frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — I rapporten pekas på några områden där åtgärder skulle kunna vidtas för att förbättra verksamheten. Avsikten är att under nästa verksamhetsår definiera vilka åtgärder som kan vara lämpliga att vidta för att utveckla och tydliggöra . En ny webbplats togs i drift . På den nya webbplatsen har möjligheten att söka efter JO-beslut förbättrats. Där finns också information om JO och om JO:s verksamhet på engelska och på de nationella minoritetsspråken finska, meänkieli, samiska, och jiddisch. Den nya webbplatsen är byggd i s.k. responsive design, vilket innebär att den automatiskt anpassar utseendet efter användarnas läsare, t.ex. dator, läsplatta eller mobiltelefon. I finns endast ett större sammanträdesrum. Detta rum används för olika möten och sammankomster och är JO:s representationsrum där besökande grupper tas emot. påbörjades ett arbete med att dra in ventilation i rummet och att installera modern konferensteknik. Arbetet beräknas vara slutfört . ägde () 10:e världskonferens rum. I samband därmed valdes chefsJO Fura in i såväl som i IOI:s europeiska avdelnings styrelse. 2.2 Ärendestatistiken i sammandrag Klagomål och andra framställningar från enskilda Initiativärenden på grund av uppgifter i massmedier m.m. Remisser och andra skrivelser från myndigheter Summa balanserade och nya ärenden Klagomål och andra framställningar från enskilda Initiativärenden på grund av uppgifter i massmedia m.m. Remisser och andra skrivelser från myndigheter nyregistrerades 7 097 ärenden, en ökning med 84 (1,) i förhållande till /12. Klagomålsärendena uppgick till 6 872, vilket är en ökning med 55 (0,) /12. Antalet nya inspektions- eller andra initiativärenden var 93, varav NPM-enheten svarade för 39. I JO:s sedvanliga verksamhet var antalet inspektioner 25, vilket är samma antal som föregående år. 132 ärenden föranleddes av remisser – hu- 2 013 /1 4:J O1 vudsakligen från , en relativt kraftig ökning med 34 (34,). Prövningen av klagomålsärendena tar huvuddelen av JO:s handläggningsresurser i anspråk. Även om antalet inspektioner och övriga granskningar på JO:s eget initiativ har ökat ligger dessa alltjämt på en lägre nivå än vad JO anser önskvärt. Här bör även nämnas att JO har skärpt kraven på vad som ska anses utgöra ett klagomål. Något hundratal skrifter som tidigare skulle ha registrerats som klagomål hanteras numera i stället i administrativ ordning. Antalet avgjorda ärenden uppgick till 7 068, vilket innebär en ökning med 160 (2,) från föregående års nivå. Av de avslutade ärendena var 6 836 klagomålsärenden, 103 inspektions- eller andra initiativärenden samt 129 lagstiftningsremissärenden. De oavgjorda ärendena i balans var vid verksamhetsårets slut 1 011. Det innebär att balansen ökade med 29 ärenden (). Ärendestatistiken redovisas mer utförligt i bilaga 1. En utförlig redovisning av inspektionsverksamheten finns i bilaga 4. 2.3 Upplysning rörande referaten av JO:s beslut Referaten i ämbetsberättelsen är i många fall en redigerad och förkortad version av originalbeslutet. Besluten finns också tillgängliga på JO:s webbplats, . 3 Justitieombudsmännens övergripande redovisning av sina iakttagelser inom respektive ansvarsområde 3.1 JO (Ansvarsområde 1) Till ansvarsområde 1 hör domstolarna, , plan- och byggnadsväsendet, lantmäteriväsendet, miljö- och hälsoskydd, , överförmyndarna och kommunikationsväsendet. Under verksamhetsåret kom det in 1 675 klagomålsärenden, vilket är en ökning med 103 ärenden (+6,) jämfört med föregående år. 1 637 ärenden avgjordes . 608 av dessa ärenden avgjordes av byråchefer med stöd av delegation. Jag har under verksamhetsåret inspekterat två tingsrätter och en byggnadsnämnd. På mitt uppdrag har en byråchef inspekterat en byggnadsnämnd. Inspektionsprotokollen finns tillgängliga på JO:s webbplats . 