bet · H001AU9 · 2013-05-07 00:00:00 — 2012/13:AU9 Anmälningsskyldighet vid utstationering I detta betänkande behandlar utskottet proposition 2012/13:71 Anmälningsskyldighet vid utstationering och två kommittémotioner som väckts med anledning av propositionen. I propositionen föreslår regeringen att arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i enligt lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, kallad utstationeringslagen, ska vara skyldiga att anmäla utstationeringen och att utse och anmäla en kontaktperson här. Anmälan ska göras till . Kontaktpersonen ska vara behörig att ta emot delgivningar för arbetsgivarens räkning och tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. ska enligt förslaget utöva tillsyn över att reglerna följs. Propositionen innehåller också förslag om sanktionsavgift respektive vitesföreläggande mot arbetsgivare som inte fullgör sin anmälningsskyldighet enligt lagen. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Syftet med förslaget är att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt det s.k. utstationeringsdirektivet och att utstationeringslagen ska kunna fungera i praktiken. I de båda motionerna föreslås tillkännagivanden till regeringen om att den anmälda kontaktpersonen utöver vad regeringen föreslår bör ha behörighet att ingå kollektivavtal med arbetstagarorganisationer. Utskottet välkomnar regeringens förslag om att införa bestämmelser i utstationeringslagen om en anmälningsskyldighet vid utstationeringar. Utskottet ställer sig också bakom att en sådan anmälan ska innehålla uppgifter om en kontaktperson som på begäran ska kunna tillhandahålla dokument som styrker att arbetsvillkoren minst uppfyller kraven i den s.k. hårda kärnan. Utskottet anser vidare att regeringens förslag gällande tillsyn och sanktioner av anmälningsskyldigheten är väl avvägda. Utskottet föreslår dock två ändringar i förhållande till regeringens förslag, dels om en nedsättning av sanktionsavgiften, dels om förfarandet när sanktionsavgift tas ut. Utskottet anser att ändringarna skapar en större likformighet i förhållande till motsvarande bestämmelser i arbetsmiljölagen enligt den nya lydelse som regeringen föreslagit i proposition 2012/13:143. När det gäller de två följdmotionerna med krav på att personen ska vara behörig att ingå svenska kollektivavtal för arbetsgivarens räkning anser utskottet att regeringens förslag är väl avvägt sett till dels behovet av att bestämmelsen passar in i den svenska arbetsmarknadsmodellen, dels kravet att bestämmelsen inte ska komma i konflikt med . Bestämmelsen möjliggör enligt utskottets bedömning att utstationeringslagens övriga regler kan tillämpas i praktiken och att skyddet för de utstationerade arbetstagarna därmed stärks vilket får förstås vara intentionen bakom såväl tidigare tillkännagivande som motionerna utan att den fria rörligheten för tjänster inskränks på ett oproportionerligt sätt. Utskottet anser därför inte att något nytt tillkännagivande till regeringen är nödvändigt. Utskottet anser att bör anta regeringens förslag till ändring i utstationeringslagen med de ändringar som utskottet föreslår i bilaga 3. Därmed tillstyrker utskottet delvis proposition 2012/13:71 och avstyrker motionerna. Socialdemokraterna och framför i en gemensam reservation att kontaktpersonen för den arbetsgivare som utstationerat arbetskraft till också ska ha behörighet att vara företrädare i kontakter med myndigheter och arbetstagarorganisationer, ingå förhandlingar samt teckna exempelvis kollektivavtal. har anmält ett särskilt yttrande. Utskottets förslag till riksdagsbeslut antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare med den ändringen att 14 och 18 §§ ska ges den lydelse som utskottet föreslår i bilaga 3. Därmed bifaller delvis proposition 2012/13:71. Behörighet för kontaktpersonen att ingå kollektivavtal 2012/13:A18 av m.fl. (S) och 2012/13:A19 av m.fl. (V). Reservation (S, V) Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (M), (S), (M), (S), (M), (S), (M), (S), (FP), (S), (C), (S), (M), (MP), (KD) och (V). Ärendet och dess beredning I detta ärende behandlar arbetsmarknadsutskottet regeringens proposition 2012/13:71 Anmälningsskyldighet vid utstationering och två motioner som väckts med anledning av propositionen. I propositionen föreslår regeringen nya bestämmelser i utstationeringslagen med huvudsyftet att arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i enligt denna lag ska vara skyldiga att anmäla utstationeringen och att utse och anmäla en kontaktperson här. Syftet med förslaget är att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt direktiv /71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster och att utstationeringslagen ska kunna fungera i praktiken. De nya reglerna föreslås träda i kraft . Propositionsförslagen har föregåtts av dels departementspromemorian Anmälningsskyldighet vid utstationering samt förtydligande avseende missbruk av visstidsanställningar enligt anställningsskyddslagen (Ds 2011:22), dels den kompletterande promemorian Promemoria om sanktionsavgift vid utstationering. Båda promemoriorna har remissbehandlats. Lagrådet har yttrat sig över lagförslagen i lagrådsremissen Anmälningsskyldighet vid utstationering beslutad . Regeringen anger att den i huvudsak har följt Lagrådets förslag. I propositionen har det dessutom gjorts vissa redaktionella förändringar i förhållande till det remitterade förslaget. Regeringens förslag till riksdagsbeslut och motionsförslagen finns i bilaga 1 och regeringens lagförslag i bilaga 2. Utskottets lagförslag finns i bilaga 3. Utskottet behandlar ärendet i två avsnitt. I det första avsnittet behandlas propositionen i dess helhet, inklusive regeringens förslag om kontaktpersonens behörighet. I det andra avsnittet behandlas motionsförslagen om tillkännagivanden om att utöver vad som föreslås i propositionen ge kontaktpersonen behörighet att bl.a. ingå kollektivavtal med svenska arbetstagarorganisationer. Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändring i utstationeringslagen med den ändringen att 14 och 18 §§ ska ges den lydelse som utskottet föreslår i bilaga 3. Därmed bifaller delvis proposition 2012/13:71. I detta avsnitt behandlar utskottet proposition 2012/13:71 Anmälningsskyldighet vid utstationering. I propositionen föreslås att arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i ska vara skyldiga enligt utstationeringslagen att anmäla utstationeringen och att utse och anmäla en kontaktperson här. Anmälan ska göras till . Kontaktpersonen ska vara behörig att ta emot delgivningar för arbetsgivarens räkning och tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. ska enligt förslaget utöva tillsyn över att reglerna följs. Propositionen innehåller också förslag om sanktionsavgift respektive vitesföreläggande mot arbetsgivare som inte fullgör sin anmälningsskyldighet enligt lagen. Syftet med förslaget är att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt det s.k. utstationeringsdirektivet och att utstationeringslagen ska kunna fungera i praktiken. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utskottet välkomnar regeringens förslag om att införa bestämmelser i utstationeringslagen om en anmälningsskyldighet vid utstationeringar. Utskottet ställer sig också bakom att en sådan anmälan ska innehålla uppgifter om en kontaktperson som på begäran ska kunna tillhandahålla dokument som styrker att arbetsvillkoren minst uppfyller kraven i den s.k. hårda kärnan. Utskottet anser vidare att regeringens förslag gällande tillsyn och sanktioner av anmälningsskyldigheten är väl avvägda. Utskottet föreslår dock vissa ändringar i förhållande till regeringens förslag när det gäller nedsättning av sanktionsavgift och förfarandet när sanktionsavgift tas ut. Utskottet anser att ändringarna skapar en större likformighet i förhållande till motsvarande bestämmelser i arbetsmiljölagen enligt den nya lydelse som regeringen föreslagit i proposition 