bet · H001FiU24 · 2013-05-20 00:00:00 — I direktionen var meningarna delade om hur mycket en lägre ränta skulle minska arbetslösheten. Flertalet ledamöter ansåg att penningpolitikens möjligheter att minska arbetslösheten var begränsade. De menade att penningpolitiken redan var tydligt expansiv och att det genom en mer expansiv penningpolitik skulle vara svårt att nå en väsentligt lägre arbetslöshet eftersom matchningen mellan lediga platser och arbetssökande blivit sämre. Övriga ledamöter ansåg däremot att en mer expansiv penningpolitik skulle kunna pressa ned arbetslösheten, även om det fanns tecken på en försämrad matchning. De menade att matchningen för oerfaren arbetskraft och sysselsättningen för utsatta grupper var mer konjunkturkänslig än för andra grupper på arbetsmarknaden. En mer expansiv penningpolitik skulle därmed minska långtidsarbetslösheten och minska tendenserna att arbetslösheten biter sig fast. Huspriser och hushållens skuldsättning. Flertalet ledamöter i direktionen ansåg att riskerna med hushållens skuldsättning var tillräckligt stora för att påverka räntebesluten, även om utlåningstakten till hushållen börjat minska. Hushållens skuldkvot låg fortfarande på en hög nivå, både i ett historiskt och i ett internationellt perspektiv. De menade att en mer expansiv penningpolitik riskerade att på nytt sätta fart på skulduppbyggnaden och leda till stigande bostadspriser. På samma sätt som i många andra länder skulle detta i förlängningen kunna leda till kraftiga prisfall på bostadsmarknaden och en allvarlig nedgång i den ekonomiska aktiviteten. Genom att hålla räntan något högre ansåg man att man till en viss del kunde minska risken för en långsiktigt negativ utveckling. Man menade också att det var viktigt att signalerade att utvecklingen var bekymmersam. På det sättet kan man påverka hushållens beteenden utan att räntan behöver höjas så mycket. Två ledamöter menade däremot att hushållens skuldkvot inte motiverade någon högre ränta. Enligt dem hade skuldutvecklingen redan stabiliserats, och eventuella risker med skuldsättningen borde i stället hanteras med andra medel än reporäntan, t.ex. bolånetak, ränteavdragsregler och riskvikter på bolån. En av ledamöterna (, se vidare om reservation nedan) menade att forskningen visar att penningpolitiken normalt sett endast har mycket små kortsiktiga effekter på skuldsättningen och inga effekter på lång sikt. Båda i minoriteten ansåg också att en penningpolitik som inte inriktas på att stabilisera inflationen och arbetslösheten riskerar att bli otydlig och leda till att inflationsförväntningarna börjar sjunka. Har nått målen för penningpolitiken? mål är att KPI-inflationen ska bli . Penningpolitiken ska också stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken i syfte att nå en hållbar tillväxt och hög sysselsättning. Detta görs genom att strävar efter att stabilisera produktionen och sysselsättningen runt långsiktigt hållbara utvecklingsbanor. Som framgår av tabell 2 uppgick KPI-inflationen och KPIF-inflationen till respektive , vilket är under inflationsmålet på . KPIF-inflationen var relativt stabil , medan KPI-inflationen sjönk från till . Tabell 2 Inflationen i över hela utvärderingsperioden uppgick KPI-inflationen och KPIF-inflationen till i genomsnitt respektive , även det under inflationsmålet. Att KPI-inflationen hamnade under inflationsmålet berodde, enligt , bl.a. på den serie av räntesänkningar som påbörjade för att möta den statsfinansiella oron och dämpningen i den internationella konjunkturen. Den svagare globala utvecklingen och den lägre inhemska efterfrågan bidrog också till ett minskat inflationstryck och gjorde det svårare för företagen att höja priserna. misstänker också att den starkare kronan dämpade inflationen mer än vad tidigare räknat med. Att även KPIF-inflationen hamnade under målet berodde enligt på att konjunkturen blev betydligt svagare än förväntat. När man bedömer utfallet av penningpolitiken är det också