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 I det följande lyfter jag fram några av de beslut som återges i årets ämbetsberättelse och redovisar vissa övriga åtgärder som jag har vidtagit under verksamhetsåret. Motivering av domar och beslut i domstol Att domar och beslut motiveras är av grundläggande betydelse från bl.a. rättssäkerhetssynpunkt och för förtroendet för verksamheten. Motiveringen bidrar också till att domen eller beslutet får en högre kvalitet – den som tvingas att i skrift redovisa skälen för sitt ställningstagande upptäcker inte sällan att det finns aspekter som kan behöva övervägas ytterligare. Jag har haft anledning att ta ställning till motiveringsskyldigheten när det gäller allmänna domstolar. För de allmänna domstolarnas del är det regler i som styr skyldigheten att motivera avgöranden. I 17 kap. 7 § och 30 kap. 5 § sägs att domen ska innehålla domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Men det räcker inte att naket redovisa vad som är bevisat utan det krävs mera. Den som t.ex. döms för ett brott mot sitt nekande har rätt att få besked om varför domstolen inte har trott på honom. Uttalanden från JO om domskäl i brottmål finns i JO 1950 s. 228, JO 1999/00 s. 55 och JO 2012/13 s. 41. I årets ämbetsberättelse redovisar jag ett fall som jag bedömer som allvarligt (dnr 592 och 1813/2012). Det rör en tingsrättsdomare som i flera brottmålsdomar försummat att ordentligt redovisa skälen för domsluten. Domarens försummelser avser själva kärnan i domargärningen, och brister av det här slaget riskerar att påverka förtroendet för domstolsarbetet negativt. Domaren fick allvarlig kritik. Ytterligare ett fall av bristfällig motivering av ett domstolsavgörande redovisas (dnr 2836-2012). I det fallet gällde det regeln som säger att den som döms för ett brott ska betala tillbaka statens kostnader för offentlig försvarare m.m. och att beloppet som ska betalas tillbaka avgörs av den dömdes ekonomiska förhållanden. I det aktuella fallet hade den dömde uppgett för domstolen att han inte hade några inkomster över huvud taget. Trots det fick han betala tillbaka ett stort belopp utan att domstolen förklarade varför. De ansvariga domarna fick kritik för att de inte hade angett skälen för sitt ställningstagande. Vid inspektioner av tingsrätter har jag granskat domar i mål där åklagaren yrkar ansvar för brott och påstår att brottet begåtts antingen uppsåtligen eller av oaktsamhet (t.ex. brott mot knivlagen). I dessa fall är det vanligt förekommande att tingsrätten i sina domskäl bara skriver att det är bevisat att brottet har begåtts utan att ta ställning till om det är fråga om uppsåt eller oaktsamhet. Här är det egentligen inte bara motiveringen av domen som är bristfällig; det framgår över huvud taget inte vilket av de alternativa påståendena om det subjektiva rekvisitet som domstolen ansett att åklagaren lyckats bevisa. Det är naturligtvis inte korrekt. 2 013 /1 4:J O1 Långsam handläggning i förvaltningsdomstol I ämbetsberättelsen för förra verksamhetsåret redovisade jag iakttagelser om långa handläggningstider i förvaltningsrätterna. Jag hade då fått en redovisning från Förvaltningsrätten i som tydde på att förvaltningsrätten var på väg att komma till rätta med sina problem, i varje fall på den allmänna avdelningen. Utvecklingen av antalet klagomål på långsam handläggning i förvaltningsrätterna talar också för att en utveckling mot mera normala handläggningstider har inletts. Under /2012 meddelade jag 17 beslut med kritik mot förvaltningsrätter för långsam handläggning. Motsvarande siffra för /2013 är 10. I årets ämbetsberättelse redovisar jag ett fall där en förvaltningsrätt får allvarlig kritik för mycket långsam handläggning av ett mål om sjukpenning (dnr 4669-2012). fanns det regler i domstolsinstruktionerna om att domstolarna skulle fördela målen på domarrotlar. De bestämmelserna upphävdes 2003. är domstolarna fria att organisera sin verksamhet på andra sätt. Däremot finns det regler i instruktionerna om att det ska finnas en ansvarig domare för varje mål och ärende. JO har intresserat sig för målfördelningen ur två aspekter. Den första är att en del domstolar har organiserat