bet · H001FiU20 · 2013-06-12 00:00:00 — Hade man sagt att vi ska genomföra en kraftig omläggning av arbetsmarknadspolitiken där vi förstärker arbetslinjen, kraftigt ökar drivkrafterna för arbete alltså 15 procents nedgång i i marginaleffekterna för en medelinkomsttagare och gör en omfattande omstrukturering av sjukförsäkring, a-kassa, arbetsmarknadspolitik, då tror jag att väldigt många skulle ha sagt att det finns en stor risk för kraftigt ökade inkomstskillnader. Skulle man därtill säga att vi ska gå igenom den värsta ekonomiska krisen sedan depressionen tror jag att väldigt många skulle ha haft hypotesen att vi kommer att få en kraftig ökning av inkomstskillnaderna i landet. Det är ur det perspektivet i det närmaste förvånande hur små ökningar av Ginikoefficienten som vi har upplevt i . Vi har alltså klarat av att bryta en tendens mot stigande inkomstskillnader av kraftiga strukturreformer och en internationell lågkonjunktur. Det är intressant att notera att när IMF granskar arbetsmarknad i sin and Growth Study är det och som lyfts fram som avvikande exempel därför att vi har lyckats bryta en tendens mot ökande inkomstskillnader. Jag tycker att man ska vara försiktig med den typen av påståenden att det går att minska inkomstskillnader med jobbskatteavdrag. Man kan göra kraftigt arbetsutbudsstimulerande reformer utan att öka dem. Det är i sig väldigt intressant. Sedan kan vi ha en liten diskussion om de olika beräkningsmetoderna, där vi kanske inte riktigt delar rådets uppfattning. När det gäller Ginikoefficienten och, kanske ännu viktigare, den grupp som har låg materiell standard, ligger i botten. Det gäller också barnfamiljer, den andel av befolkningen som har barn och som har svårt med de dagliga nödvändigheterna. Där ligger väldigt väl till. Det här återspeglas naturligtvis i att till exempel konstaterar att och har de minsta riskerna för barnfattigdom av de utvecklade länderna. Vi har alltså under krisen inte sett en ökning av andelen med låg materiell standard, utan tvärtom har den minskat. Låt mig avslutningsvis säga två saker om fördelning och jobbskatteavdrag. Det vi nu kan konstatera är att rådet igen påvisar att det finns betydande sysselsättningseffekter. Det har funnits en diskussion inom den allmänna debatten att det kanske finns avtagande sysselsättningseffekter av jobbskatteavdrag. Det skulle med stor sannolikhet strida mot väldigt mycket ekonomisk teori vi har, eftersom även efter alla dessa skattesänkningar är ett land med relativt sett stora marginaleffekter. Det rimliga är att tro att avkastningen av sänkta marginaleffekter är större i länder med stora marginaleffekter, givet att allt annat så att säga är rimligt och väl avvägt. skulle jag säga att det finns en fara med att bara diskutera jobbskatteavdraget i termer av inkomstfördelning. Jag tror att det är ännu viktigare att diskutera i termer av välfärdsfördelning. Vi fick en ordentlig genomgång i , som leddes av och där man landar i att det bästa fördelningsmåttet är vilken tillgång till resurser att förändra och påverka sitt liv en människa har. Då spelar det till exempel stor roll vilken tillgång man har till utbildning, sjukvård, barnomsorg och sådant. Det är det som gör att , när man tittar på Ginikoefficienten justerad för välfärdstjänster, åker ned till den allra lägsta nivån. Detta gäller särskilt för jobbskatteavdrag av ett mycket specifikt skäl. Om vi tror att ett jobb är viktigt i sig för att man får arbetskamrater, man får stolthet i att ha egen försörjning och kan uträtta saker, då omfördelar, även vid sidan av inkomstfördelningen, en sådan här åtgärd livschanserna. Man får alltså större möjligheter att påverka sitt liv om drivkrafterna för arbete förstärks. Man ska komma ihåg att det som är faran med decilmått över enskilda år är att de inte fångar rörelserna mellan länder över tiden. Det är en dynamisk åtgärd, och det talar för att man bör titta längre över tiden och egentligen med bredare välfärdsmått. Jag vill passa på att tacka