bet · H001FöU8 · 2013-04-09 00:00:00 — Motionären anser att den nuvarande ordningen är otillfredsställande ur yttrande- och tryckfrihetssynpunkt då den innebär att tillgång till samhällsviktig information är beroende av enskilda polisers bedömningar och arbetsbelastning respektive mediernas möjlighet att köpa händelseinformationen. Rakelsystemet är enligt gällande lag och förordning begränsat till ett antal olika myndigheter och organisationer med stöd av att de bedriver verksamhet som rör allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Den kryptering som används i systemet (TEA2) är en för EU-länderna gemensam kryptering som används för ländernas s.k. public safety-organisationer och som enligt licensvillkoren enbart får användas av denna typ av organisation. Krypteringen är en säkerhetsfunktion för att obehöriga inte ska kunna nyttja eller skada systemet. Respektive användarorganisation är avskild i systemet, och grundprincipen är att organisationerna själva bestämmer över sin trafik på samma sätt som om de hade ett eget system. Användarna äger informationen, och det är krypteringen som är den tekniska funktion som möjliggör att informationen enbart är tillgänglig för den organisation som har tilldelats behörighet. Utskottet behandlade i betänkande 2010/11:FöU2 ett yrkande om att ge massmedierna åtkomst till informationsflödet i radiokommunikationssystemet . Utskottet framhöll då sin övertygelse om att Rakelsystemet skulle vara betydligt mer sårbart för olika typer av attacker om den kryptering som används i systemet avlägsnades. Utskottet hänvisade vidare till att tjänsten Händelseinformation, som erbjuds av SOS Alarm och som riktar sig till bl.a. medier, ger möjlighet att mot en ersättning få information om händelser där räddningstjänsten är inblandad på ett annat sätt än genom att avlyssna den direkta radiokommunikationen. Informationen rör vad som hänt och var och när det skett men är filtrerad ur sekretessynpunkt. Utskottet fann därmed att den information som efterfrågades i motionen fanns att tillgå och avstyrkte motionen. På uppdrag av regeringen har SOS Alarm, i samverkan med MSB, tagit fram en ny tjänst för information vid olyckor och kriser, 113 13. Tjänsten syftar till att både ge och få information och underlätta kommunikation mellan allmänhet och berörda aktörer. SOS Alarm, som bemannar tjänsten, verifierar vad som hänt och förmedlar information till berörda samhällsfunktioner och inringare. Den nya tjänsten inrättades över hela landet . beslutade regeringen om en översyn av samhällets alarmeringstjänst (Fö 2011:04) i syfte att säkerställa att den fungerar på ett effektivt, säkert och ändamålsenligt sätt. En särskild utredare har fått i uppdrag att kartlägga nuvarande alarmeringstjänst och anknytande tjänster, däribland varnings- och informationstjänster. I uppdraget ingår att pröva nuvarande organisationsform, avtalsformer och ägarförhållanden och föreslå hur alarmeringstjänsten i samhället ska vara organiserad. Utredaren ska ta ställning till hur det offentliga åtagandet bör avgränsas och utformas samt hur verksamheten bör organiseras och finansieras. Uppdraget ska redovisas . Utskottet anser att den lanserade informationstjänsten 113 13, som ska förmedla information till allmänheten vid allvarliga olyckor och kriser, åtminstone delvis tillgodoser de krav som framförs i motionen. Utskottet konstaterar vidare att en särskild utredare har fått i uppdrag att göra en översyn av samhällets alarmeringstjänst och anknytande tjänster och menar att beredningen av denna fråga inte bör föregripas. Därmed bör motionen avslås. Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om ledning av räddningstjänstinsats i ett grannland. I motion 2011/12:Fö235 av (M) yrkande 1 anförs att en översyn bör göras av möjligheterna att låta ett finskt befäl leda en räddningstjänstinsats i . Enligt motionären finns det fortfarande en lång rad omotiverade gränshinder kvar i både och , t.ex. vad gäller möjligheten att vid behov använda sig av respektive lands räddningstjänst på andra sidan gränsen. måste en räddningsinsats i ledas av ett svenskt befäl. För flera kommuner i gränsområdet är det mer rationellt och tryggare för medborgarna att skapa avtal där den räddningstjänst som befinner sig närmast en ort också har det huvudsakliga ansvaret för en insats, oavsett på vilken sida av gränsen orten ligger. I samma motions yrkande 2 anförs att bör överväga att inleda samtal med den om att tillåta svenska befäl att leda en räddningstjänstinsats i . Utskottet har tidigare behandlat frågan om ledning av räddningstjänstinsats i ett grannland vid ett flertal tillfällen, senast i betänkande 2010/11:FöU2. Utskottet ansåg då, i likhet med motionären, att ett ökat nordiskt samarbete är värdefullt och fann att delar av motionen är tillgodosedda varför motionsyrkandena avstyrktes. I betänkandet anfördes bl.a. att det förekommer ett omfattande regionalt och framför allt lokalt samarbete mellan gränskommuner inom ramen för det nordiska räddningstjänstavtalet Nordred. Avtalet ger en kommun möjlighet att begära hjälp från grannlandet, vilket också görs regelbundet i vissa områden, bl.a. i just gränstrakterna mellan och . En finsk räddningsstyrka under egen arbetsledning måste då ytterst ledas av en svensk räddningsledare. Detta kan dock göras på distans, t.ex. genom att räddningsledaren kommunicerar med räddningsstyrkan via radio. Samma metodik används för övrigt även vid insatser inom . Vad gäller frågan om befäl framhöll utskottet i samband med den tidigare behandlingen av frågan att man inte bör blanda ihop arbetsledarbegreppet med räddningsledarbegreppet. En räddningsledare har en särskild status i lagstiftningen då det knyts vissa starka maktbefogenheter till rollen. Räddningsledaren kan t.ex. besluta om ingrepp i annans rätt och ta ut personer med tjänsteplikt till räddningsinsatsen. Räddningsledaren beslutar också när insatsen är avslutad, dvs. när samhällets skyldighet att utföra en räddningsinsats anses som avklarad. Av bl.a. dessa skäl ställs det vissa särskilda behörighetskrav på den som ska vara räddningsledare. Utskottet konstaterar att det redan inom ramen för rådande räddningstjänstavtal med de nordiska grannländerna är möjligt att i förväg systematisera den gränsöverskridande samverkan. Därmed föreligger inga legala hinder som behöver medföra en tidsfördröjning eller hindra en effektiv samverkan vid en räddningstjänstinsats i ett grannland. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att ett ökat nordiskt samarbete är värdefullt och att delar av motionen är tillgodosedda genom nuvarande ordning. Utskottet ser också positivt på att regeringen i budgetpropositionen aviserar att frågor om att utveckla det nordiska räddningstjänstsamarbetet fortsatt kommer att behandlas under det svenska ordförandeskapet i Hagasamarbetet . Mot denna bakgrund ser utskottet inga skäl att föreslå någon åtgärd från med anledning av motionen, som därför bör avstyrkas. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om ansvaret för räddningstjänst på . I motion 2011/12:Fö216 av (KD) anförs att räddningsinsatserna på sjön bör likställas med räddningstjänsten för sjöarna . , som är fjärde största sjö, har mycket trafik och anses svårnavigerad. Eftersom inte ingår i den statliga bevakas inte larmanrop på den vedertagna sjöräddningskanalen VHF 16. I stället vilar ansvaret för räddningsinsatser på flera olika kommuner, länsstyrelser, larmcentraler och polisdistrikt och det är inte ovanligt att larm från tillbud försenas eftersom det inte finns någon gemensam räddningscentral. Motionären hänvisar till att det finns exempel på dödsolyckor där den bristande larmfunktionen försenat räddningsinsatsen och menar att måste ingå i den statliga . är enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor en del av den statliga räddningstjänsten. ansvarar i enlighet med bestämmelserna i lagen för efterforskning och räddning när någon hamnat i sjönöd inom Sveriges sjöterritorium