sig så att några domare har blivit ansvariga för en mycket stor mängd mål, i en del fall så många att man kunde ifrågasätta om det gick att utöva ansvaret för målen på ett effektivt sätt. Den frågan har diskuterats i JO 2008/09 s. 42 och 2011/12 s. 58. Den andra aspekten rör fördelningen av mål mellan domare ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Både i tingsrätter och i förvaltningsrätter är det vanligt att målen som kommer in till domstolen fördelas på enheter där flera domare tjänstgör. En av dessa domare blir då ansvarig domare för målet under beredningsstadiet. Men sedan blir det en fördelning till, nämligen till den domare som ska döma i målet. JO har tidigare granskat en tingsrätt som hade ordnat det på det sättet. Syftet med granskningen var att undersöka om den sista fördelningen, alltså till den dömande domaren, tillgodosåg kravet på opartiskhet, dvs. om det var utformat så att inte ens misstanke kunde uppkomma om att obehöriga hänsyn togs vid fördelningen (JO 2011/12 s. 58). I ett beslut (dnr 682-2012) granskade jag fördelningen av mål på allmänna avdelningen i förvaltningsrätten i . När beslutet meddelades hade kommit med sitt betänkande En reformerad domstolslagstiftning (SOU 2011:42) och utredningens överväganden kom till användning vid min granskning. Förvaltningsrättens allmänna avdelning är indelad i enheter och målen på enheterna. Problemen i förvaltningsrätterna när man slutligt ska knyta målen till domare är lite annorlunda än problemen i tingsrätter eftersom en stor del av målen avgörs utan förhandling. Domstolens enheter hade en mängd olika sätt att fördela målen till dömande domare. I mitt beslut skriver jag att det inte går att säga att något av dessa sätt är fel. Men det fanns en brist i förvaltningsrättens system. Det är för tilltron till verksamheten viktigt att det finns nedskrivet – t.ex. i domsto- 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 lens arbetsordning – vad det är för fördelningsbestämmelser som domstolen tillämpar. Förvaltningsrätten hade inte någon riktig ordning på detta och därför får domstolen kritik. Utformningen av domstolarnas arbetsordningar blir regelmässigt föremål för granskning vid inspektioner. En särskild fråga är återkommande vid inspektioner av tingsrätter. Enligt 25 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska ungdomsbrottmål i regel handläggas av särskilt utsedda juristdomare och nämndemän. Det förekommer att tingsrätter inte har organiserat verksamheten på det sätt som lagstiftaren har bestämt och det har föranlett anmärkningar i inspektionsprotokollen. I 2 kap. 11 § regeringsformen föreskrivs att en domstolsförhandling ska vara offentlig. Offentligheten får begränsas genom lag. I två fall som refereras i årets ämbetsberättelser kritiseras tingsrätter för att de inskränkt offentligheten utan lagstöd. I det första fallet (dnr 5483-2011) förbjöd en domare ett antal kvinnor att närvara som åhörare vid en häktningsförhandling. Kvinnorna var klädda i niqab varför deras ansikten var täckta. Domaren åberopade att detta förhållande störde ordningen i rättssalen och att han därför med stöd av 5 kap. 9 § hade rätt att neka dem tillträde. Enligt min mening hade domarens beslut inte stöd i 5 kap. 9 § och därför får domaren kritik. I det andra fallet (dnr 1774-2012) hade receptionspersonalen vid en tingsrätt nekat åhörare tillträde till en pågående förhandling utan att rätten hade meddelat beslut om stängda dörrar. Även i detta fall inskränkte domstolen alltså offentligheten utan stöd av lag. Tingsrätten får kritik. Hanteringen av mål om tvångsvård i förvaltningsdomstolarna Det är en angelägen uppgift för JO att övervaka dels att frihetsberövanden inte sker utan lagstöd, dels att mål och ärenden som rör frihetsberövade personer handläggs med skyndsamhet i domstolarna. Frågor om frihetsberövande på yrkande av det allmänna förekommer i stor utsträckning i de allmänna domstolarna. Min uppfattning är att dessa domstolar regelmässigt hanterar dessa mål på ett