rådet för en fantastiskt bra och trevlig rapport efter en lång serie av många bra och trevliga rapporter. Ordföranden: tackar finansministern. (S): Tack för intressanta föredragningar och en spännande rapport! Det är tydligt att regeringens politik har misslyckats i ett väsentligt avseende. Det är arbetslösheten som har ökat ordentligt i och som i en internationell och europeisk jämförelse är väldigt hög. Vi har högre arbetslöshet än andra nordiska länder och högre än de allra flesta nordeuropeiska länder. Vi har dessutom längre fram till de länder som har lägst arbetslöshet i EU nu än vad vi hade före krisen. Det ser man inte riktigt med det länderval som har gjorts i de föredragningar som vi har fått ta del av. Det var en reflexion. Jag har en fråga till . När ni resonerar om den långsiktiga hållbarheten intar S2-indikatorn av viktig roll. Däri ligger ett antagande om att standarden i våra gemensamma välfärdstjänster kommer att vara oförändrad och att de brister som vi kan se i välfärden inte ska åtgärdas och att vi kanske över decennier heller inte ska vilja ha det bättre helt enkelt. Kan professor säga någonting om det, alltså när det gäller dem som är intresserade av det som en önskvärd utveckling kanske inte en trolig utveckling? Är det då inte skäl att vara ganska restriktiv med stora skattesänkningar framöver som försvagar statsfinanserna? Är det inte angeläget att det finns buffertar i systemet med ett överskottsmål? Min andra fråga riktar sig till finansministern. Det är inte helt lätt att i föredragningen följa hur han ser på överskottsmålet, om det är uppnått eller inte, om han bryter mot det eller inte. Finansministern företräder egentligen båda uppfattningarna på något konstigt sätt. Vore det inte bättre att vara tydlig när det gäller att följa den rekommendation som rådet ger, att presentera en ordentlig plan för hur man ska komma tillbaka till målet. Finansministern säger att han har en plan, men vore det inte bra att tydliggöra det för i ordentlig ordning? Både rådet och finansministern berömmer sig och tycker att bolagsskattesänkningen är klok eftersom andra sänker den. Det blir ett väldigt konstigt cirkelresonemang. Man sänker den själv i och därmed tvingar fram sänkningar i andra länder, man så att säga driver race to the bottom och sedan tar åt sig äran av hur smart man var som började den processen. Det tror jag inte är särskilt lyckosamt. När det gäller jobbskatteavdraget och där får gärna både rådet och finansministern svara har rådets tidigare ordförande ofta pekat på att man inte ens med de ganska optimistiska beräkningarna av sysselsättningseffekter kan räkna hem det rent ekonomiskt, därför att de skatteintäkter som kommer in till följd av sysselsättning inte uppväger de kostnader som jobbskatteavdraget för med sig så också enligt era egna beräkningar. Det gräver långsiktigt hål i statsfinanserna och minskar utrymmet för att komma till rätta med de problem som vi ser på andra håll i samhället, till exempel i vår välfärdssektor. Ordföranden: Jag riktar min fråga till professor i . Även jag vill ta min utgångspunkt i arbetsmarknadsläget och arbetsmarknaden. Ett viktigt motiv för den förhållandevis expansiva politik som har kunnat föra och valt att föra är att hjälpa dem som har svagast fäste in på arbetsmarknaden i större utsträckning. Då tänker jag särskilt på de unga. I jämförelse med läget i jämförbara länder ser vi till exempel att i är ungavuxna och medelålders ungefär lika mycket arbetslösa, men det är på ungdomssidan vi skiljer oss åt. Det motiveras ofta med skillnad i till exempel utbildnings- och lärlingssystem. När det gäller långtidsarbetslösheten ser vi ett väldigt viktigt faktum, och det är att har en av de allra lägsta. Det är viktigt att framhäva när man är orolig för långvarigt utanförskap. Den risken är förhållandevis låg i . Trots att det är många i den yngsta gruppen, 1524-åringarna, som har studieplats och inte ingår i arbetskraften och så vidare det känner de flesta som följer