes bl.a. ha sagt till A. att det var nämndens skyldighet att utreda och fastställa ett korrekt faderskap. Utifrån nämndens remissvar kan jag inte dra någon annan slutsats än den att nämnden misstog sig på vilken roll nämnden har när riktigheten av en faderskapsbekräftelse ifrågasätts. Detta misstag och – som en följd därav – beslutet att inleda en faderskapsutredning kan ha misslett A. i fråga om hennes möjlighet att, i vart fall i detta skede, motsätta sig att lämna det efterfrågade provet. Sammanfattningsvis finner jag i och för sig inte skäl att rikta någon kritik mot att nämnden aktivt verkade för att klarlägga faderskapet till L. Jag har inte heller funnit annat än att A. samtyckte till att lämna ett prov för att en rättsgenetisk undersökning skulle kunna utföras. Däremot synes nämnden under sitt arbete med faderskapsfrågan ha utgått från att nämnden hade andra och längre gående befogenheter än de som nämnden har när riktigheten av en faderskapsbekräftelse ifrågasätts. Nämnden borde därför inte ha inlett en utredning utan borde ha stannat vid att ge råd och stöd till de berörda. 2 013 /1 4:J O1 någon av de berörda inte hade velat medverka i utredningen hade nämnden haft att överväga att väcka frågan om förordnande av god man för barnet, som skulle ha kunnat ansöka hos domstol om en rättsgenetisk utredning. Faderskapsfrågan kom att bli avgjord genom att det senare utsågs en god man för L. som för L:s räkning förde talan i domstol rörande den ifrågasatta bekräftelsen. Det kan därför sägas att nämndens agerade inte medförde några egentliga olägenheter för någon enskild. Nämndens agerande kan emellertid ha gett A. det intrycket att det inte var frivilligt för henne att följa nämndens uppmaning att lämna prov. Det är i så fall inte tillfredsställande. Det är självfallet av stor vikt för förtroendet för verksamhet att nämnden agerar inom de ramar som lagstiftningen anger. Nämnden kan därför inte undgå kritik för sitt sätt att hantera den ifrågasatta bekräftelsen av faderskapet. Vad som har förekommit i övrigt föranleder inte något uttalande från min sida. Med den kritik som uttalats ovan avslutas ärendet. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Handläggningen av ett ärende rörande två barn som fötts av en s.k. surrogatmoder; fråga bl.a. om socialnämnden kunde godkänna ett avtal om vårdnad om barnen innan det var fastställt vem som var far till barnen (Dnr 5744-2012) Beslutet i korthet: födde A., som är bosatt i , två barn genom s.k. surrogatmoderskap. Enligt en i utförd dna-undersökning var den svenska medborgaren med sannolikhet far till barnen. A. och D. undertecknade ett avtal om att D. ensam skulle ha vårdnaden om barnen. i godkände avtalet om vårdnad. Därefter väckte socialnämnden talan vid och begärde att rätten skulle fastställa att D. var far till barnen. finns ingen lagstiftning avseende surrogatmoderskap i . Enligt 1 kap. 3 § fastställs faderskapet till barn som fötts utanför äktenskapet genom bekräftelse eller dom. Det finns särskilda bestämmelser om giltigheten i av faderskapsavgörande eller fastställelse av faderskap i utlandet. När socialnämnden godkände avtalet mellan A. och D. hade den, såvitt framgår av utredningen i ärendet, inte något underlag som gav vid handen att D. enligt indisk rätt skulle anses som far till barnen. Inte heller hade faderskapet fastställts genom dom eller bekräftelse i . Eftersom D. i formellt hänseende inte var att anse som far till barnen saknades en grundläggande förutsättning för att avtalet skulle kunna godkännas. Nämnden hade därför inte laglig möjlighet att godkänna avtalet utan borde ha avvaktat att faderskapet blev klarlagt. får kritik för sin handläggning av ärendet. I en anmälan till JO framfördes klagomål mot angående handläggningen av ett folkbokföringsärende (JO:s dnr 3975-2012). Efter företagen utredning fann JO att det inte fanns anledning till något uttalande från hans sida såvitt avsåg handläggning. Han beslutade därför att avsluta ärendet. Vid en genomgång av de handlingar som JO hade tillgång till i ärendet framkom bl.a. följande. födde A., som är bosatt i , tvillingarna . och C. genom s.k. surrogatmoderskap, till följd av att ägg från en okänd kvinna efter befruktning utanför kroppen hade införts i hennes kropp. A. var alltså s.k. surrogatmoder till barnen . och C. Enligt en i utförd dna-undersökning var den svenska medborgaren med sannolikhet far till barnen. A. och D. undertecknade ett