korrekt sätt. Däremot har jag haft anledning att kritisera förvaltningsdomstolar för brister i hanteringen av mål om administrativa frihetsberövanden. I förra årets ämbetsberättelse refererade jag tre fall av bristfällig hantering av sådana mål (JO 2012/13 s. 226, 237 och 240). Även i årets ämbetsberättelse refereras ett sådant fall (dnr 5420-2011). En person var omhändertagen inför prövning av om han skulle bli föremål för tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. Vid sin överläggning efter muntlig förhandling bestämde förvaltningsrätten att ansökan om vård skulle avslås. Rättens ordförande kritiseras för att hon inte såg till att omhändertagandet då upphävdes. 2 013 /1 4:J O1 Hantering av bevisning i domstolarna Den som processar i en domstol har möjlighet att åberopa bevisning för att styrka sin sak. I årets ämbetsberättelse refereras tre beslut där domstolar kritiseras för bristfällig hantering när parter har velat åberopa bevis. I ett fall lämnade domstolen missvisande besked till en part som ville åberopa ljudfiler som bevis (dnr 446-2012). I ett annat fall uppgav en part att innehållet i en s.k. cykeldator kunde visa att han var oskyldig till den trafikförseelse som han var åtalad för (dnr 3200-2012). Rättens ordförande kritiseras för att han inte utredde hur den tilltalade ville att innehållet i datorn skulle visas upp för domstolen. Dessa båda fall har det gemensamt att de kan sägas spegla en viss handfallenhet från rättsväsendets sida gentemot andra bevismedel än sådana som uttryckligen reglerats i lag. Handfallenheten kan i värsta fall leda till att den part som drabbas kan uppleva att förfarandet inte är rättvist. Det finns därför anledning att se allvarligt på frågor av detta slag. I ett annat beslut (dnr 680-2012) hade en förvaltningsrätt en metod att hantera parters begäran om vittnesförhör som saknade stöd i lag. I stället för att – i enlighet med lagen – kalla vittnena till domstolen lade domstolen ansvaret för att ta med vittnena på parten. Dessutom gjorde förvaltningsrätten fel när den meddelade att förhandlingen skulle hållas även om vittnena uteblev. Även i detta fall ligger det nära till hands att anta att parten får den uppfattningen att förfarandet inte är rättvist. Tingsrätternas hantering av frågor om hemliga tvångsmedel Tingsrätterna har till uppgift att ta ställning till framställningar från åklagare om att få använda s.k. hemliga tvångsmedel (bl.a. hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning och hemlig rumsavlyssning). Gemensamt för dessa är att beslutsfattandet äger rum i hemlighet utan att den misstänkte är inblandad. Det är alltså naturligt att det inte förekommer några anmälningar hos JO angående hanteringen. En viktig uppgift för JO vid inspektioner av tingsrätter är därför att kontrollera hur tingsrätterna tillämpar reglerna om hemliga tvångsmedel. Vid mina inspektioner av tingsrätter under verksamhetsåret har jag bl.a. anmärkt på bristfällig dokumentation av vad polisen grundade sina misstankar på, brister av dokumentationen när det kunnat ifrågasättas om hemlig avlyssning fortfarande var av synnerlig vikt för utredningen, underlåtenhet att över huvud taget föra anteckningar vid rättens sammanträden samt underlåtenhet att utse ett offentligt ombud inför sammanträden. Motivering av beslut hos förvaltningsmyndigheter Förvaltningsmyndigheternas skyldighet att motivera sina beslut regleras främst i 20 § förvaltningslagen (1986:223). De skäl som bär upp motiveringsskyldigheten i domstol gäller också för förvaltningsmyndigheterna. Jag har uppmärksammat två fall av bristfällig motivering av förvaltningsbeslut. I det första fallet hade myndigheten helt underlåtit att motivera sitt 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Frågan gällde om bygglov skulle beviljas, och grannar till sökanden hade motsatt sig detta. beviljade bygglov utan motivering och fick kritik för det (dnr 5756/2012). I det andra fallet hade en färdtjänstnämnd delvis avslagit en ansökan. Nämndens