2012/13:143. Utskottet anser således att bör anta regeringens förslag till ändring i utstationeringslagen med de ändringar som utskottet föreslår i bilaga 3. Därmed tillstyrker utskottet delvis proposition 2012/13:71. Fri rörlighet för tjänster i fördraget I artikel 56 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, nedan förkortat FEUF, slås fast att inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster inom unionen ska förbjudas beträffande medborgare i medlemsstater som har etablerat sig i en annan medlemsstat än mottagaren av tjänsten. Enligt artikel 57 i FEUF ska som tjänster i fördragens mening anses prestationer som normalt utförs mot ersättning, i den utsträckning de inte faller under bestämmelserna om fri rörlighet för varor, kapital och personer. Med tjänster ska särskilt avses verksamhet av industriell natur, av kommersiell natur, inom hantverk och inom fria yrken. Utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna i kapitlet om etableringsrätt får den som tillhandahåller en tjänst tillfälligt utöva sin verksamhet i den medlemsstat där tjänsten tillhandahålls på samma villkor som denna stat uppställer för sina egna medborgare. och rådets direktiv /71/EG av om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (EGT L 18, 21.1.1997, s. 1, Celex 31996L0071), nedan kallat utstationeringsdirektivet, reglerar framför allt vilket lands arbets- och anställningsvillkor som ska tillämpas när ett företag som är etablerat i en medlemsstat utstationerar arbetstagare i en annan medlemsstat för att tillhandahålla en tjänst där. Medlemsstaterna ska enligt artikel 3.1 se till att de utstationerande företagen garanterar de utstationerade arbetstagarna de arbets- och anställningsvillkor i värdlandet som är fastställda i lag eller allmängiltiga kollektivavtal på följande områden den s.k. hårda kärnan: 1. längsta arbetstid och kortaste vilotid 2. minsta antal betalda semesterdagar 4. villkor för att ställa arbetstagare till förfogande, särskilt genom företag för uthyrning av arbetskraft 5. säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen 6. skyddsåtgärder med hänsyn till arbets- och anställningsvillkor för gravida kvinnor och kvinnor som fött barn samt för barn och unga 7. lika behandling av kvinnor och män samt andra bestämmelser om icke-diskriminerande behandling. I artikel 3.7 sägs att punkterna 3.13.6 inte ska hindra tillämpning av arbets- och anställningsvillkor som är förmånligare för arbetstagarna. Om en medlemsstat inte har något system för allmängiltigförklaring av kollektivavtal eller skiljedomar kan den staten i stället enligt artikel 3.8 andra stycket, under vissa förutsättningar, utgå från kollektivavtal som gäller allmänt för alla likartade företag inom den aktuella sektorn eller det aktuella arbetet och inom det aktuella geografiska området, och/eller från kollektivavtal som har ingåtts av de mest representativa arbetsmarknadsorganisationerna på nationell nivå och som gäller inom hela det nationella territoriet. Enligt artikel 4 ska medlemsstaterna utse ett eller flera förbindelsekontor. Medlemsstaterna ska planera ett samarbete mellan de offentliga förvaltningar som i enlighet med nationell lagstiftning har behörighet att övervaka de arbets- och anställningsvillkor som anges i artikel 3. Detta samarbete består särskilt i att besvara motiverade förfrågningar från dessa offentliga förvaltningar om information angående utsändande av arbetstagare till andra medlemsstater, inbegripet uppenbart missbruk eller gränsöverskridande verksamheter som antas vara olagliga. Varje medlemsstat ska vidta åtgärder för att informationen om de arbets- och anställningsvillkor som avses i artikel 3 ska vara allmänt tillgänglig. I artikel 5 anges att medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder om direktivets bestämmelser inte följs. De ska i synnerhet sörja för att arbetstagarna eller deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden för att säkerställa skyldigheterna i