detta till är det lite för svårt för de allra yngsta att komma in på arbetsmarknaden, och det är för många som inte går till jobbet av dem som till exempel inte studerar. Därför vill jag fråga : Rådet gör ingen sakpolitisk avvägning, för det är vårt jobb. Men när rådet bedömer finanspolitikens måluppfyllelse och effektivitet, hur bedömer ni då att finanspolitiken tjänar syftet att stimulera arbetsmarknaden när det gäller ungdomar? Vad ser ni fattas eller behövs mer av för att fler av de yngsta ska komma i arbete? Per (MP): Fru ordförande! Jag tackar för en intressant förmiddag. Min första fråga går till finansminister och rör hushållens skuldsättning och de höga bostadspriserna. Jag tror att hushållens skuldsättning är den största finansiella risken i , och den börjar bli akut. Jag har tidigare frågat om det finns något historiskt exempel där en långsiktigt ökad skuldsättning inte leder till finansiell instabilitet. Ingen har ännu kunnat ge mig ett sådant exempel. är det att börja tänka på åtgärder i stället. Från sida har vi sträckt ut en hand till regeringen och sagt att vi är beredda att föra samtal över blockgränserna för att hitta gemensamma lösningar på detta problem och skapa den stabilitet som både medborgarna och det ekonomiska systemet behöver. Är finansministern beredd att ta vår utsträckta hand och inleda denna typ av samtal för att skapa trygghet för svenska låntagare? Jag har en kommentar och en fråga till . Jag är glad över att ni tar upp klimatproblematiken i rapporten. Det välkomnar jag verkligen. Jag får dock en känsla av att ni inte har tagit del av den senaste klimatforskningen som talar om att det kan bli ganska abrupta tröskeleffekter och ganska dramatiska klimatförändringar om det blir självförstärkande effekter i klimatsystemet, som kan få dramatiska effekter för både miljön och ekonomin. Jag tycker att analysen är intressant, nämligen att detta inte föranleder några förändringar av det finanspolitiska ramverket. Man kan dock vända på diskussionen. Om man är nöjd med det finanspolitiska ramverket, vilket vi också är, varför då inte använda samma tänkande på andra politikområden, till exempel på klimatområdet? Man skulle kunna ha ett klimatpolitiskt ramverk som sätter tak för utsläppen, som kommer med kontinuerlig utvärdering och som ser till att man håller en jämn takt mot ett hållbart klimat på samma sätt som det finanspolitiska ramverket gör för en hållbar ekonomi. Det vore intressant att höra både finansministern och kommentera denna tanke. (FP): Fru ordförande! Mycket är sagt, och att efterklokhet är den enklaste formen av klokhet är en reflexion man kan göra då och då. Precis som och andra har sagt biter man sig gärna fast i de prognoser som finns. Finns det en prognos håller man sig till den, och är den fel har finansministern eller gjort fel. Därför tycker jag att plymen som lade upp om att man får tänka över hela riskspridningen är tänkvärd. brukar jag tänka att man skulle ställa in prognosverksamheten för att tvinga hushåll, företag, myndigheter och alla andra att själva bilda sig en uppfattning om vad de tror, för då kommer de att tänka mycket mer på värsta möjliga utfall. Jag har en fråga till rådet och . Beträffande återhämtningsperioden och överskottsmålet säger ni att det ska vara under den konjunkturcykel som är relevant för måluppfyllelsen. En central fråga är då: Vad är relevant i detta sammanhang? Vad är den relevanta återhämtningsperioden? Man ska inte ompröva överskottsmålet 15 månader före ett val. Olika aktörer kan drabbas av valfrossa och bli mindre kloka än annars. Men argumentet om befolkningsutvecklingen är lite skakigt, och det kan därför vara bra att ompröva målet efter valet. Det kan även finnas andra argument för det. Finansministern var ju inne på den exceptionellt långa lågkonjunkturen. Det är inte som det var tänkt. Jag har vidare en fråga till . När det gäller jobbskatteavdraget konstaterar ni att de fyra jobbskatteavdrag som införts har en positiv effekt för den