viktigt att titta på hur inflationsförväntningarna utvecklats. Om allmänheten har förtroende för att ska uppnå inflationsmålet bör deras inflationsförväntningar ligga kring målet. De mätningar som gjordes visar att förväntningarna hos samtliga aktörer i ekonomin låg . var förväntningarna lägre, vilket är naturligt eftersom förväntningarna om inflationen det närmaste året till stor del återspeglar den aktuella inflationen. Den reala ekonomiska utvecklingen Det är betydligt lägre än tillväxten på 2011 och lägre än vad och flertalet andra prognosmakare räknade med under större delen av 2011. Återhämtningen på arbetsmarknaden efter finanskrisen stannade av . Antalet sysselsatta i den svenska ekonomin fortsatte dock att växa något , medan andelen arbetslösa steg. Tabell 3 Produktion och sysselsättning Anm: Arbetslösheten anges som procent av arbetskraften. Ett viktigt sammanfattande mått på utvecklingen i den reala ekonomin är resursutnyttjandet. Det finns dock inget entydigt mått på resursutnyttjandet i ekonomin, utan använder sig av olika mått för att bedöma utnyttjandet. Måtten på produktionsutvecklingen (BNP-gap och s.k. timgap) visar att resursutnyttjandet var lägre än normalt, dvs. utnyttjandet låg under långsiktigt hållbara nivåer. Ett annat mått på resursutnyttjandet i ekonomin är arbetslösheten och dess långsiktigt hållbara nivå. Var den långsiktiga nivån exakt ligger är osäkert och nivån varierar över tiden. I redogörelsen skriver att deras bedömning är att den långsiktigt hållbara nivån ligger i intervallet . var den genomsnittliga arbetslösheten i åldersgruppen , vilket enligt innebär att arbetslösheten låg över den långsiktigt hållbara nivån. Under hela utvärderingsperioden 20102012 låg arbetslösheten i samma åldersgrupp på i genomsnitt , även det över den långsiktigt hållbara nivån. Hur bra var prognoserna? Som framgår av diagram 7 förutsåg varken eller andra ekonomiska bedömare den relativt snabba nedgången i den internationella ekonomin och . Samtliga överskattade under större delen av 2011 den svenska BNP-tillväxten . I takt med att tecknen på en avmattning blev allt tydligare justerades prognoserna ned, och låg prognoserna relativt nära utfallet om en BNP-tillväxt på . Diagram 6 Jämförelse mellan och andra prognosmakares BNP-prognoser I redogörelsen redovisar en jämförelse av träffsäkerheten i BNP-prognoserna . Jämförelsen visar att tillhörde de bättre på att förutse tillväxten , efter () och Nordea. Som en följd av att prognosmakarna överskattade tillväxten överskattade man dessutom inflationstrycket i den svenska ekonomin. Som framgår av diagram 8 räknade samtliga bedömare, inklusive , med att KPI-inflationen skulle bli mellan och . När det gäller träffsäkerheten i KPI-prognoserna tillhörde de sämsta, tillsammans med och . räknade prognosmakarna också med att arbetslösheten i skulle fortsätta att sjunka . Diagram 7 Jämförelse mellan och andra prognosmakares KPI-prognoser räknade med att arbetslösheten skulle gå ned . Efter hand justerades prognoserna upp mot utfallet på . bedömningar av arbetslösheten tillhörde de bättre, tillsammans med SEB:s och Nordeas, visar genomgång av prognosmakarnas träffsäkerhet . Diagram 8 Jämförelse mellan och andra prognosmakares arbetslöshetsprognoser Inflationens utveckling sedan inflationsmålet infördes I utskottets utvärdering av penningpolitiken för perioden 20092011 (2011/12:FiU24) efterlyste utskottet en analys av inflationen och inflationsmålet i ett mer långsiktigt perspektiv. I redogörelsen redovisar en analys av utvecklingen . , efter det att kronan började flyta på valutamarknaden, beslutade att penningpolitiken skulle drivas utifrån ett inflationsmål på , mätt enligt KPI. Som framgår av tabell 2 har KPI-inflationen uppgått till i genomsnitt respektive , beroende på hur man mäter. Den högre siffran tar hänsyn till att ändrade beräkningsmetod för inflationen. Genomsnittet för KPIF-inflationen (dvs. KPI-inflationen rensat för effekterna på bolånekostnaderna