motivering utgjordes väsentligen av en förkortad version av lagtexten, något som i regel inte är tillräckligt. Nämnden fick kritik (dnr 6344-2011). trädde (2010:900, PBL) i kraft. En nyhet var att byggnadsnämnderna i 9 kap. 27 § PBL ålagts att – som huvudregel – meddela beslut i ärenden om lov och förhandsbesked från det att den fullständiga ansökan kom in till nämnden. Jag har bl.a. i samband med inspektioner informerat mig om hur nämnderna hanterar den nya tidsfristen. I ämbetsberättelsen finns ett beslut där en nämnd har överskridit tidsfristen så att den totala handläggningstiden blev . En sådan hantering är i direkt strid mot lagen och i beslutet fick nämnden därför allvarlig kritik (dnr 1815-2012). 9 kap. 27 § PBL innehåller en upplysning om att bestämmelser om att ett mottagningsbevis ska skickas till sökanden när en fullständig ansökan har kommit in finns i 8 § lagen (2009:1079) om tjänster på den inre marknaden. I ett beslut konstaterar jag att skyldigheten att skicka ett mottagningsbevis formellt bara gäller lovärenden som omfattas av EU:s tjänstedirektiv. Emellertid har i en vägledning på sin webbplats angett att ska skicka mottagningsbevis i alla lovärenden. I mitt beslut skriver jag att det är lämpligt att nämnderna följer rekommendationer och alltså agerar som om regeln om mottagningsbevis gäller generellt (dnr 4086- 2011). I förra årets ämbetsberättelse redovisade jag kritik mot för mycket lång handläggningstid av s.k. obligatorisk omprövning i samband med överklagande. Även i årets ämbetsberättelse redovisar jag ett sådant beslut (dnr 3804-2012). Jag noterar i det beslutet att i sitt yttrande till mig inte skriver något om huruvida verket avser att göra något för att förhindra dröjsmål med den obligatoriska omprövningen . Uppenbarligen finns det anledning för JO att vara uppmärksam på frågan framöver. I förra årets ämbetsberättelse redovisade jag ett beslut där en nämnd kritiseras för att den underrättat pälsdjursuppfödare om att en person begärt och fått handlingar som rörde dem. Min kritik bottnade i uppfattningen att en myndighet, utifrån grundtanken bakom anonymitetsskyddet i tryckfrihetsförordningen, inte utan vidare bör föra identitetsuppgifter vidare på detta sätt. I årets ämbetsberättelse refereras ett liknande fall. som fick en begäran om att få del av en allmän handling i ett djurskyddsärende tog 2 013 /1 4:J O1 kontakt med djurhållaren inför utlämnandet. fick kritik (dnr 440-2012). En viktig arbetsuppgift för JO är att medverka i lagstiftningsarbetet genom att besvara remisser av lagförslag. Bland de remisser som jag besvarat kan nämnas betänkandet En ny brottsskadelag (SOU 2012:26), betänkandet Nya påföljder (SOU 2012:34), betänkandet Hyres- och arrendetvister (SOU 2012:82), betänkandet En modernare rättegång II – en uppföljning (SOU 2012:93), departementspromemorian Processrättsliga konsekvenser av förslag (Ds 2012:54) och betänkandet Brottmålsprocessen (SOU 2013:17). Remissvaren finns tillgängliga på JO:s webbplats . 3.2 ChefsJO (ansvarsområde 2) Tillsynen inom ansvarsområde 2 har under verksamhetsåret omfattat kriminalvården, socialförsäkringen, försvaret och ett antal mindre myndigheter, däribland , och . NPM- enheten tillhör i organisatoriskt avseende ansvarsområde 2, men enhetens inspektioner genomförs på uppdrag av den ombudsman som har tillsyn över den myndighet som är aktuell för besök. Ett arbete pågår med att integrera enhetens arbete i övrig verksamhet för att på bästa sätt kunna dra nytta av de synergier som finns. En utförligare redogörelse för NPM-enhetens verksamhet återfinns i avsnitt 4. har jag även i den internationella verksamheten fortsatt att fokusera på kärnan i JO:s uppdrag: att värna den enskildes rättssäkerhet. Tillsammans med mina medarbetare har jag tagit emot många studiebesök och då prioriterat förfrågningar från de institutioner där vi bedömt att vi kunnat göra mest nytta. Jag vill i sammanhanget framhålla att det aldrig har varit fråga om en envägskommunikation utan att