bet · H001MJU9 · 2013-03-04 00:00:00 — Utskottet vill inledningsvis framhålla att kvaliteten på dricksvattnet har en central betydelse för folkhälsan. Dricksvatten är grunden i all livsmedelproduktion och tillagning, och därför måste säkerheten kunna garanteras så att det inte innehåller ämnen som kan utgöra fara för hälsa eller miljö. Dricksvatten skiljer sig från andra livsmedel dels genom att det konsumeras av såväl spädbarn som vuxna, dels att det konsumeras under hela livet. Dricksvatten som innehåller farliga ämnen går heller inte att återkalla på samma sätt som man kan göra med andra livsmedel. Därför är det, enligt utskottets mening, särskilt viktigt att dricksvatten som livsmedel regleras och kontrolleras. Kvaliteten på det svenska dricksvattnet är generellt sett är god men det finns risk att substanser med påtagliga negativa hälsoeffekter kan tillföras dricksvattnet från bl.a. de vattenledningsrör som transporterar vattnet till konsumenternas kran. Säkra vattenledningsrör, dvs. rör som inte avger farliga ämnen till dricksvattnet, är enligt utskottets mening en förutsättning för att miljökvalitetsmålet om en giftfri miljö som har beslutat om ska kunna nås. Utskottet anser därför att det är glädjande att Miljömålsberedningen behandlar frågan om dricksvatten i samband med att man föreslår åtgärder för att minska riskerna med farliga ämnen som kommer i kontakt livsmedel (SOU 2012:38 Minska riskerna med farliga ämnen! Strategi för arbete för en giftfri miljö). Beredningen uppmärksammar bl.a. riskhanteringen av material som kommer i kontakt med dricksvatten, och man menar att en särskild kartläggning behövs. Vidare behöver man identifiera åtgärder för att se till att dricksvatten som tappas från kran är fritt från ämnen som innebär risk för människors hälsa. Sådana åtgärder bör enligt Miljömålsberedningen vara införda . Regeringen har också beslutat om ett särskilt uppdrag som avser renovering av vattenrör genom s.k. relining med beläggning. Det innebär att vattenrör renoveras på plats i byggnaden med hjälp av härdplaster. Vid relining med beläggning kläs insidan av rören med ett plastskikt som får härda. Ofta används epoxiplast som är ett tvåkomponentmaterial där bisfenol A, som är klassat som ett hormonstörande ämne, utgör en delkomponent av epoxihartsen. Kemikalieinspektionen kartlägger tillsammans med och i vilken utsträckning bisfenol A kan avges vid renovering av vattenrör, och kartläggningen ska utmynna i förslag till åtgärder för att minska exponeringen. Uppdraget ska slutredovisas senast (regeringsuppdrag M2012/1035/Ke). Mot bakgrund av den betydelse som utskottet kan tillmäta dricksvatten av god kvalitet välkomnas regeringens uppdrag om att kartlägga effekter av bisfenol A och föreslå åtgärder för att minska exponeringen. Likaså är utskottet positivt till att Miljömålsberedningen har uppmärksammat frågan. Utskottet utgår från att regeringen vidtar de åtgärder som behövs på grundval av resultatet från kartläggningen och de förslag som förutses. Med detta anser utskottet att motion 2012/13:MJ257 (S) yrkandena 1 och 2 nu kan lämnas utan vidare åtgärd i den mån motionsförslagen inte kan anses tillgodosedda. När det gäller frågan om enskilda vattentäkter är brunnsägaren ansvarig för att driva och sköta den egna brunnen och därmed för vattenkvaliteten. Det innebär att brunnsägaren har krav på sig att planera och kontrollera sin brunn för att undvika olägenhet för människors hälsa. Som brunnsägare bör man ta prover på sitt dricksvatten regelbundet. Om brunnsvattnet inte är tillräcklig bra är det brunnsägaren som får reda ut orsakerna och stå för åtgärderna (26 kap. 19 § ). På myndighetsnivå är ansvaret för vattenfrågor är uppdelat på flera myndigheter. har enligt och miljötillsynsförordningen tillsynsansvar över hälsoskyddsfrågorna i . tillsynsvägleder de kommunala kontrollmyndigheterna om hur de ska utöva tillsyn över olika hälsoaspekter i . I förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd återfinns särskilda bestämmelser till skydd för människors hälsa. En bostad ska, i syfte att hindra uppkomst av olägenheter, ha tillgång till vatten i erforderlig mängd och av godtagbar beskaffenhet till dryck, matlagning, personlig hygien och andra hushållsgöromål (33 § 6). har ansvar för normgivning och tillsynsvägledning i frågor om dricksvatten från enskilda vattentäkter och mindre anläggningar. Detsamma gäller för vatten som används till hushållsgöromål som disk, dusch, tvätt och rengöring. har utfärdat allmänna råd om dricksvatten (allmänna råd [SOSFS 2003:17] om försiktighetsmått för dricksvatten). är central tillsynsmyndighet för dricksvatten och samordnar kommunernas kontroll nationellt, vilket bl.a. innebär nationell regelutveckling, vägledning och information inom dricksvattenområdet. har ett nationellt samordningsansvar för dricksvattenfrågor i . Kommunen har med stöd av tillsyn över hälsoskyddet för enskilda och mindre anläggningar. uppger att deras arbete med enskilda vattentäkter främst har varit inriktat på information och rådgivning till ägare av enskilda vattentäkter. Information och rådgivning direkt till enskilda medborgare ingår dock inte i tillsynsvägledningsansvar enligt miljötillsynsförordningen (2011:13). Tillsammans med geologiska undersökningar (SGU) genomförde ett nationellt tillsynsprojekt om dricksvatten från enskilda vattentäkter 2007. Syftet