direktivet. Utstationeringsdirektivet innehåller inte några bestämmelser om vilka administrativa regler som medlemsstaterna ska uppställa för att kontrollera att direktivet följs. Det finns således inte i direktivet några krav på anmälningsskyldighet eller kontaktperson. I stället är det upp till medlemsstaterna att bestämma innehållet i sina kontrollföreskrifter, så länge fördraget och de allmänna principerna i unionsrätten följs. har i flera avgöranden prövat frågan om nationella bestämmelser om anmälningsskyldighet m.m. vid utstationering står i strid med bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster i artiklarna 56 och 57 i FEUF. I bl.a. domen i mål C-515/08, Palhota m.fl., 2010 s. I-9133, konstaterade att medlemsstaterna fritt kan bestämma innehållet i de administrativa föreskrifter som ska göra det möjligt att kontrollera att dessa villkor uppfylls, så länge fördraget och de allmänna principerna i unionsrätten följs. (Se nämnda dom punkterna 26 och 27.) Enligt fasta praxis innebär artikel 56 i FEUF att det är nödvändigt att avskaffa varje inskränkning även om den är tillämplig på inhemska tjänsteleverantörer och tjänsteleverantörer från andra medlemsstater utan åtskillnad som innebär att den verksamhet som bedrivs av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat, där denne lagligen utför liknande tjänster, förbjuds, hindras eller blir mindre attraktiv. (Se bl.a. nämnda dom, punkt 29.) Inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster kan enligt fast praxis från vara tillåtna, i den mån de grundas på tvingande skäl av allmänintresse. En förutsättning är att lagstiftningen i fråga är ägnad att säkerställa att det mål som eftersträvas med den uppnås och att den inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet. Skyddet för arbetstagare anses utgöra ett tvingande skäl av allmänintresse. (Se bl.a. nämnda dom, punkt 45.) När det mer specifikt gäller krav på att göra en anmälan uttalade sig bl.a. i mål C-445/03, Kommissionen mot , 2004, s. I-10191, om gränserna för ett lämpligt anmälansförfarande. Domstolen konstaterade att en skyldighet för ett tjänstetillhandahållande företag att i förväg meddela de lokala myndigheterna om närvaron av en eller flera utstationerade avlönade arbetstagare, den tidsperiod som förutses för denna närvaro och den eller de tjänster som tillhandahålls och som motiverar utstationeringen, utgör en åtgärd som är minst lika effektiv som det i målet aktuella kravet på arbetstillstånd och mindre restriktiv. En sådan åtgärd skulle enligt domstolen möjliggöra för dessa myndigheter att kontrollera att den luxemburgska sociallagstiftningen följs som utstationeringen varar som de skyldigheter som företaget redan ska fullgöra enligt de socialrättsliga bestämmelser som är tillämpliga i ursprungsmedlemsstaten beaktas. (Se nämnda dom, punkt 31.) Av domen i bl.a. Palhota-målet framgår att artiklarna 56 respektive 57 i FEUF utgör hinder för bestämmelser i en medlemsstat enligt vilka en arbetsgivare som är etablerad i en annan medlemsstat och som stationerar ut arbetstagare i den förstnämnda medlemsstaten måste skicka en föregående anmälan om utstationering i den mån den planerade utstationeringen får inledas först efter det att nämnda arbetsgivare har delgetts ett registreringsnummer med anledning av nämnda anmälan och de nationella myndigheterna i den förstnämnda staten har på sig att genomföra denna delgivning från det att anmälan mottas. (Se nämnda dom, punkt 61.) När det mer specifikt gäller krav på att ha en kontaktperson konstaterade bl.a. i de förenade målen C-369/96 och C-376/96, Arblade m.fl., 1999, s. I-8453, att de i målen aktuella kraven på att förvara nödvändiga handlingar där en fysisk person har hemvist, varvid juridiska personer utesluts, under inga omständigheter kunde anses vara berättigade. (Se nämnda dom, punkt 77.) I bl.a. mål C-319/06, Kommissionen mot , 2008, s. I-4323, konstaterade domstolen vidare att det inte kunde krävas att nödvändiga