eller i , och . För räddningstjänst i vattendrag, kanaler, hamnar och andra insjöar ansvarar kommunerna. Statliga sjöräddningsinsatser leds från sjöräddningscentral (JRCC), som passar den internationella anrops- och nödkanalen för sjöfart, VHF 16. Frågan om huruvida räddningsinsatserna på sjön bör likställas med räddningstjänst för sjöarna har tidigare behandlats av utskottet, senast i betänkande 2006/07:FöU4. Utskottet förordade då, i enlighet med regeringens tidigare ställningstagande i frågan (prop. 2002/03:119), att ansvariga myndigheter fortsätter att utveckla sin operativa förmåga för en förbättrad samordning och samverkan vid räddningsinsatser på sjön . Motionens förslag om en ändrad ansvarsfördelning avstyrktes. inleddes en dialog mellan Hjälmargruppen, som består av myndigheter och organisationer med ansvar för räddningstjänst på , och berörda statliga myndigheter (bl.a. Transportstyrelsen, och ) för att gemensamt undersöka olika möjligheter att förbättra säkerheten på . Inom ramen för arbetet har MSB konstaterat att både Rakeltäckningen och mobiltäckningen är fullgod på , och parterna har i dialogen enats om att den snabbaste positioneringen av nödställda och utalarmeringen av räddningsresurser sker genom larmning via 112. En samverkansövning genomfördes av Hjälmargruppen i syfte att stärka förmågan att hantera en olycka på sjön. Enligt övningsansvariga bedöms täckningen vad gäller larmanrop och kommunikation på fungera tillfredsställande . Utvärderingen visar dock att mer effektiva samverkans- och ledningsformer behöver utarbetas. Transportstyrelsen presenterade Strategi säkrare båtliv 2020. Bakgrunden är ett uppdrag från regeringen att ta fram en strategi för att nå målet att fortlöpande minska antalet omkomna och halvera antalet allvarligt skadade inom fritidsbåttrafiken till 2020. I strategiarbetet, som leds av , kommer bl.a. metoder och rutiner för räddningsinsatser i samband med olyckor att analyseras och utvärderas. I strategin identifieras också insatser som berörda myndigheter och organisationer kan inleda omgående, såsom att säkerställa täckning via mobil, VHF eller andra system samt att i olycksrelaterat utredningsarbete lägga särskild vikt vid insjöolyckor för att kunna sätta in rätt åtgärder där. Utskottet konstaterar att berörda statliga, regionala och kommunala myndigheter har tagit initiativ för att åstadkomma en bättre sjösäkerhet på och att man funnit att den rådande ordningen vad gäller larmning och utalarmering av räddningsresurser är tillfredsställande. Utskottet förordar, liksom tidigare, att ansvariga myndigheter fortsätter att utveckla sin förmåga till samordning och samverkan vid räddningsinsatser på sjön och ser inga skäl att föreslå någon ändring av ansvarsfördelningen mellan statlig och . Motionen bör därmed avstyrkas. Rekvirering av flygande släckresurser Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om rekvirering av flygande släckresurser. Enligt motion 2011/12:Fö234 av och (C) bör flygande släckmaterial rekvireras och koordineras på motsvarande sätt som annat tungt släckmaterial, dvs. inom ramen för den nationella . sker ett stort antal skogs- och industribränder med omfattande ekonomiska och miljömässiga konsekvenser. Historiskt har Försvarsmaktens tunga helikoptrar utgjort en tillgänglig resurs för landets räddningstjänster, men de står inte längre till förfogande. I stället hänvisas till privata aktörer. Aktuella fall har dock visat att de sällan har helikoptrar med tillräcklig kapacitet, och lösningen har då blivit att söka internationellt samarbete. Problem uppstår då ansvarig räddningstjänst- eller insatsledare saknar information om på vilka grunder och av vem resursen flygande släckresurser kan rekvireras inom ramen för lagen om skydd mot olyckor. Eftersom snabb tillgång till flygande släckresurser med tillräcklig kapacitet kan begränsa konsekvenserna av omfattande bränder menar motionärerna att det är allvarligt att det råder oklarhet om vem som har rätt att rekvirera