av ränteförändringar) låg på respektive . konstaterar i redogörelsen att KPI-inflationen i genomsnitt har legat under inflationsmålet. Enligt förklaras 0,30,av den skillnaden av att räntorna i det svenska samhället sjunkit. pekar på två specifika perioder. Den första perioden omfattar tiden då räntorna sjönk mycket kraftigt. Under t.ex. 1996 sänkte reporäntan . Den andra perioden omfattar finanskrisen 20082009 då sänkte reporäntan från till . Den lägre räntenivån förklarar dock inte hela skillnaden mot inflationsmålet. Andra orsaker kan vara att produktivitetsutvecklingen i den svenska ekonomin varit överraskande stark, vilket hållit nere inflationen, samt att inflationen pressats av låga priser på importvaror. konstaterar att det pågår en diskussion om penningpolitikens effekt på inflationen och arbetslösheten . En del menar att det faktum att inflationen legat under inflationsmålet har ökat arbetslösheten relativt mycket, medan andra menar att effekterna varit mindre och kalkyler som försöker uppskatta effekterna är förknippade med stora osäkerheter. Enligt redogörelsen håller på att utreda orsakerna till och effekterna av den låga genomsnittliga inflationen. anordnades t.ex. en workshop om sambanden mellan penningpolitik, inflation och arbetslöshet, där ett antal externa forskare presenterade uppsatser i ämnet. Tabell 4 Genomsnittsinflation under olika perioder gällande metod för beräkning av KPI gällande metod för beräkning av KPI Anm: ändrade metoden för att beräkna inflationen. Uppgifter i kolumnerna KPI och KPIF vid gällande metod för beräkning är beräknade enligt gamla metoden och enligt nya metoden . Vice riksbankschef reservation mot redogörelse Vice riksbankschef reserverade sig mot innehållet i Redogörelsen för penningpolitiken 2012 när direktionen tog beslutet om redogörelsen . Det är första gången som någon ledamot av direktionen reserverar sig mot Redogörelsen för penningpolitiken eller, som den tidigare hette, Underlag för utvärdering av penningpolitiken. reservation finns publicerad i en bilaga till direktionens beslutsprotokoll. Den finns alltså inte publicerad i redogörelsen. anser i sin reservation att redogörelsen är ofullständig och i flera avseenden missvisande och därigenom inte ett fullgott underlag för en utvärdering av penningpolitik. anser vidare att penningpolitikens måluppfyllelse är dålig eftersom inflationen är långt under målet och arbetslösheten är högt över en rimlig långsiktigt hållbar nivå. Mot bakgrund av den dåliga måluppfyllelsen hade det enligt varit naturligt att i redogörelsen ställa sig frågan om penningpolitiken hade kunnat bedrivas på ett annat sätt så att måluppfyllelsen blivit bättre. konstaterar att det finns en sådan analys i redogörelsen, men att den behandlas styvmoderligt och avfärdas på felaktiga grunder. Hans kritik mot analysen går bl.a. ut på följande: Analysen (på s. 3234 i redogörelsen under rubriken att jämföra olika penningpolitiska alternativ) glider dels mellan måtten KPI och KPIF, dels mellan olika mått på resursutnyttjandet, vilket försvårar en utvärdering. argumenterar för att man i stället bör fokusera analysen på KPIF som mått på inflationen och arbetslösheten som mått på resursutnyttjandet. Följer man den principen för hur penningpolitiken ska utformas vid beslutstillfället bör man välja den räntebana som bäst stabiliserar KPIF-inflationen och arbetslösheten runt en uppskattad långsiktigt hållbar nivå. En sådan analys stöder och vice riksbankschef konsekventa ställningstaganden för en mer expansiv penningpolitik . konstaterar vidare att penningpolitiken i betydande utsträckning bedrivits för att begränsa hushållens skuldsättning, vilket är ett skäl till att penningpolitiken inte blivit mer expansiv trots den låga inflationen och den höga arbetslösheten. Enligt finns det flera problem med att inrikta penningpolitiken mot att försöka påverka hushållens skuldsättning, men det diskuteras inte i redogörelsen. För det första kan man