· H001FiU28 · 2013-03-06 14:33:39 — Låt mig börja med att yrka bifall till reservationerna 2 och 4. hölls folkomröstningen om ett svenskt medlemskap i . Av de röstberättigade deltog i folkomröstningen, och röstade då ja till ett svenskt EU-medlemskap. Det väljarna då sade ja till var det avtal som då hade förhandlats fram mellan EU:s medlemsstater och - ett avtal som man då sade var ett mellanstatligt samarbete mellan fria nationalstater. Efter det svenska EU-inträdet har detta avtal genom nya fördrag omförhandlats till oigenkännlighet. Denna förändring har relativt obemärkt gått folkopinionen förbi.Nya fördrag har i stort sett aldrig gjorts till heta valfrågor. Det har aldrig skapats någon större samhällsdebatt kring alla de fördrag som sakta men säkert förändrat det som sades vara ett mellanstatligt samarbete till alltmer överstatlig federalism - ja, förutom vid ett enda tillfälle efter EU-inträdet då folket tillfrågades om ytterligare maktöverföring. Det var vid folkomröstningen om införandet av euron som valuta, där nejsidans övertag var . tog klar ställning mot euron som valuta, likaså och . På nejsidan återfanns också stora delar av det socialdemokratiska partiet samt - ett ställningstagande som dessa två partier i och med det beslut som kanske kommer att tas i denna kammare på sätt och vis vänder ryggen.Herr talman! Man kan naturligtvis argumentera för att nuvarande medlemmar i eurozonen själva ska få bestämma över sina regelverk och över sitt samarbete. Problemet är bara att inte likt och har förhandlat fram något undantag när det gäller euron som valuta. Det finns också krafter, inte minst i den här kammaren, som arbetar för att överföra än mer makt från och det svenska folket till byråkraterna och juristerna inom EU-systemet.Det regelverk som troligtvis kommer att godkännas av majoriteten kan, om olyckan är framme, också gälla . Därför har vi reserverat oss inte bara mot ett godkännande av fördraget utan också för att regeringen ska förhandla fram ett juridiskt bindande undantag från att införa euron som valuta - ett undantag som både och har i dag.För oss sverigedemokrater är en självständig finanspolitik och en självständig penningpolitik en självklarhet för en självständig och fri nationalstat. Jag kan också lova att vi sverigedemokrater kommer att ta med oss denna fråga och andra frågor om maktöverföring till ett mer federalt EU in i EU-valrörelsen . Vi kommer inte att begränsa oss till att i den valrörelsen prata om lågenergilampor och fiskekvoter. Vi kommer i såväl EU-valet som riksdagsvalet senare det året att göra den alltmer utbredda federalismen inom EU till en huvudfråga. Jag tänkte inte göra mitt anförande alltför långdraget. Vi har ytterligare en talare från partiet som kommer att dra huvuddelen av våra ställningstaganden . Jag skulle dock vilja göra några reflexioner.Innan jag gav mig in i rikspolitiken hade jag nog en lite naiv uppfattning om att samtliga riksdagsledamöter utifrån sina förutsättningar, sina politiska ideologier och sina visioner om det goda samhället ändå på sitt sätt alltid arbetade för och det svenska folkets bästa. Jag kan ärligt säga att som sverigedemokratisk riksdagsledamot går jag till jobbet med just dessa föresatser: att arbeta för ett starkt, självständigt och fritt , att på jobbet komma ihåg varför jag är här, för vems skull jag är här och att så gott jag förmår påverka politiken i en riktning som jag tror bäst gagnar svenskarna och den självständiga, fria nationalstaten har jag nu tvingats konstatera att inte alla i den här kammaren går till jobbet med samma ambitioner. Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 3 och 4.När man följer nyhetsrapporteringen från eurokrisens EU kan man få intrycket att det värsta är avklarat. De panikartade utryckningarna med sena nattliga möten för EU:s finansministrar i och räddningspaketens tid verkar vara förbi. Rubrikerna skriker inte längre om skenande låneräntor för krisländer och risker för bankkollapser, även om ett och annat nödrop fortfarande hörs.Kan vi då dra en lättnadens suck? Tyvärr är det inte så. I stället har krisen dels ändrat karaktär, dels skjutits . Det som har skett är att bankerna och finanssektorn har vunnit den första ronden. De får nu som de vill, och då är marknaden nöjd, åtminstone ett litet tag till. Det ska inte förväxlas med att krisen eller dess orsaker är borta. Framför allt är krisen numera en social och demokratisk krutdurk.Priset för att mätta den hungriga marknaden är astronomiskt. Skattebetalarnas pengar i stödpaketen till eurozonens krisländer gick ofta direkt vidare till de krisande bankerna. En stor del av de pengarna kommer sannolikt aldrig att återbetalas.På tre år, , godkände Europeiska kommissionen 4 ½ biljon euro, motsvarande av EU:s bnp, i statligt stöd till finansiella institut. ska skattebetalarnas pengar i euroområdet dessutom kunna gå direkt till att bygga upp kapital i krisande banker via den nya lånemekanismen ESM.Europeiska har öst ut obegränsade lån till bankerna till 1 procents ränta, pengar som bankerna i sin tur kan låna ut dyrare till krisländerna. ECB, , har också köpt upp statspapper av tvivelaktigt värde från privata innehavare till enorma summor. Det offentliga har tagit över riskerna och förlusterna från det privata.Detta har inget att göra med en fri marknad. Tvärtom har en skenande finansmarknad som var med och skapade krisen nu belönats mycket rikligt. Vad blir lärdomen av det? Den blir sannolikt att någon annan står för notan om finanssektorn fortsätter att ta stora risker.De skattebetalare, ungdomar och pensionärer som inte orsakade krisen får nu betala priset. EU:s krispolitik har inneburit en direkt och enorm överföring av förmögenhet och därmed makt från det allmänna till finanssektorn.Men detta är ingen lösning på krisen. Priset för denna så kallade krishantering är i stället att krisen blir allt djupare som social, demokratisk och politisk kris. Det som sker i krisländer som , och är inget mindre än en social härdsmälta och katastrof. 27 miljoner är nu arbetslösa i EU. Det är en ökning sedan finanskrisen.I har 400 000 hushåll vräkts. Det är lika många som bor i hela . Brandmän och låssmeder har gått ihop och vägrar nu att bidra till att fler människor vräks från sina hem. Barn till arbetslösa lämnas på kyrktrappan i . Soppköken är enda chansen att få mat för många som tidigare tillhörde en välmående medelklass i , , och Portugal.Självmorden ökar, bytesekonomin likaså. Och fascister och nazister vädrar morgonluft. Tramp av bruna stövlar hörs åter på gatorna.Även från länder som av EU-makten framhålls som lyckade exempel och duktiga elever i klassen, som och , emigrerar nu stora delar av den arbetsföra befolkningen i krisens spår.Denna sociala kris och katastrof är den direkta baksidan och konsekvensen av den politik som tillfälligt har lugnat bankerna och finansmarknaden. Men sociala kriser kan leda till sociala explosioner. Under krisens tryck faller nu regeringar och politiska system. Ja, hela stater svajar under krisens tryck. Krisen blir alltmer en politisk kris med växande brutal högerextremism i länder som och . Men det är också ett växande folkligt motstånd mot finanskapitalets härjningar som leder till en starkare vänster i länder som , och Irland.Eurokrisen är en strukturell kris som har sin grund i att valutaunionen låser fast medlemsländerna i en gemensam penning- och valutapolitik. Detta har resulterat i stora privata sparandeobalanser och stora skillnader i konkurrenskraft inom valutaunionen, vilket också manifesteras i de stora och växande skillnaderna i bytesbalanserna sedan den gemensamma valutan infördes. Därtill har frånvaron av nationella centralbanker som kan garantera ländernas statsskulder kraftigt förvärrat krisen.Fördraget är ett uttryck för att EU besynnerligt nog endast beaktar den ena sidan av obalanserna i valutaunionen, det vill säga underskotten i bytesbalanserna och de till dessa kopplade statsfinansiella problemen.Underskotten i flera