resurserna. Enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor är en kommun ansvarig för räddningstjänst inom kommunens gränser, såvida det inte rör sig om statlig räddningstjänst. Vad gäller möjligheten att begära stöd i samband med en räddningstjänstinsats anges att en statlig myndighet eller en kommun är skyldig att delta i en räddningsinsats på anmodan av en räddningsledare förutsatt att myndigheten eller kommunen har lämpliga resurser och att det inte allvarligt hindrar dess ordinarie verksamhet. Av förarbetena framgår att statliga myndigheter inte får begära ersättning för deltagande i . Försvarsmakten ska, enligt sin instruktion (2007:1266), med befintlig förmåga och resurser kunna lämna stöd till civil verksamhet. En förutsättning för sådant stöd är, enligt gällande försvarsbeslut, att det normalt ska kunna inordnas i Försvarsmaktens ordinarie verksamhet och vare sig får bli dimensionerande eller utgöra ett hinder för den ordinarie verksamheten. MSB tillhandahåller vissa förstärkningsresurser för skogsbrand i materieldepåer runt om i landet. För rekvirering av utrustningen kontaktas MSB:s tjänsteman i beredskap, direkt eller via SOS Alarm. Om en räddningsledare bedömer att det behövs helikopterunderstöd rekvireras resursen från Försvarsmakten eller från en civil aktör. I första hand har Försvarsmaktens helikoptrar efterfrågats, bl.a. med hänvisning till att de har större kapacitet. De statliga resurserna är som framgått också kostnadsfria för kommunerna, och den statliga konstaterade i sitt betänkande (SOU 2008:129) att det förekom ett överutnyttjande av avgiftsfria och ofta överdimensionerade statliga helikopterresurser för bekämpning av skogsbränder och ett underutnyttjande av kommersiella resurser. Till följd av en pågående omsättning av Försvarsmaktens helikopterpark och internationella insatser har Försvarsmaktens tillgång till helikoptrar för nationellt bruk varit begränsad. En del kommuner och länsstyrelser har tecknat avtal med kommersiella operatörer, medan andra kontaktar dessa ad hoc om statliga resurser inte finns att tillgå. MSB tillhandahåller en sammanställning över privata helikoptrar som kan nyttjas vid skogsbrandsbekämpning (cirka 50 helikoptrar). Om de nationella resurserna inte räcker till kan internationellt stöd begäras, t.ex. inom ramen för det nordiska räddningstjänstavtalet Nordred eller genom EU:s civilskyddsmekanism. På uppdrag av regeringen lämnade MSB ett förslag till en strategi för systemet med förstärkningsresurser. Mot bakgrund av förslaget har regeringen uttryckt att en strategi för nyttjande av förstärkningsresurser bör ta sin utgångspunkt i ansvarsprincipen och att samverkan med andra aktörer är grundläggande. Förmågan att nyttja frivilligt engagemang och att ta emot internationellt stöd bör utvecklas, och för- och nackdelar med att staten håller egna resurser i stället för att köpa eller hyra dem på en privat marknad behöver övervägas (skr. 2009/10:124). I budgetpropositionen anger regeringen vad gäller förstärkningsresurser att förmågan att ta emot internationellt stöd behöver utvecklas och bli en integrerad del i samhällets förmåga att hantera allvarliga olyckor och krissituationer. I betänkandet möjligheter att ta emot internationellt stöd vid kriser eller allvarliga händelser i fredstid (SOU 2012:29) lämnas förslag på området som bereds inom . Regeringen betonar i propositionen ansvaret på lokal och regional nivå för att det finns tillräckliga resurser för att hantera olyckor och kriser, liksom vikten av samverkan, inklusive privat-offentlig samverkan. Regeringen framhåller också avsikten att bidra till ett närmare nordiskt räddningstjänstsamarbete, som kan leda till ett effektivare resursutnyttjande. Vad gäller civil och militär samverkan menar regeringen att ett effektivare resursutnyttjande av Försvarsmaktens befintliga resurser bör åstadkommas, och att det i första hand bör ske genom att Försvarsmakten på ett tydligare sätt medverkar i systemet för krisberedskap. Utskottet