ifrågasätta om det är lämpligt att införa vad som i praktiken är ett nytt mål för penningpolitiken utan att först utreda om det är förenligt med riksbankslagen och dess förarbeten. För det andra bör man klarlägga om penningpolitiken över huvud taget kan påverka ett sådant mål. Enligt visar forskningen att penningpolitiken har en mycket liten effekt på hushållens skuldsättning och ingen effekt på lång sikt. Ett typiskt resultat i forskningen, skriver , är att en räntehöjning på och sedan en successiv återgång till ursprungsnivån ger en lägre skuldkvot på . Det vill säga att en skuldkvot på av den disponibla inkomsten skulle minska till av den disponibla inkomsten. Detta skulle enligt inte märkbart påverka eventuella risker med hushållens skuldsättning. hävdar också att det i redogörelsen förekommer hänvisningar till att skuldsättningen spelar roll i ett längre perspektiv. Detta är missvisande enligt eftersom styrräntan av allt att döma inte har någon effekt på skuldkvoten på lång sikt. anser att det hade varit intressant att i redogörelsen få en redovisning av hur ekonomin hade utvecklats om i mitten av 2010 valt att hålla kvar räntan på i stället för att successivt höja den till i mitten av 2011. I reservationen presenterar en sådan alternativ analys. Enligt honom hade måluppfyllelsen 2012 varit betydligt bättre. KPIF-inflationen hade legat stabilt kring och arbetslösheten hade legat lägre, vilket betyder att runt 60 000 färre personer hade varit arbetslösa. Även om beräkningarna är osäkra visar de enligt att den faktiskt genomförda penningpolitiken har lett till en betydligt lägre inflation än inflationsmålet och en betydligt högre arbetslöshet jämfört med en politik som hade hållit räntan oförändrad på . Detta hade varit en viktig information i en rapport som ska tjäna som underlag för en utvärdering av den förda penningpolitiken, avslutar . Externa bedömningar av penningpolitiken Nedan sammanfattas Internationella valutafondens (IMF) och bedömningar av den svenska penningpolitiska utvecklingen , i den mån organisationerna har kommenterat penningpolitiken i sina respektive rapporter. s.k. artikel IV-konsultation () IMF konstaterade att den svenska ekonomin drabbades hårt av den ekonomiska nedgången i finanskrisens spår, med ett fall i BNP-tillväxten på 2009 och en uppgång i arbetslösheten till av arbetskraften. Myndigheternas aggressiva stabiliseringspolitik via en kraftigt stimulerande penning- och finanspolitik mildrade dock nedgången, lade grunden för den återhämtning som påbörjades i mitten av 2009 och minskade risken för en deflationistisk utveckling. Inflationen exklusive bostadsräntor låg inom inflationsmålets toleransintervall. Det mycket kraftiga fallet i kronans värde förstärkte utvecklingen, och i takt med att den finansiella krisen avtog såväl globalt som i började avveckla de extraordinära åtgärder man vidtog under krisen för att stödja finansmarknaderna. Tillväxtutsikterna är dock fortfarande osäkra, bl.a. till följd av de fortsatta oroligheterna i , som tillsammans med den senaste kronförstärkningen dämpar utsikterna för efterfrågan på svenska exportvaror, menade IMF. IMF ansåg därför att de svenska myndigheternas ambition att fortsätta att stimulera ekonomin var adekvat. IMF konstaterade att höjde reporäntan och att banken meddelat att reporäntan kommer att höjas ytterligare framöver. Med tanke på bl.a. det låga resursutnyttjandet i den svenska ekonomin och den pågående förstärkningen av kronan borde framtida räntehöjningar genomföras gradvis och med stor försiktighet. Om den finansiella turbulensen i fortsätter, kan det finnas anledning att avvakta med räntehöjningarna, enligt IMF. IMF uppmanade också svenska myndigheter att fortsätta att vidta åtgärder för att säkra den framtida finansiella stabiliteten, inklusive svenska bankers utlandsverksamhet och bankernas stora beroende av finansiering i utländsk valuta. IMF konstaterade att den svenska ekonomin hade återhämtat sig kraftigt