frsrdg · H104JO1 · 2013-11-13 00:00:00 — Jag vill inledningsvis framhålla att jag genom mina uttalanden nedan inte tar ställning i de bevis- och rättsfrågor tingsrätten hade att bedöma. Jag uppehåller mig i stället uteslutande vid frågan om domskälen i de tre brottmålsdomarna är utformade på ett sätt som står i överensstämmelse med de bestämmelser i bl.a. som domstolen varit skyldig att följa och om tingsrätten hanterat målsägandenas enskilda anspråk och beslagen på ett formellt riktigt sätt. Domskälens förenlighet med bestämmelserna i 30 kap. 5 § första stycket 5 RB I 30 kap. 5 § första stycket RB finns bestämmelser om vad en brottmålsdom ska innehålla. Enligt bestämmelsens femte punkt ska i domen anges domskälen med uppgift om vad som är bevisat i målet. Med domskälen avses de skäl som bestämt utgången i målet såväl i bevisfrågan som i rättsfrågan. Rätten måste alltså redovisa hur den värderat den av parterna åberopade bevisningen och upplysa parterna om varför man ansett att en viss omständighet är styrkt eller inte. Hur rätten ska redovisa bevismaterialet i domen är en omdiskuterad fråga (se t.ex. SOU 2001:103, s. 279 och SOU 2008:106, s. 169 f.). Vad parter och vittnen har uppgett behöver enligt min mening normalt inte redovisas ordagrant då en alltför utförlig redogörelse för vad som kommit fram under bevisupptagningen riskerar att onödigt tynga domen. Inte heller behöver den skriftliga bevisningen normalt redovisas i detalj. Däremot måste domskälen självfallet vara utformade så att det är möjligt att förstå vad tingsrätten grundar sina slutsatser på. I domskälen bör rätten under alla förhållanden redovisa hur den bearbetat bevismaterialet. Detta innebär att det av domskälen ska framgå vilka bevis som enskilt eller tillsammans styrkt en viss ifrågasatt händelse. Rätten ska alltså förklara om den grundar en viss slutsats på ett vittnesuttalande eller varför ett vittnes utsaga inte kan ligga till grund för en viss slutsats. Har domstolen byggt ett ställningstagande på ett uttalande av ett vittne, bör detta påpekas i domskälen och uttalandet i vissa fall rent av återges ordagrant. Vid motstridande vittnesmål är det nödvändigt att redovisa skälen för att rätten tillerkänt ett av vittnesmålen högre bevisvärde än ett annat (se , Rättegång, Femte häftet, 8 uppl., s. 273 f. med där gjorda hänvisningar). Att domskälen redovisas noggrant är viktigt ur bl.a. rättssäkerhetssynpunkt och för förtroendet för rättskipningen. Att domstolarna ska motivera sina avgöranden följer också av krav på en rättvis rättegång (se SOU 2001:103, s. 275 f. med där gjorda hänvisningar till praxis). Det finns en rad avgöranden i vilka har funnit att avsaknad av domskäl eller otillräckliga domskäl har medfört att den enskildes rätt till en rättvis rättegång inte respekterats (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 4 uppl. 2012, s. 297). Hur utförlig en domsmotivering bör vara beror naturligtvis på omständigheterna i det enskilda målet (jfr 30 kap. 6 § RB angående möjligheten att i vissa fall utfärda en dom i förenklad form). 2 013 /1 4:J O1 särskilt viktigt att rätten utförligt redovisar sin bevisvärdering i brottmål när åtalet ogillats eller den tilltalade fällts mot sitt nekande (se JO 1999/2000 s. 55). Det möjliggör exempelvis för parterna och andra att kontrollera hur domstolen resonerat samt underlättar för domaren att själv kontrollera riktigheten av sina tankegångar. En utförlig motivering är särskilt betydelsefull på grund av möjligheten att överklaga domen eftersom en sådan motivering underlättar för den förlorande parten att bedöma om det lönar sig att överklaga och för den högre instansen att bedöma domens riktighet. Alltför knapphändigt redovisade domskäl omöjliggör för den som vill överklaga domen att fullgöra sin i 51 kap. 4 § första stycket 3 RB föreskrivna skyldighet att i överklagandeskriften ange grunderna för överklagandet och i vilket avseende tingsrättens domskäl enligt klagandens mening är oriktiga (se Fitger m.fl., , , Zeteo, kommentaren till 30 