av länder är till stor del ett direkt resultat av överskotten i andra delar av valutaunionen, det vill säga att och måste öka sin inhemska konsumtion för att och andra länder ska kunna ta sig ur den här krisen.Den nuvarande politiken lägger hela bördan på underskottsländerna när det gäller att åstadkomma den nödvändiga anpassningen. En balanserad politik för att komma till rätta med obalanserna i valutaunionen borde innebära att man också lägger kraft på att minska överskotten i de nordeuropeiska länderna.Den ekonomiska krisen är som sagt var inte över. Staternas skuldberg växer. Många banker har stora hål i sina balansräkningar. Åtstramningen, som anbefalls från EU, leder till recession i flera länder. EU har bara skjutit krisen framför sig på finansmarknadens villkor.De grundläggande ekonomiska obalanser som euron har bidragit med kvarstår. En gemensam räntenivå och växelkurs för ekonomier i helt olika skick är fortfarande en urusel idé. Den akuta ekonomiska krisen lär därför komma tillbaka om inte kursen läggs om, skulder skrivs ned, banker får ta ansvar för sina egna handlingar och euron överges.Därför, herr talman, är inte den finanspakt som borgerligheten och Socialdemokraterna nu ställer sig bakom någon lösning på problemen. De som utformat finanspakten är desamma som de som ansvarar för krisens orsaker och effekt men också för att krisen tillåts att fördjupas med social och demokratisk kris i land efter land.LO skriver i en debattartikel: Den överordnade strategin tycks vara att isolera viktiga finans- och penningpolitiska intressen från demokratins krav på öppenhet och ansvarsutkrävande.Det tycker jag också gestaltar den här finanspaktens stora problem.Socialdemokraterna och regeringen ställde upp tre krav för att man skulle godkänna det här fördraget. Av de tre kraven är två och ett halvt inte uppfyllda.Det skulle finnas tydliga garantier i avtalet om respekten för arbetsmarknadens parter. Det var ett absolut krav, fick vi höra bland annat från , Socialdemokraterna. Så blev det inte, utan det blev ett icke juridiskt bindande stycke, det vill säga den formuleringen gäller inte formellt.Det andra kravet var att det skulle finnas garantier för att våra undantag skulle gälla om finanspakten blir en del av . Det har vi inte fått några garantier för.Det enda som man har fått igenom - det är hälften av en fråga - är att får närvara vid ett toppmöte men utan rösträtt. Det är en halv seger i en fråga. Förhandlingsresultatet kan inte tyckas vara strålande. När det gäller två och ett halvt av tre krav har man inte gått i mål. Men ändå ställer man sig bakom fördraget.Den politik som ordineras i finanspakten tar ytterligare steg mot minskat folkligt inflytande. Pakten beskär kraftigt den nationella beslutsrätten i fråga om finanspolitiken. Och det finns inga bindande garantier för att arbetsrätten inte berörs. Det är också oklart vad en ratificering innebär för eftersom vi inte har ett bindande juridiskt undantag från EMU.EU har uppenbara problem, och det framlagda förslaget om en finanspakt riskerar att institutionalisera den åtstramningspolitik som fördjupat krisen och kraftigt ökat arbetslösheten. Det är en åtstramningspolitik som försvårar återhämtningen i och som påverkar ekonomi eftersom mycket av vår handel sker med EU- och euroländer.Sverige är ett exportberoende litet land. Därför har det självklart stor betydelse för svensk ekonomi. Men fördraget visar också på en bristande insikt om att även de länder som har överskott i bytesbalansen är en del av problemet.Målet för strukturellt sparande i pakten är problematiskt i sig, eftersom det är tekniskt svårt men framför allt för att det är viktigt att de automatiska stabilisatorerna får verka vid en kris så att arbetslösa inte slutar konsumera och så att inte fler förlorar jobbet. Det är stor risk för ytterligare åtstramningar i ekonomin om målet kopplas just till det strukturella sparandet.Men framför allt visar den här krisen och den här pakten en brist på