handlingar ska förvaras hos ett ombud som är bosatt i en medlemsstat om företaget är fysiskt närvarande i medlemsstaten när arbetet utförs, varvid handlingarna i fråga kan förvaras hos en utstationerad arbetstagare. (Se nämnda dom, punkt 94.) När det specifikt gäller frågan om behovet av att tillhandahålla vissa handlingar som är nödvändiga för att försäkra sig om att arbetsgivaren uppfyller villkoren i den hårda kärnan framgår av vad domstolen uttalat i bl.a. domen i Arblademålen att de då gällande bestämmelserna om fri rörlighet för tjänster i fördraget inte utgjorde hinder för att en medlemsstat ålägger ett utstationerande företag att då verksamhet pågår hålla anställnings- och arbetsrelaterade handlingar till förfogande på byggarbetsplatsen eller åtminstone på en åtkomlig och klart angiven plats inom värdstaten, eftersom denna åtgärd är nödvändig för att möjliggöra en verkningsfull kontroll av att dess bestämmelser iakttas, vilken berättigas av det sociala skyddet av arbetstagare. (Se nämnda dom, punkt 80.) Av domen i bl.a. Palhota-målet framgår att artiklarna 56 respektive 57 i FEUF inte utgör hinder för bestämmelser i en mottagande medlemsstat enligt vilka en arbetsgivare som är etablerad i en annan medlemsstat och som stationerar ut arbetstagare måste hålla en kopia av de handlingar som motsvarar anställnings- eller arbetsrelaterade handlingar som krävs i den mottagande medlemsstatens lagstiftning tillgänglig för de nationella myndigheterna i den mottagande medlemsstaten under utstationeringen samt skicka denna kopia till nämnda myndigheter efter utstationeringens slut. (Se nämnda dom, punkt 61.) Vägledning för utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster I sitt meddelande KOM(2006) 159, Vägledning för utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster, ger kommissionen vägledning för administrativa förfaranden i samband med utstationering och för hur medlemsstaterna bör gå till väga för att på ett effektivare sätt uppnå de resultat som anges i utstationeringsdirektivet som i övrigt följs. Kommissionen drar i meddelandet bl.a. ett antal slutsatser på grundval av då rådande praxis. När det gäller krav på en anmälan av utstationeringen framför kommissionen att en mottagande medlemsstat, i syfte att kontrollera att de anställningsvillkor som föreskrivs i utstationeringsdirektivet uppfylls som proportionalitetsprincipen följs, bör kunna ställa krav på att tjänsteleverantören senast då arbetet inleds lämnar in en anmälan med uppgift om de utsända arbetstagarna, arbetets varaktighet, platsen för arbetet och typ av tjänst. Anmälan skulle kunna innehålla uppgifter som styrker att de utsända arbetstagare som är tredjelandsmedborgare lagligen vistas i det land där tjänsteleverantören är etablerad, har visum och är lagligen anställda i det landet. Kommissionen gör också bedömningen att bestämmelser som föreskriver en systematisk förhandskontroll för utsändning av arbetstagare, inklusive krav på särskilt förhandstillstånd eller särskild förhandsregistrering, inte är proportionerliga. Gällande krav på en kontaktperson drar kommissionen bl.a. slutsatsen att en mottagande medlemsstats krav på att företag som sänder ut arbetstagare till dess territorium ska ha en företrädare med hemvist i den medlemsstaten inte står i proportion till målet att säkerställa kontrollen av arbetstagarnas anställningsvillkor. Det bör vara tillräckligt att bland de utsända arbetstagarna utse en person som fungerar som mellanhand mellan det utländska företaget och den behöriga tillsynsmyndigheten. När det gäller behovet av att tillhandahålla nödvändiga handlingar måste enligt kommissionen slutsatsen dras att den mottagande medlemsstaten i enlighet med proportionalitetsprincipen måste kunna kräva att de handlingar som upprättas på arbetsplatsen, t.ex. tidsrapporter eller arbetsmiljödokument, också finns tillgängliga där, för att kunna kontrollera att anställningsvillkoren följer bestämmelserna i direktivet. Den mottagande