delar motionärens uppfattning att det ska råda klarhet vad gäller tillgången till och rekvireringen av förstärkningsresurser. vill utskottet, liksom regeringen, betona dels att den lokala och regionala nivån i enlighet med lagen (2003:778) om skydd mot olyckor har ansvar för att det finns tillräckliga resurser för att hantera olyckor och kriser, dels hur viktigt det är med samverkan, inklusive privat-offentlig och gränsöverskridande sådan. Utskottet har fått veta att MSB på uppdrag av regeringen har kartlagt tillgängliga statliga förstärkningsresurser och upprättat en nationell resurslägesbild som kan användas vid dialog om resurser vid en händelse. MSB har vidare fått i uppdrag att i samverkan med länsstyrelserna, Försvarsmakten och andra berörda aktörer utarbeta en strategi för förstärkningsresurser. Uppdraget ska redovisas i samband med myndighetens årsredovisning 2014. Utskottet konstaterar också att förslag som syftar till att utveckla förmågan att ta emot internationella stödresurser bereds inom . Vad gäller tillgången till Försvarsmaktens resurser bedöms myndigheten med dagens helikopterberedskap i första hand kunna lösa sina egna uppgifter i insatsorganisationen. Anskaffning av ett nytt medeltungt helikoptersystem () pågår i enlighet med ett regeringsbeslut . I sammanhanget vill utskottet också fästa uppmärksamheten på de åtgärder som har vidtagits för att öka insynen i Försvarsmaktens möjligheter att lämna stöd till samhället i samband med olyckor och kriser, bl.a. med anledning av granskning på området (RiR 2011:15). Utskottet ser också positivt på inrättandet av regionala militära staber, som är avsett att bidra till att förbättra Försvarsmaktens samverkan med det övriga samhället. gäller att en räddningsledare som bedömer att han eller hon har behov av Försvarsmaktens medverkan i en räddningsinsats, t.ex. med helikopter för brandbekämpning, begär detta hos vakthavande befäl vid berörd militärregion. Utskottet konstaterar sammanfattningsvis att arbete pågår för att etablera tydliga riktlinjer och ett transparent system för nyttjande av förstärkningsresurser, inklusive Försvarsmaktens resurser, och anser inte att arbetet bör föregripas genom någon ytterligare åtgärd från sida. Motionen bör därför avstyrkas. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om regionalisering av räddningstjänsten. I motion 2012/13:Fö236 av (MP) föreslås en utredning om förutsättningarna för att regionalisera räddningstjänsten. Samhället i stort blir mer och mer regionalt styrt, och allt fler kommuner bildar räddningstjänstförbund med andra kommuner. Dessa är dock inte alltid varaktiga utan omorganiseras , vilket kostar skattepengar. Motionären pekar på de möjligheter till samordningsvinster, effektivare resursanvändning och en mer likvärdig räddningstjänst för medborgarna som en regionalisering av räddningstjänsten kunde medföra. Frågan om huruvida en regional räddningstjänst kan implementeras i krisberedskapen och krisledningen enligt lagen om extraordinära händelser föreslås också utredas vidare. I förarbetena till lagen (2003:778) om skydd mot olyckor betonas att principen om självstyrelse innebär att varje enskild kommun själv ska välja organisation och medel för att uppfylla lagstiftningens mål för räddningstjänsten. I lagen anges att kommunerna ska ta till vara möjligheterna att utnyttja varandras resurser för förebyggande verksamhet och räddningstjänst. Kommunerna får emellertid själva bestämma formerna för ett sådant samarbete. Genom länsstyrelsernas tillsyn över kommunernas verksamhet inom räddningstjänstområdet görs en bedömning av om kommunerna lever upp till målsättningen att tillförsäkra allmänheten en tillfredsställande och likvärdig säkerhet i fråga om skydd mot olyckor. Mellankommunal samverkan inom räddningstjänst sker i flera former. var 140 kommuner organiserade i totalt 35 räddningstjänstförbund med varierande antal medlemmar, medan 150 kommuner bedrev räddningstjänst antingen i egen regi eller inom