efter nedgången i samband med finanskrisen och att uppgången var starkare och snabbare än i många andra länder. KPI-inflationen hade återigen börjat stiga mot inflationsmålet, medan inflationen rensad för räntekostnader fortfarande låg en bit under målet. Pressen uppåt på priserna till följd av stigande energi- och råvarupriser motverkas till en del av en starkare krona, menade IMF. Även om arbetslösheten är högre än den var innan krisen har kapacitetsutnyttjandet i ekonomin stigit till historiska genomsnittsnivåer, och indikatorer tyder på att sysselsättningen fortsätter att stiga framöver. Inflationsrisken har ökat. borde därför fortsätta att höja räntan i den takt som banken anger i sina prognoser. Det kunde också, enligt IMF, finnas anledning att öka takten i räntehöjningarna om råvarupriserna, fastighetspriserna och löneförhandlingarna resulterade i ett stigande inflationstryck. Å andra sidan, om kronan fortsatte att stärkas kunde det finnas anledning för att höja räntan i en långsammare takt än vad banken indikerar i den framtida räntebanan. IMF ansåg att den gällande räntenivån på var lämplig med tanke på den gynnsamma inflationsutvecklingen, det svaga kostnadstrycket och prognoserna om en nedgång i efterfrågan. Den framtida räntebanan skulle dock kunna justeras ned bl.a. med anledning av ett kommande och mer strikt finansiellt regelverk, ansåg IMF. Om priserna på fastighetsmarknaderna återigen börjar stiga bör man i ökad utsträckning använda makrotillsynsåtgärder, t.ex. lånetak, riskvikter och löptidsbegränsningar, för att stävja utvecklingen. IMF uttryckte viss oro över att marknaden hade en annan syn än på den framtida räntebanans utveckling. Detta skulle kunna försämra den penningpolitiska transmissionsmekanismen och underminera förtroendet för . IMF ansåg att borde se över beslutet att publicera en egen räntebana och publicera en räntebana som bygger på s.k. implicita marknadsräntor. IMF ansåg vidare att borde utöka sina analyser och undersökningar av arbetsmarknaden och jämviktsarbetslösheten. borde också öka sina ansträngningar att bygga in finansiella data och finansiella samband i sitt beslutsunderlag. IMF menade också att nu borde överväga att öka valutareserven för att bygga upp ett skydd mot en mer negativ utveckling i . Riskerna för t.ex. betalningsinställelse i någon europeisk stat och därmed stigande finansiell oro har ökat . När det gäller penningpolitiken ansåg att stora räntesänkningar och andra okonventionella penningpolitiska åtgärder hade bidragit till att dämpa den ekonomiska nedgången. Den svenska ekonomin var nu på uppgång, och hade börjat höja reporäntan och avveckla andra extraordinära åtgärder. Denna process borde enligt fortsätta gradvis, men det fanns fortfarande risker som skulle kunna påverka den hastighet med vilken stramar åt sin politik. Den svenska penningpolitiken var anmärkningsvärt transparent, enligt , och det tjänar på i både goda och dåliga tider. Under krisen har dock förtroendet för ifrågasatts på några punkter. Det var tydligast då skillnaderna mellan räntebana och marknadens ränteprognoser var stor. Enligt borde fundera på att byta målvariabel i inflationsmålet. Dagens målvariabel KPI innehåller räntekostnader, vilket komplicerar kommunikation med allmänheten och marknaderna. borde, enligt , också ytterligare analysera hur förändringar i tillgångspriser och kreditutveckling bör påverka utformningen av penningpolitiken. ansåg också att det institutionella ramverket för det svenska finansiella systemet borde förbättras. Bland annat måste ansvarsförhållandena mellan myndigheterna bli tydligare, och med ansvar måste följa tydliga befogenheter och verktyg. I sin rapport konstaterade att sänkt styrräntan till för att möta den låga inflationen, den svagare ekonomiska aktiviteten och den relativt starka kronan. ansåg dock att borde sänka styrräntan ytterligare om det visar sig att det svaga inflationstrycket och konjunkturnedgången håller i sig. har ett större