demokratisk legitimitet när det gäller EU- och EMU-länderna. Krisen hanteras över huvudet på folk fast de beslut som fattas påtagligt påverkar deras liv. I de flesta av de berörda länderna fick folket inte fatta beslut om huruvida de skulle vara med i . Men de får betala priset för experimentet.Därför är inte heller en ökad överstatlighet lösningen, och det är tragiskt att en majoritet i bestående av borgerligheten och Socialdemokraterna anser det. Det europeiska samarbetet - vi har hört det redan - förändras i snabb takt. Bakgrunden till denna förändringsprocess är den djupa ekonomiska krisen som utlöstes av finanskrisen och som har blottlagt stora brister i eurons konstruktion - brister som man nu inom eurozonen försöker att rätta till och laga.En rad radikala förslag har lagts fram, till exempel förslag om en bankunion som egentligen inte är ett förslag utan flera olika förslag, och förslag om det som kallas verklig monetär union, det vill säga en politisk union där makt över finanspolitik, skatter och nationella budgetprocesser lämnas över till den europeiska nivån. Det handlar även om förslag om ett gemensamt och solidariskt ansvar för offentlig upplåning och skuldsättning.Det är en hel räcka av förslag som lanseras. En del har redan genomförts, andra diskuteras och åter andra har lagts åt sidan så länge.Jag skulle vilja påstå att det är ganska lätt att se skälen för att de här förslagen läggs fram. Eurozonen befinner sig i en farlig obalans. Man kan tycka vad man vill om att valutaunionen har inrättats, men en valutaunion utan långtgående ekonomisk-politisk samordning är enligt vår uppfattning ett svårt, kanske omöjligt projekt.Det är naturligtvis också lätt att vara skeptisk, för att inte säga kritisk. Inte minst krävs det ett demokratiskt stöd, en legitimitet och uppbackning för att man ska kunna genomföra den typen av reformer, alldeles oavsett om de nu skulle vara möjliga av andra skäl.Finanspakten, som det fördrag vi nu ska behandla populärt kallas - om det nu är så populärt vet jag inte - är, kan man säga, också ett steg i riktning mot att försöka samordna och styra upp ekonomin bättre inom eurozonen. Det går att förstå motiven för den processen.För del är det så att vi inte har euron som valuta. Flera av de förslag som har lagts fram och som redan har beslutats i det som kallas sexpacken och tvåpacken berör inte oss eftersom vi inte har euron som valuta. Det kommer heller inte finanspaktens kärna, själva regelverket, att göra som resultatet nu ser ut, även om jag tycker att ger en väldigt märklig bild, men det tillhör väl debatten. Hon påstår att vi egentligen inte har lyckats uppnå någonting, medan min bild är att vi har uppnått i princip allt det vi förutsatte innan vi skulle kunna gå med på att säga ja till fördraget. Jag återkommer till detta.Vi kan konstatera att EU utvecklas i olika takt. Jag tycker egentligen inte att den metaforen är särskilt lyckad, inte minst därför att man inte vet vem som rör sig snabbast, och ibland vet man inte heller åt vilket håll.Bilden av att vi kan få ett EU i olika takt har dock satt sig. Det är inte längre en beskrivning av en risk, utan det är en beskrivning av ett faktum. Det pågår en process som innebär att vi har lite olika takt eller utveckling i olika delar av unionen. Det måste man förhålla sig till. Man kan inte bara säga nej och säga att det de gör i eurozonen är alldeles åt skogen. I så fall får man faktiskt presentera vad som borde göras som är hållbart. Det är rätt rimligt.Detta som är ett faktum innebär naturligtvis ett dilemma för och för alla länder i unionen, det vill säga att det nu rör sig åt lite olika håll eller i olika takt. Det finns som sagt skäl som talar för att eurozonen måste gå vidare mot ökad styrning och samordning, kanske till och med mot en politisk union. Det går intellektuellt att se de skälen, eftersom man har en gemensam valuta. Men det finns naturligtvis också, och det är det som är det problematiska, välgrundade invändningar inte minst