kap. 5 § med hänvisning till 17 kap. 7 § för ett utförligare resonemang i denna fråga). Tingsrättens domskäl i mål B 504-10 Jag instämmer i hovrättens kritik av tingsrättens dom. Det är anmärkningsvärt att det i domen inte finns någon beskrivning av vad som påstås ha inträffat utöver det som framgår av åklagarens gärningsbeskrivning. Domskälen är påfallande knapphändiga och som hovrätten redovisat delvis svårbegripliga. Enligt min mening uppfyller domskälen inte kraven i 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. Tingsrättens domskäl i mål B 2047-11 När det gäller åtalet för misshandel av skriver tingsrätten att har gjort ett trovärdigt intryck och att hennes berättelser vinner stöd av vad hon efter händelsen berättat för vittnena i målet och de iakttagelser de gjort av hennes skador. Mot denna bakgrund finner tingsrätten att det är utrett att . har gjort sig skyldig till den åtalade gärningen. Enligt min mening borde tingsrätten ha redovisat vad vittnena uppgett att berättat för dem och om sina iakttagelser av skador. Utan en redovisning av detta går det inte att bedöma om domslutet är riktigt. Domskälen är därför enligt min mening så bristfälliga att de inte uppfyller kraven i 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. När det gäller åtalet för överträdelse av besöksförbud har tingsrätten skrivit att . med hänsyn till innehållet i sms:en och vad i målet i övrigt framkommit om bakgrunden till dem inte kan undgå ansvar. Enligt min mening borde tingsrätten ha redovisat innehållet i meddelandena och vad som kommit fram i övrigt. Dessutom borde tingsrätten ha redovisat den utredning som förebringats om det samtal som avsågs med åtalet. Bristerna i redovisningen gör att det inte går att bedöma om domslutet är riktigt. Domskälen är så bristfälliga att de inte uppfyller kraven i 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. När det gäller åtalet för misshandel av . har tingsrätten redovisat och versioner av händelseförloppet. Därefter skriver tingsrätten att vad . invänt inte vinner stöd av utredningen i övrigt, varför tingsrätten genom vad . berättat finner styrkt att . gjort 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 sig skyldig till den åtalade gärningen. Genom att tingsrätten inte redovisar vad det är för utredning som inte stöder version är domskälen bristfälliga, och det går inte att bedöma om domslutet är riktigt. Domskälen är därför utformade på ett sätt som strider mot 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. Tingsrättens domskäl i mål B 3358-11 När det gäller åtalet för stöld i en butik och ur en bil hade fyra tilltalade erkänt gärningen, två hade erkänt medhjälp till stöld och en hade förnekat gärningen. I domskälen ger tingsrätten först en kort sammanfattning av vad som står klart och avslutar den med att konstatera att de tilltalades uppgifter visar att de deltagit i tillgreppen på ett sådant sätt att samtliga måste bedömas som gärningsmän. Ett minimikrav på domskäl i ett fall av detta slag är att tingsrätten redovisar varför de som bara erkänt medhjälp ska dömas som gärningsmän och – ännu viktigare – varför den som nekat ska dömas till ansvar. Domskälen är så bristfälliga att de inte uppfyller kraven i 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. Det ena åtalet för inbrottsstöld avsåg tillgrepp av smycken, matsilver och kopparföremål. Två av de tilltalade förnekade att de tillgripit annat än smycken. Tingsrätten skriver i sina domskäl att den genom vad Bo S. berättat och vad som i övrigt framkommit finner att gods i angiven omfattning tillgripits. För att domskälen skulle ha varit begripliga borde de ha innehållit en redovisning av vad Bo S. berättat och av vad som i övrigt framkommit. Domskälen är alltså utformade på ett sätt som strider mot 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. I anslutning till åtalet för inbrottsstöld prövade tingsrätten även enskilda anspråk. Tingsrätten skriver i sina domskäl: Genom av Bo S. lämnade uppgifter finner tingsrätten att även det