lägsta decilen. Med den modell vi har kan ni dock inte säga något om det femte. Modellen är helt enkelt en svart låda, och ni förstår inte riktigt vad som pågår. Men är det inte ganska sannolikt att ett femte jobbskatteavdrag skulle ha liknande effekt som de fyra tidigare? Det är väl det rimliga. : ställde frågan om den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna. Här använder vi oss av en mycket teknisk konstruktion, den så kallade S2-indikatorn. Ett skäl till att vi använder den är att alla andra länder också har den. Vi vill alltså följa S2-indikatorn för att ha den internationella jämförbarheten. frågade också vad vi ska använda de starka offentliga finanserna till. Ska de användas till skattesänkningar eller utgiftsökningar? Det är en fråga som rådet inte tar ställning till, för det är valda politiker som ska bestämma hur vi ska använda de starka offentliga finanserna. Rådet ger inga råd och säger att det är bra med sänkta skatter och höjda utgifter. Vi kanske noterar att dagens regering liksom framtida regeringar kommer att göra bäggedera, höja utgifterna och sänka skatterna. Det är dock ingen fråga för rådet, utan vår uppgift är att se om den politik som regeringen bedriver är långsiktigt hållbar. Sedan måste de demokratiska och politiska processerna få verka när kombinationen av skatteändringar och utgiftsändringar bestäms. Det är riktigt att det är ett race to the bottom, men vad ska vi göra? Vi deltar själva i denna kapplöpning, och vi måste se till att välja en position som gör att vi hamnar på en bra placering samhällsekonomiskt. Per ställde frågan om hushållens skuldsättning och om det finns ett historiskt mönster. Jag önskar att jag kunde svara att det finns ett sådant mönster. Tyvärr kan vi inte gå tillbaka med data , men vi vet en sak: Varje gång vi har en kraftig uppbyggnad i lånevolymen har vi också en växande risk för en finansiell obalans som utmynnar i en finansiell kris. Alla finansiella kriser i världshistorien har byggt på en kraftig kreditexpansion, och de första finansiella kriser vi känner till fram till . Att titta på skulduppbyggnaden är därför mycket viktigt. Per välkomnade kapitel sju och påpekade att det finns ny forskning som pekar på tröskeleffekter som gör att vi snabbt kan få ett förlopp som avviker från de vi beräknar. Vi är medvetna om detta. I sista meningen i kapitlet som klimatpolitiken, s. 123, noterar rådet: Det sker en snabb kunskapsbyggnad om konsekvenserna av klimatförändringarna, vilket motiverar att frågan framöver tas upp igen. Där har vi så att säga vår brasklapp för att det kan hända saker och ting. Per frågade också om vi behöver ett klimatpolitiskt råd. Som ordförande för vill jag naturligtvis inte ha konkurrens från för många råd. Det finns en tendens att lösa alla problem i vårt samhälle med nya råd. Mitt råd är att vi ska vara försiktiga med råd. ställde frågan om återhämtningsperioden. Han har funnit en intressant skrivning. Vi talar om den relevanta konjunkturen. Skälet till detta är att vi , före dagens kris, hade en ganska god uppfattning om vad som var förloppet för en konjunktur. En konjunktur i varade , lågkonjunktur och högkonjunktur, och vi kunde ganska tryggt säga hur det skulle se ut . Dagens lågkonjunktur är dock annorlunda. Skälet till att det är annorlunda är att vi har den globala finansiella krisen som i har blivit en kris av mycket djup natur. Därför vågar vi inte säga när det slutar. Detta ställer stora krav på finanspolitikens avvägning. Hur mycket ska vi expandera? Hur mycket kan vi vänta oss att ta igen under den relevanta konjunkturen? Vårt främsta råd, och vår främsta kritik mot finansministern, är att det gäller att kommunicera dessa svåra avvägningsproblem i propositionerna på ett sådant sätt så att trovärdigheten för ramverket behålls. : Ordförandens fråga gällde ungdomsarbetslösheten och åtgärderna där och vad vi har att säga om detta. Vi har inget att säga om det. Vi tar inte upp den problematiken, alltså vilka grupper på