medlemsstaten får inte begära en andra omgång av handlingar om upplysningarna i de handlingar som krävs enligt bestämmelserna i den medlemsstat där företaget är etablerat i sin helhet är tillräckliga för att de nödvändiga kontrollerna ska kunna göras i den mottagande medlemsstaten. Utstationeringsdirektivet är genomfört i svensk rätt genom utstationeringslagen. Enligt 5 § utstationeringslagen ska arbetsgivare från andra länder, oavsett vilken lag som annars gäller för anställningsförhållandet, tillämpa svensk lag på de områden som ingår i direktivets s.k. hårda kärna för utstationerade arbetstagare, förutom i fråga om minimilön som inte regleras i lag. Dessutom får enligt 5 a § en svensk arbetstagarorganisation kräva villkor enligt svenska kollektivavtal, ytterst med stöd av stridsåtgärder. En facklig stridsåtgärd mot en utländsk arbetsgivare i syfte att få till stånd ett kollektivavtal för arbetstagare som utstationeras i får vidtas endast under vissa förutsättningar. De villkor som krävs av den svenska arbetstagarorganisationen ska (1) motsvara villkoren i ett centralt branschavtal som tillämpas i på motsvarande arbetstagare, (2) bara avse minimilön eller andra minimivillkor inom den hårda kärnan och (3) vara förmånligare för arbetstagarna än det som följer av lag. En sådan stridsåtgärd får inte vidtas om arbetsgivaren visar att arbetstagarna redan har villkor som är minst lika förmånliga som minimivillkoren i ett svenskt, centralt branschavtal. För utstationerade uthyrda arbetstagare finns fr.o.m. en ny bestämmelse, 5 b § utstationeringslagen, som ger utökade möjligheter för arbetstagarorganisationer att vidta stridsåtgärder i syfte att genom kollektivavtal få till stånd en reglering av utstationerade uthyrda arbetstagares arbets- och anställningsvillkor (prop. 2011/12:178, bet. 2012/13:AU5, rskr. 2012/13:53). En stridsåtgärd som vidtas trots att förutsättningarna inte är uppfyllda ska anses olovlig enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. är enligt 9 § förbindelsekontor och ska hjälpa till med information om kollektivavtalsvillkor som kan komma att bli tillämpliga vid en utstationering. En arbetstagarorganisation ska enligt 9 a § lämna in sådana kollektivavtalsvillkor till som organisationen kan komma att gå till strid för. I lagen (1992:160) om utländska filialer m.m., nedan kallad filiallagen, har tidigare funnits ett krav på att svenska eller utländska medborgare, dvs. fysiska personer, som var bosatta utanför och som bedrev näringsverksamhet här, skulle ha en i bosatt föreståndare med ansvar för den verksamhet som bedrevs i landet. I samband med att tjänstedirektivet genomfördes i svensk rätt togs kravet på föreståndare bort inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), eftersom ett sådant krav bedömdes strida mot detta direktiv (prop. 2008/09:187, bet. 2009/10:NU6, rskr. 2009/10:18). Efter ändringarna i filiallagen gäller således kravet på bosatt föreståndare numera endast för svenska eller utländska medborgare som är bosatta utanför EES, 2 § filiallagen. I betänkande Utländsk näringsverksamhet i En översyn av lagstiftningen om utländska filialer i ett EU-perspektiv (SOU 2010:46) föreslogs bl.a. en generell skyldighet för utländska företag som bedrev verksamhet i att anmäla verksamheten till och att utse en kontaktperson. Utredaren angav att rättsläget är osäkert när det gäller möjligheten att kräva att det på permanent basis finns personer på plats i som är behöriga att förhandla med arbetstagarorganisationerna och träffa svenska kollektivavtal, men att praxis inte pekar i den riktningen. Utredaren angav att om en mer långtgående lösning skulle bedömas vara nödvändig så skulle utstationeringslagen vara den rätta platsen för sådana regler och de arbetsrättsliga aspekterna av ett sådant system behöva utredas grundligt. Regeringen gick i proposition 2010/11:87 inte vidare med förslag i den del som gällde att införa en anmälningsskyldighet och kontaktperson i filiallagen.