ramen för en gemensam nämnd eller räddningstjänstavtal med andra kommuner. Samverkan inom ramen för ett kommunalförbund är avsett att vara en robust form för samarbete över . Forum för samverkan på regional nivå finns också i de råd för skydd mot olyckor och krisberedskap som länsstyrelserna i egenskap av geografiskt områdesansvariga myndigheter är ålagda att ha. Inom ramen för arbete diskuterades möjligheterna till friare uppgiftsväxling mellan kommun och landsting/region för ökad bärkraft och effektivitetsfördelar, och den kommunala räddningstjänsten nämndes som ett tänkbart område för huvudmannaskifte (SOU 2007:11, SOU 2007:13). Regeringens inställning till utredningens förslag har varit att regionreformen ska växa fram på initiativ av den kommunala nivån, och att den inte innebär att en ny regional nivå skapas. , som på uppdrag av regeringen utrett den statliga regionala förvaltningens utformning, överlämnade sitt betänkande (SOU 2012:81). Utredningen föreslår en koncentration av antalet länsstyrelser för att uppnå större verksamhetsvolymer och därmed högre effektivitet och kvalitet. Vidare föreslås bl.a. att länsstyrelsernas arbete med skydd mot olyckor, krisberedskap och civilt försvar stärks. Betänkandet ska remissbehandlas för vidare beredning inom . Utskottet konstaterar att beslut som rör den kommunala räddningstjänstens organisation är en del av det kommunala självstyret. Utskottet ser positivt på de olika former av mellankommunal samverkan som sker inom räddningstjänsten, men anser i enlighet med självstyrelseprincipen att initiativ till sådan samverkan bör komma från kommunerna själva. Vad gäller arbetet med skydd mot olyckor på regional nivå vill utskottet vidare hänvisa till den pågående beredningen av förslag om att stärka länsstyrelsernas roll på området. Mot denna bakgrund anser utskottet att motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om lägstanivåer för . I motion 2012/13:Fö241 av (KD) anförs att lägstanivåer för den kommunala räddningstjänsten bör fastställas. Lagen om skydd mot olyckor stadgar att människors liv och hälsa samt egendom och miljö ska ges ett tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor, men den är skriven med så oprecisa formuleringar att det lagstadgade skyddet riskerar att undermineras. Runt om i landet leder besparingsåtgärder i kärva tider till att den kommunala räddningstjänsten dras ner till ett minimum. Förändringar ska egentligen endast ske utifrån att riskbilden förändras, men den oprecisa lagstiftningen och avsaknaden av en konkret lägstanivå skapar situationer där samhällsskyddet kan visa sig vara otillräckligt. Motionären föreslår att MSB får i uppdrag att arbeta fram konkreta lägstanivåer på den kommunala räddningstjänsten. Genom lagen (2003:778) om skydd mot olyckor (LSO) ställs vissa övergripande mål upp för kommunens räddningstjänst. Kommunens förmåga att genomföra räddningsinsatser ska vara likvärdig och tillfredsställande med hänsyn tagen till de lokala förhållandena. Verksamheten ska planeras och organiseras så att räddningsinsatserna ska kunna påbörjas inom godtagbar tid och genomföras på ett effektivt sätt. Kommunerna är vidare skyldiga att upprätta handlingsprogram för förebyggande verksamhet och räddningstjänst. Kommunerna ska redovisa de olycksrisker som finns i kommunen samt vilken förmåga och vilka resurser kommunen har och avser att skaffa sig för att genomföra räddningsinsatser enligt lagkraven. I länsstyrelsernas tillsyn enligt LSO ingår att bedöma om kommunerna lever upp till de nationella mål och verksamhetsmål som framgår av lagen och handlingsprogrammen. Lagen ger också regeringen en möjlighet att besluta om ändring av ett kommunalt handlingsprogram, om det finns synnerliga skäl till detta. Då LSO ersatte den tidigare räddningstjänstlagen 2004 var intentionen att minska den tidigare detaljregleringen för att genom ökad flexibilitet och möjlighet att anpassa verksamheten till lokala förhållanden skapa en effektivare räddningstjänst.