arbetsmarknaden som drabbas hårdast och hur politiken där har varit avvägd. Det är möjligt att detta är en brist, men vår utgångspunkt har varit att det är ett allvarligt sysselsättningsläge. Detta kostar i termer av utebliven produktion och mänskliga värden, men vi har inte grävt i frågan om ungdomssidan är det stora problemet eller ej. Vi har diskuterat detta mycket och kan mycket väl tänka oss att göra en djupdykning i denna problematik . Under krisåren har inkomstskillnaderna inte ökat så mycket. Vi har en formulering om att det kan framstå som märkligt i förhållande till den politiska retoriken. Men faktum är att om man tittar på tidigare studier är det inte så konstigt, för inkomstskillnader brukar inte reagera på kraftigt ökad arbetslöshet. Det som händer är att det blir inkomstförluster både i toppen och botten, och det jämnar ut sig när man använder exempelvis Ginikoefficienten. Vad som är spännande är att fråga sig vad de tänkbara långsiktiga effekterna på välfärdsfördelningen av den kris vi har haft är. Vad är effekterna på karriär- och inkomstutveckling för olika grupper, för hälsoutveckling och familjerelationer? Påverkas rent av barnen av den kris vi haft? Vi har dock inget att säga i denna rapport om detta, men det kan tänkas att det kommer nästa gång. Det var i varje fall ett ärligt svar, även om det var tomt i ett avseende. hade en fråga om vår analys av jobbskatteavdraget. Jag kan hålla med om att det inte är så förvånande om effekterna av ett ytterligare jobbskatteavdrag inte har samma fördelningspolitiska precision som de fyra första. Men faktum är att vi gör en analys till. Vi drar också ned på värdet av dem som har genomförts och ser vad som händer. Då får vi inte det faktum att det är den lägsta decilgruppen som drabbas. Det är oklart vad det är som driver dessa anmärkningsvärt gynnsamma fördelningseffekterna som vi har sett exempel på. Därför är denna modell något av en svart låda, som så träffande uttryckte det. Egenskaperna hos denna modell som används så mycket är inte till fullo kända. Det vore därför bra med mer ingående analyser av det. Jag hoppas att vi kan bidra med det och också fördelningsenhet. Ordföranden: avstår, så då går vi vidare till finansministern. Finansminister (M): Låt mig börja med att kommentera reflexioner. Det är klart att arbetslösheten är en central variabel när vi jämför arbetsmarknader, men även arbetskraft, långtidsarbetslöshet och reallöner måste vägas in när man samlat sätter betyg och omdöme på hur en arbetsmarknad har fungerat. Ur det perspektivet framstår som ett av de länder som klarat denna kris i relativt gott skick, också på arbetsmarknaden. Jag gjorde också reflexionen att i får nog vi, KI och samlat göra bedömningen att jämviktsarbetslösheten förmodligen är lägre 2017 än vad den var 2007. För de allra flesta europeiska länder är slutsatsen den omvända. Givet att eurozonen har en arbetslöshet som biter sig fast på och man gör bedömningen att jämviktsarbetslösheten har ökat upp mot ser det ut som att eurozonen och som helhet har fått högre jämviktsarbetslöshet medan fått lägre, vilket är en rätt påtaglig slutsats och kanske den allra mest centrala. Jag anser att vi bör ligga fast med överskottsmålet. Det finns säkert skäl för rådet och andra att göra fortsatta analyser av hur vi ska förstå och tolka målet och vad som är långsiktig hållbarhet. Jag ser dock egentligen inga skäl att ompröva målet. Den första frågan man ska ställa är om målet utgör ett hinder för en rimlig avvägning i den ekonomiska politiken. Målen är stabilisering, tillväxt och fördelning. Det gör det inte. Har vi en rimlig tolkning av målet, att vi i lågkonjunktur kan ha underskott och i högkonjunktur överskott, har vi de nödvändiga frihetsgraderna. Jag skulle åter säga att när vi är tillbaka i högkonjunktur vore det skönt att ha så pass stora överskott att vi känner att vi har frihetsgrader vid nästa lågkonjunktur. vill veta om vi uppfyller målet eller inte. Implicit i den frågan ligger att