utrymme än andra centralbanker att lätta på penningpolitiken, enligt . konstaterade också att den svenska inflationen legat något under inflationsmålet på och att detta lett till en diskussion om att penningpolitiken varit för stram och bidragit till en för hög arbetslöshet. ansåg därför att man mer noggrant bör utreda anledningarna till att inflationen kontinuerligt är något lägre än inflationsmålet och vilka effekter det får på den reala ekonomin. ansåg vidare att så snabbt som möjligt bör fastställa olika myndigheters ansvar för finansiell stabilitet och även fortsätta att utveckla olika makrotillsynsåtgärder. Vidare bör ansvariga myndigheter noggrant övervaka bankernas beroende av utländsk finansiering och strama upp bankernas inrapportering av likviditetssituationen. Utskottet har granskat penningpolitiken . Granskningen omfattar hela perioden, men med visst fokus på 2012. Utvecklingen har utskottet granskat tidigare i betänkandena /11:FiU24 och 2011/12:FiU24. Som underlag för utvärderingen har utskottet använt bl.a. för penningpolitiken 2012, externa bedömningar av den svenska penningpolitiken och utskottets utfrågningar av olika företrädare för . I förra årets utvärdering (bet. 2011/12:FiU24) efterlyste utskottet fler slutsatser från sida om huruvida penningpolitiken varit väl avvägd eller inte, både i s.k. realtid och med facit i hand. Utskottet har tidigare också efterlyst bedömningar av vilka områden banken behöver utveckla och förstärka. Utskottet kan konstatera att slutsatser om hur väl penningpolitiken utformats är relativt begränsade även i årets redogörelse. Utskottet står därmed kvar vid sin tidigare uppfattning att redogörelsen och utvärderingen skulle vinna på att tydligare bedömer utfallet av penningpolitiken . Däremot kan utskottet notera att i ett separat avsnitt i årets redogörelse redovisar bankens utvecklingsarbete . Utskottet välkomnar detta initiativ. har fördjupat sina studier av den svenska arbetsmarknaden. Man har bl.a. utvecklat en modell över hur effektiv matchningen på arbetsmarknaden är, och dessutom har man gjort en översyn av den tidigare bedömningen av den långsiktigt hållbara arbetslösheten. Som framgår av sammanfattningen av redogörelsen ovan är det enligt mycket osäkert var den svenska långsiktigt hållbara arbetslösheten ligger, men att den förmodligen ligger i intervallet av arbetskraften. Vidare fortsatte sitt arbete med att förstärka och integrera den finansiella utvecklingen och analysen i det ordinarie prognos- och metodarbetet. Detta arbete kommer att fortsätta även , enligt redogörelsen. I redogörelsen presenterar ett avsnitt om inflationens utveckling i ett långsiktigt perspektiv. Även det är en analys som utskottet efterfrågade i förra årets utvärdering. Utskottet noterar att inflationen mätt enligt KPI sedan inflationsmålet infördes i genomsnitt har legat under målet på . Ungefär hälften av skillnaden mot målet förklaras av att räntenivån i samhället gått ned relativt kraftigt under de senaste knappa 20 åren, enligt beräkningar. Den andra hälften är svårare att förklara. nämner den starka produktivitetsutvecklingen i ekonomin och låga importpriser som tänkbara förklaringar. Enligt utskottets mening är det viktigt att fortsätter att analysera och utreda orsakerna till varför inflationen legat under inflationsmålet och vilka effekter detta har fått på arbetslösheten och andra delar av den reala ekonomin. Utskottet noterar att vice riksbankschefen reserverat sig mot redogörelse. Det är bra med en öppen och stringent debatt i direktionen om den förda politiken och olika alternativ för framtiden. Utskottet ser inte skiljaktiga meningar i sakfrågor som problem utan tvärtom som berikande för ett genomtänkt beslutsfattande. Enligt utskottets mening är reservation en följd av att han har reserverat sig mot varje räntebeslut som majoriteten i direktionen tagit (ibland även mot innehållet i de penningpolitiska rapporterna och de penningpolitiska uppföljningarna).