särskilda yrkandet mot Mihäitä P. ska bifallas. Vad invänt är inte motbevisat varför det särskilda yrkandet i den delen ska ogillas. Det framgår varken vilka uppgifter Bo S. lämnade eller vad . invände, varför domskälen även i denna del strider mot 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. Det andra åtalet för inbrottsstöld avsåg bl.a. kontanter. I anslutning till åtalet prövade tingsrätten enskilda anspråk avseende beslagtagna kontanter som hade bestritts av ., . och . I domskälen skriver tingsrätten att genom målsägandens uppgifter ska hennes yrkanden mot . och . bifallas medan yrkandet mot inte kan vinna bifall. Uppenbarligen är domskälen även i denna del utformade på ett sätt som strider mot 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. I anslutning till samma åtal prövades också ett skadeståndsyrkande om som målsäganden riktade mot de fyra tilltalade solidariskt. De tilltalade medgav enligt vad som antecknades i domen att utge ersättning för självrisk och kostnader men bestred skadeståndsskyldighet i övrigt. I domskälen skriver tingsrätten att mot de tilltalades bestridande och med hänsyn till bedömningen ovan av de särskilda yrkandena har målsäganden inte visat sig berättigad till högre ersättning än vad som medgivits eller . 2 013 /1 4:J O1 domskäl gör det inte möjligt att ta ställning till om domslutet är riktigt och är inte i överensstämmelse med reglerna i 30 kap. 5 § första stycket 5 RB. Hanteringen av de enskilda anspråken i mål B 3358-11 Av 22 kap. 1 § RB framgår att talan mot den misstänkte eller någon annan om enskilda anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet. I de fall då målsäganden har ett enskilt anspråk på grund av ett brott har åklagaren, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte är uppenbart obefogat, en lagstadgad skyldighet enligt 22 kap. 2 § RB att föra målsägandens talan om han eller hon begär det. En talan om enskilt anspråk kan föras i form av en fastställelsetalan eller en fullgörelsetalan. Bestämmelserna härom finns i 13 kap. RB. En fullgörelsetalan karaktäriseras av att käranden yrkar att domstolen förpliktar svaranden att fullgöra en prestation (1 §), t.ex. att visst i beslag taget gods ska utlämnas till målsäganden. En sådan talan har den fördelen att den resulterar i en exekutionstitel, som t.ex. kan användas om egendom som finns i beslag hos polisen av misstag skulle utges till den tilltalade. Vid fastställelsetalan (2 §) yrkar målsäganden inte ett verkställbart avgörande utan att domstolen ska göra vad som skulle kunna betecknas som ett principuttalande om ett visst rättsförhållande, t.ex. att målsäganden ska förklaras äga bättre rätt än den tilltalade till viss i beslag tagen egendom. En sådan talan resulterar alltså inte i en exekutionstitel, utan måste i händelse av bristande fullgörelse följas av en fullgörelsetalan (se Fitger m.fl., , , Zeteo, kommentaren till 13 kap. 2 §). Det finns därför goda skäl att anta att en målsägande som i ett brottmål framställer ett yrkande avseende rätten till viss egendom avser att föra en fullgörelse- och inte en fastställelsetalan. I det aktuella målet var de enskilda anspråken formulerade på ett sådant sätt att det framstod som om målsägandena ville föra såväl fastställelsesom fullgörelsetalan beträffande det i beslag tagna godset. I domen har dock enbart yrkandena om bättre rätt prövats och inte målsägandenas begäran om att godset även ska utlämnas till dem, vilket naturligtvis också borde ha prövats. Jag vill i övrigt tillägga att för det fall ett yrkande om bättre rätt till viss egendom inte bifalls bör det, enligt min mening, i domen formuleras på så sätt att yrkandet ogillas och inte på det sätt som skett i den nu aktuella domen. Fråga om beslagens bestånd i mål B 3358-11 I 27 kap. RB finns bestämmelser om vissa straffprocessuella tvångsmedel, däribland beslag. Enligt 27 kap. 1 § RB kan ett föremål tas i beslag bl.a. om det skäligen kan antas vara någon avhänt genom brott. Sådana beslag brukar benämnas återställandebeslag, eftersom syftet med beslaget är att säkerställa att föremålet kan återställas till ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen. Om det inte längre föreligger skäl för ett beslag, ska det enligt 27 kap. 8 § första stycket RB hävas. Av bestämmelsens femte stycke följer att rätten, när målet avgörs, ska pröva om ett beslag fortfarande ska bestå. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Om domstolen bifaller åtalet och beslutar att den beslagtagna egendomen ska utlämnas till målsäganden, ska återställandebeslaget bestå, dock längst till dess att domen får laga kraft. Ogillas målsägandens talan om utfående av egendomen och är det fråga om ett rent återställandebeslag, ska beslaget hävas oberoende av utgången i ansvarsdelen (se bl.a. JO 1978/79 s. 28 och JO 2001/02 s. 40). I den aktuella domen har tingsrätten över huvud taget inte tagit ställning till beslagens bestånd. Som jag redovisat i det föregående är det centralt i en rättsstat att en domstol är skyldig att motivera sina domar. har i de tre granskade domarna dömt personer som förnekat brott till ansvar utan att i domskälen ordentligt förklara varför. I en av domarna har han också tagit ställning till enskilda anspråk utan att på ett begripligt sätt förklara utgången. Jag ser allvarligt på försummelser. De avser själva kärnan i domargärningen, och allvarliga brister av det här slaget riskerar att påverka förtroendet för domstolsarbetet negativt. De angivna bristerna och de övriga brister som jag redovisat innebär enligt min mening att har åsidosatt sina skyldigheter i anställningen som rådman. Jag har inhämtat att lämnade anställningen med pension. Jag avslutar ärendet med att rikta allvarlig kritik mot för de brister som jag redovisat i det föregående. Kritik mot tre domare vid för underlåtenhet att ange skälen till ett förordnande om återbetalningsskyldighet för rättegångskostnader till staten (Dnr 2836-2012) Beslutet i korthet: Den som döms för ett brott ska enligt lagen betala tillbaka bl.a. försvararkostnader till staten. Hur mycket som ska betalas beror i första hand på den tilltalades ekonomi. Vid en huvudförhandling inför uppgav den tilltalade att han saknade inkomst och förmögenhet. Hovrätten beslutade trots det om full återbetalningsskyldighet. Juristdomarna i hovrätten får kritik för att de inte angett några skäl för hovrättens ställningstagande. G.S. framförde i en anmälan till JO klagomål mot bl.a. . Han uppgav att han i ett brottmål förpliktats att till staten återbetala kostnader för försvarare och särskild företrädare för barn trots att han sagt vid huvudförhandlingen i hovrätten att han inte hade någon inkomst. Domstolen hade inte heller angett några skäl till att den inte beaktat det han uppgett angående sina inkomstförhållanden. 2 013 /1 4:J O1 Handlingar i hovrättens mål B 5663-11 och tingsrätts mål B 17082-10 begärdes in och granskades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. Vid tingsrättens huvudförhandling uppgav G.S. att han hade viss inkomst. Tingsrätten skrev i domen att G.S. hade ekonomisk förmåga att ersätta kostnaderna för sitt försvar och för den särskilda företrädaren samt beslutade att han skulle återbetala dessa kostnader till staten. När hovrätten höll huvudförhandling uppgav G.S. att han numera inte hade några inkomster och att han hade förbrukat det kapital han tidigare haft. Hovrätten beslutade att G.S. till staten skulle återbetala kostnaderna för försvararen och den särskilda företrädaren. Några skäl till beslutet angavs inte. I hovrättens avgörande deltog hovrättsråden och samt tf. hovrättsassessorn . Dessutom deltog två nämndemän. Muntliga upplysningar inhämtades från referenten i hovrättens mål, tf. hovrättsassessorn . Anmälan remitterades därefter till hovrätten som bereddes tillfälle att lämna kompletterande upplysningar om anledningen till att hovrätten inte angett de skäl som beslutet om återbetalningsskyldighet avseende rättegångskostnader grundades på, samt redovisa sin bedömning av det som kommit fram. Hovrätten, genom presidenten , hänvisade i sitt remissvar till ett bilagt yttrande från hovrättslagmannen , jämte ett underyttrande från hovrättsråden och samt tf. hovrättsassessorn . , och upplyste följande. Vid överläggning till dom togs frågan om återbetalningsskyldigheten upp och vi var ense om att de uppgifter som G.S. i hovrätten lämnade om sina ekonomiska omständigheter inte gav anledning att frångå huvudregeln i 31 kap. 1 § första stycket om att en tilltalad som döms för brottet ska ersätta staten för kostnader i målet. Ett domskoncept avfattades av referenten och cirkulerade därefter på sedvanligt sätt mellan juristledamöterna. Vi kan inte erinra oss att vi förde några särskilda diskussioner om huruvida motiveringen till vårt ställningstagande i fråga om återbetalningsskyldigheten skulle framgå av domen eller inte. Vi kan i efterhand konstatera att skälen till vårt beslut i denna del borde ha angetts i domen och att det beror på ett förbiseende att så inte skedde. Jag kan för egen del inte bidra med några ytterligare upplysningar utöver vad som anförs i det yttrandet. Jag gör inte heller någon annan bedömning av det som kommit fram än vad ledamöterna har gjort; det är uppenbart, inte minst i ljuset av vad G.S. uppgav vid huvudförhandlingen i hovrätten om sina ändrade inkomst- och förmögenhetsförhållanden, att hovrätten borde ha angett skälen till varför han skulle betala tillbaka rättegångskostnaderna i hovrätten. Vidare saknar jag anledning att dra någon annan slutsats än att det rör sig om ett rent förbiseende. När jag tagit upp frågan under hand på avdelningen har mina medarbetare undantagslöst förklarat att de, när någon åläggs återbetalningsskyldighet för rättegångskostnader, re- 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 gelmässigt också anger skälen för beslutet. Några ytterligare särskilda åtgärder med anledning av det nu aktuella ärendet har jag därför inte ansett påkallade. G.S. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Den som döms för ett brott ska enligt 31 kap. 1 § , RB, ersätta staten för vad som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. Detta gäller även för kostnader som enligt rättens beslut har betalats av allmänna medel för särskild företrädare för barn (se 8 § [lagen 1988:609] om målsägandebiträde och 12 § lagen [1999:997] om särskild företrädare för barn). Den dömde är dock som huvudregel inte skyldig att betala mera av kostnaderna än vad han eller hon skulle ha fått betala i rättshjälpsavgift vid rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Återbetalningsskyldigheten enligt rättshjälpslagen bestäms av regler i 23 § samma lag. Den baseras på den enskildes ekonomiska underlag som i regel motsvarar årsinkomsten med avdrag för underhållsskyldighet. Exempelvis framgår av bestämmelsen att den vars ekonomiska underlag inte överstiger ska betala av kostnaderna. Vad den tilltalade ska betala får vidare enligt 31 kap. 1 § RB jämkas eller efterges om det finns skäl till det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans eller hennes personliga och ekonomiska förhållanden. Av 31 kap. 9 § RB framgår att rätten självmant ska ta ställning till om den tilltalade ska betala tillbaka kostnaderna för försvarare m.m. till staten. Ut- gångspunkten är att det är den tilltalades ekonomiska situation vid huvudförhandlingen som ska ligga till grund för bedömningen. Det är rättens uppgift att se till att det finns tillräckligt underlag för att kunna ta ställning till frågan om återbetalningsskyldighet. Domstolens beslut om återbetalningsskyldighet för den som döms i ett brottmål ska grunda sig på en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Utgången är alltså inte given och torde inte heller framstå som självklar för den enskilde som berörs av beslutet. Ett beslut om återbetalningsskyldighet enligt 31 kap. 1 § RB är med lagens terminologi ett beslut som inte är slutligt. Enligt 30 kap. 11 § RB ska rätten ange skälen för ett sådant beslut i den utsträckning det behövs. G.S. uppgav vid huvudförhandlingen i hovrätten att