av demokratisk karaktär.Sverige som ett land som inte har euron som valuta har naturligtvis andra förutsättningar att hantera ekonomiska och sociala problem. Det är självklart. finns det bara ett EU och bara en inre marknad. Och därför är det så att det som händer i eurozonen när de fattar beslut där också påverkar oss, vår vardag och våra ekonomiska villkor. Vi är en liten exporterande ekonomi, säger . Visst är vi det, och det är just därför vi inte kan vända det ryggen och säga att vi ställer oss vid sidan om och kritiserar. I stället måste vi vara en konstruktiv part i diskussionen om vart rör sig.Vår socialdemokratiska grundinställning är därför att vi så långt det är möjligt ska försöka hålla ihop beslutsfattandet inom den europeiska unionen. Vi vill så långt det är möjligt ha inflytande och kunna delta konstruktivt när EU förändras också när det främst rör eurozonen, även om jag är medveten om att det naturligtvis är en ganska svår historia att lyckas fullt ut med. De vill väl bestämma själva eftersom vi inte är med, men ambitionen måste vara att försöka hålla ihop beslutsfattandet.Jag hörde Per säga i tv i går att vad blir det nu? Vi får vara med på ett toppmöte. Det är liksom ett fotografitillfälle. Men jag är inte ens säker på att man ska förakta fotografitillfällen. Det är viktigt att deklarerar väldigt tydligt: Vi har inte euron som valuta, men vi är en del av den inre marknaden, vi är en del av det här projektet och vi vill faktiskt ändå, så långt det är möjligt, vara med där det är möjligt och ge uttryck för vår uppfattning, föra diskussioner och ha synpunkter på vart rör sig.Jag skulle vilja uttrycka det så här: Vi vill inte stå i vägen för det måste göra, även om det inte alls är självklart vad de måste göra och vad de kommer att lyckas med, men vi vill heller inte stå tysta. Vi vill där så är möjligt vara en röst, delta i diskussionen och påverka den här utvecklingen. Det som händer i eurozonen kommer ju att påverka oss, gynna oss eller drabba oss som medlemmar av unionen och som en del av den inre marknaden.Detta är ett faktum. Det är knepigt, och det är ett dilemma. Men det är ett faktum som vi måste förhålla oss till.Den socialdemokratiska hållningen till finanspakten tar sin utgångspunkt i precis det dilemma som jag har försökt beskriva. Vi har i varje läge ett intresse av, ja, en skyldighet, att se till att finns med i olika sammanhang och kan göra sin röst hörd och påverka.Därför ställde också Socialdemokraterna upp fyra bestämda krav för att vi över huvud taget skulle kunna ansluta oss till fördraget.Det första kravet var att avtalet tydligt måste innebära att undantas från de bestämmelser där länder lämnar över finansmakt till den europeiska nivån.Jag menar att detta är tillgodosett. Jag kommer sedan att få hjälp av dem som är mer konstitutionellt insatta för att reda ut den biten, men jag menar att detta har vi nagelfarit fram och tillbaka, och det är tillgodosett. Vi har inte euron som valuta och ska därför inte bindas av paktens finanspolitiska ramverk förrän vi eventuellt någon dag skulle bestämma oss för att gå med i euron.För det andra sade vi att måste få inflytande genom tillträde till toppmöten. Jag medger att det inte är en massa sammanträden, jag behöver inte upprepa det jag sade, men det är ändå en viktig markering att vi inte gör som , blockerar eller ställer oss vid sidan om och säger: Gör ni bäst ni vill! Vi säger faktiskt okej, vi vill kunna påverka det ni gör så långt möjligt.Vi ställde för det tredje kravet på att fördraget skulle respektera den roll som de fackliga organisationerna och arbetsmarknadens parter i olika länder i har. Vi fick in en skrivning om detta. Men där ska jag naturligtvis medge att det inte levs upp till detta. Det gjorde det inte för finanspakten och det görs inte nu heller, men det har väldigt lite med finanspakten eller regelverken att göra egentligen.Jag skulle vilja ställa frågan till , för ni har ofta det upplägget att här drabbas löntagare av