Socialdemokraterna säger att regeringen inte uppfyller överskottsmålet, att vi har fört en ansvarslös politik och att vi följaktligen borde strama åt . Jag delar inte alls den slutsatsen, utan en rimlig finanspolitik säger att när arbetslösheten stiger och man har låg skuldsättning för man en expansiv politik. När man har avvikelser mellan det faktiska finansiella sparandet och överskottsmålet är det inte en avvikelse från tankeramen för finanspolitiken givet att vi har en situation med internationell lågkonjunktur, utan det är helt i linje med tankeramen. Jag beklagar att vi inte har haft en bred partipolitisk enhet om denna tolkning, för detta är en investering vi borde göra gemensamt i hur vi ska förstå ekonomisk politik i . Har man stigande arbetslöshet, låg tillväxt och internationell lågkonjunktur för man en expansiv politik. Då stramar man alltså inte åt. Själva proklamationen om att vi inte uppfyller överskottsmålet syftar till att sprida bilden av att regeringen borde ha fört en stramare politik och borde ha höjt skatter, avstått från skattelättnader och minskat utgifterna. Men det är, enligt min uppfattning, en felaktig bedömning av ekonomisk politik. Sedan har vi frågan om hur vi ska bedöma jobbskatteavdraget, och hänvisar här till . Sänker man skatten minskar självklart de offentliga intäkterna. På samma sätt försvagar vi sparandet om vi ökar utgifter. Man måste dock väga olika utgifter och inkomstförändringar mot varandra. Här är sanningen att det är svårt att hitta någon annan åtgärd som kommer i närheten av den effektivitet som vi får av att sänka marginaleffekterna för låg- och medelinkomsttagare. Detta är också helt i linje med en bred forskningslitteratur som pekar på att höga marginaleffekter för just låg- och medelinkomsttagare är besvärliga. Låt mig göra en reflexion apropå det sade. Om jag är lite förvånad över rådets slutsats, och jag vill uttrycka detta försiktigt, så är det i denna fördelningsanalys. och rådet har inte landat i olika fördelningspolitiska slutsatser. När vi har värderat det femte steget i jobbskatteavdraget, och det finns med en omfattande genomgång av detta i den departementspromemoria som har varit ute på remiss, ser de fördelningspolitiska kalkylerna närmast identiska ut med rådets. Rådet jämför hur det femte jobbskatteavdraget slår med vår analys av det första och fjärde. Här finns det skillnader, och delar av dem beror på vad tidigare råd har sagt bara så att vi kommer ihåg det. De första jobbskatteavdragen vilade tungt på att ta ned skattesatsen på de allra lägsta inkomsterna. Det handlade om när man börjar betala skatt och hur hög skatt man betalar när man jobbar till exempel deltid. Då fanns det en del i rådet och andra som argumenterade för att dessa effekter förmodligen var stora men att man kanske också borde titta på vad de genomsnittliga marginalskatterna betyder för dem som ska gå från halvtid till längre deltid eller heltid. Vi tog till oss en del av dessa argument, och följaktligen är utformningen av det femte jobbskatteavdraget delvis annorlunda än det första till fjärde, som var fördelningspolitiskt väsentligt tyngre. Det är inget konstigt med detta. Det är bara att titta på de fyra första stegen och jämföra dem med det femte. Tittar man på en skatteskala låg tyngden i de första stegen på dem med låga inkomster. I det femte steget ligger det på att också sänka marginalskatterna något för det breda LO-kollektivet, för dem som jobbar heltid. Dessa fördelningseffekter säger inte att modellen ger några märkliga effekter alls. De säger att tittar man på hur de förslag man räknar på ser ut stämmer modellerna rätt väl med hur det borde slå. Enligt min uppfattning är det inte heller konstigt att man får så här stora positiva effekter i de lägsta decilgrupperna. Man ska dock vara försiktig med att värdera vad det betyder långsiktigt. I enlighet med teori och empiri, inte minst när man har utvärderat earned income tax credits i , säger man att vi har fått stora deltagandeeffekter.