han inte längre hade några inkomster eller någon förmögenhet. Om hovrätten hade utgått från den uppgiften, skulle G.S. inte ha ålagts att betala tillbaka alla kostnader för försvararen och den särskilda företrädaren. G.S. hade naturligtvis intresse av att få veta varför hovrätten trots detta beslutade om full återbetalningsskyldighet. Det innebär att hovrätten enligt 30 kap. 11 § RB var skyldig att ange skälen för sitt beslut. , och har hänvisat till att det rört sig om ett rent förbiseende från deras sida att någon motivering till beslutet om återbetalningsskyldighet inte angavs. Jag har ingen anledning att ifrågasätta att så var fallet även om jag har svårt att förstå att inte någon av de tre domarna upptäckte att skälen för beslutet om återbetalningsskyldighet saknades. 2 013 /1 4:J O1 , och förtjänar alltså kritik för att de inte i domskälen förklarat hovrättens ställningstagande om återbetalningsskyldighet. Det G.S. i övrigt framfört i sin anmälan ger inte anledning till någon ytterligare åtgärd eller något uttalande från min sida. Kritik mot en rådman vid för att i en brottmålsdom ha utformat ett beslut om omhändertagande med stöd av 28 kap. 6 b § felaktigt och för att underrättelse om domen inte expedierades till den vårdgivare som angavs i behandlingsplanen (Dnr 3281-2012) Beslutet i korthet: En rådman utformade ett beslut om omhändertagande med stöd av 28 kap. 6 b § på så sätt att den dömde skulle vara omhändertagen till dess han hade överförts till en viss frivårdsmyndighet i stället för, rätteligen, till vårdgivaren. Någon underrättelse om domen skickades heller aldrig till vårdgivaren. För dessa brister får rådmannen kritik. I en anmälan till JO framförde M.J. klagomål mot Kriminalvården och uppgav att han hade suttit olagligen frihetsberövad i nästan (JO:s dnr 277-2012). Handlingar begärdes in från och muntliga upplysningar inhämtades från Kriminalvården. I samband med granskningen av de inlånade handlingarna framkom att domslutet i tingsrättens dom (mål B 8228-11) under rubriken m.m. hade utformats på följande sätt: 1. ska omhändertas med stöd av 28 kap. 6 b § till dess han överförts till Frivården . Omhändertagandet får inte pågå längre än . Vidare framgick att underrättelse om domen inte hade skickats till berörd vårdgivare i enlighet med 14 § förordningen (1990:893) om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m. Det framstod också som oklart i vilket skede av tingsrättens handläggning som rätten hade meddelat beslutet om att häva häktningsbeslutet och att M.J. i stället skulle omhändertas med stöd av 28 kap. 6 b § . Med anledning av dessa omständigheter beslutade jag att ta upp tingsrättens handläggning av målet i ovanstående avseenden till utredning i ett särskilt ärende. M.J:s klagomål mot Kriminalvården handläggs i JO:s ärende dnr 277- 2012. 2 0 1 3 / 1 4 : J O 1 Ärendet remitterades till för upplysningar och yttrande i de frågor som redogjorts för ovan. Tingsrätten (lagmannen ) inkom med ett yttrande jämte upplysningar från chefsrådmannen (här utelämnade) och rådmannen . Av upplysningar framgick följande. Upplysningar angående utformningen av domslutet i dom i mål B 8228-11 m.m. Huvudförhandling i målet hölls den 23–. En kontraktsvårdsutredning hade gjorts och det fanns ett förslag att påföljden skulle bestämmas till skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan (kontraktsvård). Det saknades emellertid en ansvarsförbindelse för vårdkostnaden. Enligt den frivårdsinspektör som var närvarande var en sådan på gång och skulle beslutas . Beslut togs om att fortsätta förhandlingen . Fortsatt huvudförhandling hölls . Det fanns nu en ansvarsförbindelse för vårdkostnaden. Frivårdsinspektören redogjorde för vad den föreslagna kontraktsvården innebar och för sina kontakter med familjehemmet. Hon uppgav även att avsikten var att om den tilltalade dömdes till kontraktsvård, och beslut meddelades att han i stället för att vara häktad skulle omhändertas med stöd av 28 kap. 6 b § , så skulle hon skjutsa honom till familjehemmet.