lönesänkningar och försämringar. Det ska man ju försöka förhindra, men framför allt ska man se till att traditionerna på olika arbetsmarknader respekteras. Hur vill lyckas med att ingen ska drabbas av lönesänkningar i den situation som eurozonen har hamnat i? Det skulle jag vara hemskt road av att få höra utvecklas. Där har man fått sådana väldiga obalanser, och det man nu gör är att försöka ta sig vidare med någon sorts intern devalvering. Man kan tycka vad man vill om det, men hur gör man, , för att inte vanliga människor, pensionärer och andra, ska drabbas av den här situationen? Det ska jag erkänna att jag inte har ett fullgott svar på, men jag är väldigt intresserad av om det finns några.För det fjärde ställde vi kravet att de svenska undantagen ska gälla vid varje förändring. Planen är nämligen att det här ska bli ett fördrag. Det är inte ett fördrag ännu utan det är ett avtal mellan länder, så det är lite vid sidan av EU-systemet på det sättet. Men om det blir färdigt, vilket är avsikten, ska de svenska undantagen också gälla, och ska beslutet tas i den här kammaren efter ny diskussion, om det över huvud taget skulle bli aktuellt att överväga att vi skulle ansluta oss till regelverk som vi inte är anslutna till. Jag menar nog att det också är tillgodosett. Där har jag hjälp av senare, för det är konstitutionella frågor.Nu finns det de som har sagt - de är inte på samma sida som - att det här inte är så viktigt därför att eget finanspolitiska ramverk inte är så långt ifrån det som finns i finanspakten. Men då säger vi: Jo, det är jätteviktigt. Det är inte poängen om det skulle vara likt. Poängen är att så länge vi inte är medlemmar i euroområdet fattas de besluten här, i riksdag, ingen annanstans. Det är liksom poängen. Om det skulle vara exakt lika hade det inte heller spelat någon roll.Jag ser att tiden rinner i väg. Jag tyckte att jag anmälde , men jag får försöka runda av så får jag se om jag kan återkomma senare.En reflexion som jag ändå måste få göra - även om det här regelverket inte omfattar oss har jag ju sagt att vi ska tycka något om det - är att finanspakten faktiskt har en flexibilitet inbyggd i sig som det inte pratas så mycket om och som inte används så mycket i diskussionen. Men det är ett ganska flexibelt ramverk. I olika lägen, till exempel om medlemsländerna drabbas av kriser som de inte själva kan rå för, om det inträffar en väldigt stor kris i , vilket jag tycker redan har inträffat - någon däremot? - eller om man genomför stora strukturreformer som senare kan ge ökade inkomster, finns det en flexibilitet i det här ramverket. Det glöms ofta bort. Det är inte skrivet i sten på det sättet.Det är naturligtvis så att politiken måste finnas där. Man kan inte sätta in en budgetmaskin i politikens ställe. Jag påstår att det, precis som i stabilitetspakten, för där finns också sådana skrivningar, finns en flexibilitet.Nåja, nu måste jag runda av. För oss socialdemokrater finns det alltså ingen lösning på den europeiska krisen som innebär att inte länderna återtar kontrollen över sina budgetar. Det finns ingen sådan lösning. Dit måste man. problem är faktiskt inte finanspakter eller annat utan det är den högerpolitik som bedrivs i . Åtstramningspolitiken är ett jätteproblem.Man kan aldrig ge upp ambitionen. Man måste återta kontrollen över sina finanser. Men jag menar att det finns ett väsentligt utrymme för att genomföra en betydligt bättre balanserad, socialt anständig och jobbskapande politik för att återföra de här länderna till någonting som kan likna att de har kontroll över sin ekonomi och sin sociala utveckling. Det är klart, där kan jag instämma med , att det som händer nu i är väldigt oroväckande, absolut.Jag yrkar bifall till utskottets förslag. Jag tänkte att skulle bli lite glad om han fick fortsätta, eftersom tiden blev väldigt knapp. Då kan man ju försöka bidra på bästa sätt, eller hur?Jag kan väl säga att jag också tycker att det är viktigt och bra att man försöker vara en konstruktiv part.