avtal om att D. ensam skulle ha vårdnaden om barnen. i beslutade att godkänna avtalet om vårdnad. väckte därefter talan vid och begärde att rätten skulle fastställa att D. var far till barnen. Jag fann skäl att på eget initiativ undersöka hur i hade handlagt ärendet/ärendena rörande barnen . och C. och då i första 2 013 /1 4:J O1 hand huruvida nämnden kunde godkänna avtalet om vårdnad trots att det inte var fastställt genom dom eller bekräftelse att D. var far till barnen. Föredraganden hos JO inhämtade i det tidigare ärendet (dnr 3975-2012) vissa handlingar från familjerättsenheten i och samt vissa muntliga upplysningar från . De handlingar och upplysningar som har funnits tillgängliga även i det nu aktuella ärendet är bl.a.: ett vårdnadsavtal, en faderskapsutredning, en stämningsansökan till tingsrätten avseende fastställande av faderskap, en underrättelse från till socialnämnden om inflyttat barn samt en dna-analys från . JO begärde i detta ärende att socialnämnden skulle yttra sig över hur nämnden hade handlagt sina ärenden rörande barnen . och C. och då särskilt yttra sig över huruvida nämnden kunde godkänna avtalet om vårdnad trots att faderskapet för barnen inte var fastställt genom en dom eller bekräftelse. uppgav i ett yttrande följande. Fadern kontaktade härvarande familjerättsenhet inför sin planerade resa till för att bli förälder till två barn, tvillingar, som skulle födas av en surrogatmoder . i . Barnen föds 120409. Då vi tidigare inte handlagt något ärende med surrogatmödraskap kontaktade vi kommuns familjerätt, då vi fått information om att de där hade erfarenhet från liknande ärenden. Vi fick ta del av deras handläggningsrutin samt de blanketter de skapat efter många kontakter med och jurister kunniga inom området. Observeras bör att någon gällande svensk lagstiftning om surrogatmödraskap finns ej. Fadern erhöll blankett för avtal om vårdnad att ta med till för att han och biologiska modern skulle kunna skriva under ett avtal om enskild vårdnad till fadern, som efter godkännande av socialnämnden, skulle gälla enligt svensk lag. D. erhöll därefter svenskt pass för barnen på Ambassaden i födelselandet, då svenskt samordningsnummer fås enligt Medborgarskapslagen. Barnen har också erhållit svenskt medborgarskap. Efter hemkomsten till med barnen kontaktade fadern för att få avtalet godkänt av bli registrerad som vårdnadshavare i folkbokföringen. Fadern skickade avtalet samt alla faderskapshandlingar med dna-analys, som visar att D. är biologisk fader till barnen, till . Efter att alla handlingarna inkommit till händer följande: registrerar vårdnaden, men godkänner inte faderskaps- handlingarna från för registrering av faderskapet i svensk folkbokföring. Detta innebär att faderskapet måste fastställas i svensk domstol. får då föra barnens talan vid domstolen, vilket sker 120720. Handläggaren har fått möjlighet att lämna synpunkter. Hon har inget ytterligare att tillägga. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Faderskapshandlingarna från med dna-analys, som visade att D. sannolikhet var biologisk fader till barnen, bedömdes av oss som gedigna och tillräckliga som underlag, I det material vi fått från familjerätt fanns ej heller någon erfarenhet av liknande händelse. Vi gjorde därför aldrig den bedömningen att skulle kunna registrera vårdnaden utan att godkänna faderskapet. Det finns ingen gällande svensk lagstiftning och ej heller några anvisningar för handläggningen när det gäller surrogatmödraskap. Vi har fått kännedom om att planerar att ge ut ett meddelandeblad för vägledning av handläggningen av surrogatmödraskap. Från inhämtades en dom, meddelad i tingsrättens mål nr T 4311-12. Genom domen förklarades D. vara far till B. och C. I ett beslut anförde JO följande. I 6 kap. och 7 kap. lagen (2006:351) om genetisk integritet m.m. regleras när insemination och befruktning utanför kroppen (IVF) får ske i . Enligt lagen tillåts endast behandling av personer som är gifta, sammanboende eller har registrerat partnerskap. tillåts behandling med ägg eller spermier som kommer från andra än paret som genomgår behandlingen. Dock får inte både ägg och spermier komma från utomstående. I samband med lagändringen 2003 ansåg regeringen i propositionen Behandling av ofrivillig barnlöshet (prop. 2001/02:89 s. 55) att surrogatmoderskap inte skulle tillåtas i . Det är dock inte förbjudet för svenska par att skaffa barn på detta sätt utomlands (jfr , Internationellt privaträttsliga aspekter av äggdonation och surrogatmoderskap, SvJT 2002 s. 746). finns ingen lagstiftning avseende surrogatmoderskap i . beslutade att frågan om surrogatmoderskap i ska utredas förutsättningslöst (bet. 2011/12:SoU26 Assisterad befruktning, rskr. 2011/12:180). Av beslut framgår att en fråga som bör ingå i prövningen är hur en reglering bör se ut för de barn i som tillkommit genom surrogatmoderskap utomlands. Enligt regeringens skrivelse 2012/13:75 Redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen (s. 26) avser regeringen att tillsätta en utredning angående bl.a. frågan om surrogatmoderskap. Utredningen har, såvitt framkommit, ännu inte tillsatts. Av 1 kap. 7 § , FB, följer att om en kvinna föder ett barn som tillkommit genom att ett ägg från en annan kvinna efter befruktning utanför kroppen har förts in i hennes kropp, ska hon anses som barnets moder. Moderskapet har inte tidigare varit reglerat i svensk lag. Bestämmelsen tillkom i samband med att äggdonation tilläts vid befruktning utanför kroppen. Det har dock förelegat en moderskapspresumtion som innebär att den kvinna som föder ett barn i rättsligt hänseende alltid betraktas som barnets mor (prop. 2001/02:89 s. 57). Bestämmelsen i 1 kap. 7 § FB omfattar enligt sin ordaly- 2 013 /1 4:J O1 delse även fall där behandlingen skett utomlands, exempelvis; ett land som tillåter surrogatmoderskap (se , SvJT 2002 s. 746). Frågor om faderskap regleras främst i men också i bl.a. lagen (1985:367) om internationella faderskapsfrågor, IFL. Enligt huvudregeln i 1 kap. 1 § FB ska den man som modern är gift med vid ett barns födelse anses som barnets far. När det gäller ett barn som har fötts utanför äktenskapet är huvudregeln, enligt 1 kap. 3 § FB, att faderskapet fastställs genom bekräftelse eller dom. I 1 kap. 4 § första stycket och 1 kap. 5 § FB regleras hur faderskapet fastställs genom bekräftelse respektive dom. I 7 och 8 §§ IFL finns bestämmelser om giltigheten i av ett faderskapsavgörande från en utländsk domstol eller en utländsk fastställelse av faderskap genom bekräftelse. har enligt 2 kap. 1 § FB en skyldighet att, om inte en viss man anses som far enligt 1 kap. 1 § FB, utreda faderskapsfrågan och se till att faderskapet fastställs om barnet har hemvist i . Uppgiften att utreda faderskapsfrågan åligger socialnämnden i den kommun där barnet är folkbokfört (2 kap. 2 § FB). Frågor rörande vårdnaden av ett barn regleras i 6 kap. FB. När det gäller frågan om socialnämndens godkännande av vårdnadsavtal finns, utöver bestämmelserna i , även vissa bestämmelser i socialtjänstlagen. Av 6 kap. 3 § FB framgår att ett barn från födseln står under vårdnad av båda föräldrarna, om dessa är gifta med varandra, och i annat fall av modern ensam. Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, får de enligt 6 kap. 6 § FB avtala att vårdnaden ska vara gemensam eller att en av dem ska ha vårdnaden om barnet. Avtalet ska gälla om det är skriftligt och socialnämnden godkänner det. Att avtalet gäller innebär att det får samma verkan som en dom avseende vårdnaden. Av 6 kap. 17 a § första stycket FB och 5 kap. 3 § socialtjänstlagen framgår att föräldrar kan få hjälp av kommunen att träffa vårdnadsavtal. Det är socialnämnden i den kommun där barnet är folkbokfört som prövar frågan om ett avtal om vårdnad ska godkännas (6 kap. 17 a § andra stycket FB). har möjlighet att delegera uppgiften att godkänna ett avtal om vårdnad (10 kap. 5 § socialtjänstlagen). mottog socialnämnden en underrättelse från om att barnen . och C. hade folkbokförts i (jfr 7 § förordningen [2001:589] om behandling av personuppgifter i folkbokföringsverksamhet). Varken uppgift om vårdnadshavare eller faderskap för barnen var då registrerade hos . inledde en faderskapsutredning avseende barnen, vilken mynnade ut i att socialnämnden väckte talan om fastställande av faderskap vid . Som framgått tecknade surrogatmodern . och den svenske medborgaren ett avtal om att D. skulle vara ensam vårdnadshavare för B. och C. godkände socialnämnden det aktuella avtalet om vårdnad. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 följd av socialnämndens godkännande av avtalet registrerade D. som vårdnadshavare för B. och C. Ett avtal om vårdnad enligt 6 kap. 6 § FB kan endast ingås av ett barns föräldrar, och förutsättningen är att minst en av föräldrarna har vårdnaden om barnet. För att ett avtal om vårdnad ska kunna godkännas av socialnämnden krävs således att det är utrett vilka som är barnets föräldrar. I ärendet är klarlagt att A. sedan barnens födsel ansågs som barnens mor och ensam vårdnadshavare. När det gäller faderskapet talade givetvis den i utförda dna-analysen mycket starkt för att D. var biologisk far till barnen. För att D. skulle anses som far till barnen krävdes dock i formellt hänseende att faderskapet var fastställt genom bekräftelse eller dom i eller att ett utländskt avgörande eller en utländsk bekräftelse om faderskap skulle anses gällande i . När socialnämnden godkände avtalet mellan A. och D. rörande vårdnaden om barnen hade socialnämnden, såvitt framgår av utredningen i ärendet, inte något underlag som gav vid handen att D. enligt indisk rätt skulle anses som far till barnen. Inte heller hade faderskapet fastställts genom dom eller bekräftelse i . (Det har sedermera skett genom tingsrätts lagakraftvunna dom i mål T 4311-12.) Eftersom D. i formellt hänseende, för socialnämndens godkännande av avtalet, inte var att anse som far till barnen saknades en grundläggande förutsättning för att avtalet skulle kunna godkännas. Nämnden hade därför inte laglig möjlighet att godkänna avtalet om vårdnad utan borde ha avvaktat att faderskapet blev klarlagt. Jag har i och för sig förståelse för att socialnämnden ville tillgodose barnens behov av att få en legal ställföreträdare i . Som framgår av det anförda borde det emellertid ha skett på annat sätt än genom godkännande av avtalet om att D. skulle vara vårdnadshavare. Ärendet väcker ett flertal frågor om hur en socialnämnd bör handlägga ärenden avseende barn födda utomlands genom s.k. surrogatmoderskap, t.ex. hur vårdnadsfrågan ska hanteras innan ett avtal om vårdnad godkänns och hur utredningen av ett ärende inför godkännande av ett sådant avtal ska gå till i praktiken. Mot bakgrund av att beslutat att frågan om surrogatmoderskap ska utredas finner jag skäl att skicka en kopia av detta beslut till och för kännedom. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. 2 013 /1 4:J O1 Fråga om rätten att tala med barn inför ett s.k. snabbyttrande till domstol i en vårdnadstvist (Dnr 2088-2012) Beslutet i korthet: Tingsrätten hade inför en interimistisk (tillfällig) prövning av barns boende begärt upplysningar enligt 6 kap. 20 § andra stycket från familjerättsenheten (s.k. snabbupplysningar). Familjerättsenheten avsåg att höra barnet innan upplysningar lämnades till rätten. En av barnets vårdnadshavare (fadern) fick kännedom om detta först sedan han vid ett telefonsamtal frågat utredaren om barnet skulle höras. Familjerättsenheten kritiseras för att fadern inte informerats tidigare om enhetens avsikt att tala med barnet. I en anmälan till JO framförde . klagomål mot familjerättsenheten inom Division social omsorg i . Han anförde bl.a. följande. Tingsrätten hade begärt snabbupplysningar enligt 6 kap. 20 § andra stycket , FB, från familjerätten i anledning av en tvist mellan honom och den andra vårdnadshavaren (modern) om var deras son, E., skulle vara bosatt. Han kontaktade familjerätten per telefon för att lämna återbud till ett inplanerat möte. Efter att han under samtalet frågat om sonen skulle höras under utredningen fick han beskedet att ett samtal med E. var inplanerat till dagen därpå. Han ifrågasätter att han som vårdnadshavare inte tidigare informerats av familjerätten om att sonen skulle höras i utredningen. Upplysningar per telefon har lämnats av familjerättssekreteraren och enhetschefen , båda vid familjerättsenheten. De har sammanfattningsvis anfört följande. : I anledning av tingsrättens begäran om snabbupplysningar ville familjerätten höra E., född . Hon skickade E:s kallelse endast till modern. Rätteligen skulle kallelsen även ha gått till . Att så inte kom att ske beror på ett enstaka förbiseende från hennes sida. : Handläggningstiden för snabbyttranden är kort. I det här fallet gjordes bedömningen att bäst resultat skulle nås om två familjerättssekreterare deltog i utredningen. Den ena skulle höra fadern och den andra () skulle höra modern och sonen. Denna uppdelning kan ha haft betydelse för att . inte informerades på ett korrekt sätt. Den självklara utgångspunkten för familjerätten är att båda vårdnadshavarna ska få samma information. Att . inte i ett tidigare skede informerades om att familjerätten ville höra E. är olyckligt. I ett beslut anförde JO följande. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1