läroprocessen alltid har varit ömsesidig. Frågor från en utomstående betraktare väcker inte sällan tankar om möjliga förbättringar i den egna organisationen. Som ett exempel vill jag lyfta fram studiebesöket från den turkiska ombudsmannainstitutionen som ägde rum . antog en lag om att inrätta en kontroll. Inom ramen för ett bilateralt samarbetsprojekt mellan och det turkiska justitieministeriet deltog JO i lag- 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 stiftningsprocessen som ledde fram till att en ombudsmannalag antogs av parlamentet. Som ett led i samarbetsprojektet tog vi emot fyra medarbetare inklusive en av justitieombudsmännen från den inrättade ombudsmannainstitutionen, som alltjämt är under uppbyggnad. Våra besökare följde det dagliga arbetet på JO:s samtliga ansvarsområden inklusive administrationen . Besöket var mycket givande för båda parter, och besökarnas iakttagelser och vår gemensamma dialog torde ha lett till tankar om vissa förändringar av den nyetablerade institutionens lag, instruktion och arbetssätt. I uttalanden som chefsjustitieombudsmannen sedermera gjort i medierna har han understrukit hur viktiga och inspirerande erfarenheterna från besöket i och andra länder varit för att ytterligare befästa den nya institutionens autonomi, oberoende och legitimitet. har ärenden som rör kriminalvård och socialförsäkring utgjort av arbetet inom tillsynsområdet. Jag har under verksamhetsåret genomfört tio inspektioner, och två inspektioner har företagits av en byråchef på mitt uppdrag. NPM-enheten har därutöver genomfört elva inspektioner av anstalter och häkten. I anledning av sistnämna inspektioner inledde jag ett initiativärende, vilket dock inte var avgjort vid verksamhetsårets utgång. Under verksamhetsåret kom det in 1 002 ärenden avseende kriminalvården, vilket är omkring 150 färre än närmast föregående år. 1 054 ärenden avgjordes, vilket är omkring 50 färre än närmast föregående verksamhetsår. av de avgjorda ärendena innehöll någon form av kritik från JO:s sida. Nio beslut har bedömts vara av sådant allmänt intresse att de refereras i denna ämbetsberättelse. Jag vill här särskilt lyfta fram följande beslut. Ett beslut (dnr 2242-2012) behandlar s.k. brottsofferslussverksamhet i landets häkten. I bl.a. föregående års ämbetsberättelse finns en redogörelse för vissa frågor med anknytning till brottsofferslussverksamhet i kriminalvårdsanstalter. Det har i det sammanhanget framhållits att brottsofferslussens uppdrag är att utreda om det finns risk för skada för brottsoffer eller indirekta brottsoffer genom beslut som fattas av Kriminalvården. Vid NPM-enhetens inspektion av Kriminalvården, häktet , lämnades information till JO:s medarbetare om den brottsofferslussverksamhet som bedrevs i häktet. Med anledning av de uppgifter som framkom vid inspektionen beslutade dåvarande chefsJO att frågan om Kriminalvårdens arbete med s.k. brottsoffersluss i häkte skulle utredas inom ramen för ett initiativärende. Brottsofferslussfrågorna har även varit aktuella vid inspektioner som genomförts under det nu aktuella verksamhetsåret. I mitt beslut i ärendet framhöll jag att det är olämpligt att använda begreppen brottsoffer och förövare i sammanhang som gäller intagna som inte är dömda för brott. Jag gjorde också uttalanden om gränsdragningen mellan Kriminalvårdens och uppdrag när det gäller kontakterna med den som är målsägande. 2 013 /1 4:J O1 I ett beslut (dnr 6137-2011) kritiserades Kriminalvårdens transporttjänst för transporten av en person som var omhändertagen enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, LVM. Personen i fråga transporterades från ett behandlingshem i till Förvaltningsrätten i och tillbaka. Transporten tog i anspråk och medförde fyra övernattningar i häkte för den omhändertagna personen. Kriminalvården kritiserades för det sätt på vilket transporten planerades och genomfördes. Kriminalvården kritiserades även för bristande dokumentation i samband med den omhändertagna personens vistelse i häkte.