med projektet var också att göra brunnsägarna mer medvetna om att det är viktigt att dricksvattnet är av god kvalitet, att man tar prov regelbundet och att man åtgärdar vattentäkten vid behov. Landets kommuner inbjöds att delta i projektet och ca 113 kommuner deltog aktivt. Deras arbetsinsats gällde främst att informera brunnsägare om provtagning, dricksvattnets kvalitet etc. Sammanställningen av resultaten från vattenanalyserna visar att dricksvattenkvaliteten i många enskilda vattentäkter var dålig. Enbart av alla prover var tjänliga och lika stor andel var otjänliga (, Dricksvatten från enskilda vattentäkter Ett nationellt tillsynsprojekt, 2007). bereds ett förslag från och om att ändra ansvarsfördelningen inom detta område. Förslaget innebär att informations- och rådgivningsansvaret för dricksvatten som är avsett för dryck och matlagning från enskilda dricksvattenanläggningar förs över från till . Utskottet utgår från att regeringen i samband med beredningen av myndigheternas förslag i övrigt tar de initiativ som behövs för att säkerställa eventuella behov av kontroll och information av enskilda vattentäkter. Med hänvisning till detta föreslår utskottet att motion 2012/13:MJ323 (C) lämnas utan vidare åtgärd. Avgifter för tillsyn m.m. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden (M) om koordinering av livsmedelskontroller och avgifter för livsmedelstillsyn. I motion 2012/13:MJ270 av (M) yrkande 4 begärs att livsmedelskontroller och avgifter som både offentliga inrättningar och privata aktörer kräver av livsmedelsproducenter koordineras. Dessutom bör egenkontrollsprogrammet utökas och företagaren bör ges större förtroende. Enligt motion 2012/13:MJ380 av (M) bör avgifter vid tillsyn på livsmedelsområdet ses över. Det finns exempel på småskaliga slakterier som från till ett annat har debiterats för fler kontrolltimmar än föregående år trots att den kontrollerade verksamheten i sig bedrivs i samma omfattning och utan krav om extrakontroller. Inledningsvis vill utskottet redovisa att ansvaret för tillsynsansvaret på livsmedelsområdet är delat mellan , länsstyrelserna och kommunerna. leder och samordnar kommunernas tillsyn. Detta sker framför allt genom vägledning, utbildning, gemensamma projekt och annan information. Även länsstyrelserna har ett ansvar för att på regional nivå stödja och kontrollera kommunerna. Avgiften för livsmedelstillsynen ska betalas av den livsmedelsföretagare vars verksamhet är föremål för tillsyn. Normalt ska tillsynsmyndighetens kostnader täckas av en årlig avgift. Avgiften ska fastställas på grundval av vad tillsynen kostar för tillsynsmyndigheten att utöva. Utskottet har tidigare behandlat såväl avgifter för tillsyn som dess organisation, senast i betänkandet 2010/11:MJU14 Livsmedelskontroll. I sammanhanget uppmärksammades att regeringen inom ramen för det nya matlandet på olika sätt stöttat bl.a. småskaliga livsmedelsföretag. Detta innebär bl.a. att har avsatts för att fortsätta att sänka avgifterna för köttkontroll, främst för mindre slakterier. Dessa medel används även till att göra godkännandet av nya slakterier avgiftsfritt. Vidare avsätts för att förbättra rådgivning till företag om hur livsmedelslagen tillämpas. Slutligen satsas på ett kompetenslyft för livsmedelsinspektörerna för att de genom bättre kunskap ska kunna tillhandahålla en mer likvärdig kontroll i hela landet samt en kontroll där lagstiftningens flexibilitet kan användas. , i de allra flesta fall kommunerna, ska ta ut en avgift för livsmedelskontrollen. är ansvarigt för tillsyn av slakterierna och större livsmedelsanläggningar. Avgiften ska täcka kostnaderna för kontrollen. har dock möjlighet att sätta ned kontrollavgiften, exempelvis för små eller nystartade livsmedelsföretag. Regeringens arbete med regelförenkling fortskrider enligt Landsbygdsdepartementet med ökad intensitet. Inom livsmedelsområdet har de administrativa kostnaderna, enligt mätningar, minskat med . I regleringsbrevet för för anger regeringen att det finns ett behov av att fortsätta och intensifiera förenklingsarbetet för att nå regeringens mål om en märkbart positiv förändring i företagens vardag. förenklingsarbete ska utgå från regeringens övergripande mål med sju delmål och fem fokusområden (skr. 2012/13:5). ska ta fram åtgärder för förenkling och förslag på indikatorer för uppföljning av arbetet. Tyngdpunkten ska ligga på åtgärder som leder till att företagarna upplever förenklingar i vardagen. En del i förenklingsarbetet är enligt regeringen att fortsätta att minska företagens administrativa kostnader. ska arbeta med förenkling och ökad service i samband med tillämpningen av regelsystemen. ska redovisa hur det bedriver sitt förenklingsarbete. Uppdraget ska redovisas till (Landsbygdsdepartementet) . När det gäller rapporteringen om regelförenkling uppger regeringen att inom sitt ansvarsområde ska bistå i mätningarna av företagens administrativa kostnader med en avslutande uppdatering av förändringarna i regelverken för 20102012. Utskottet vill vidare uppmärksamma att regeringen gav i uppdrag att tillsammans med Kommuner och Landsting (SKL) genomföra insatser för att förenkla för företagen på nivå. Samtliga länsstyrelser fick motsvarande uppdrag att förenkla för företagen på länsnivå. i har uppdraget att samordna länsstyrelsernas arbete. Det är ett långsiktigt arbete med årliga delrapporteringar. Uppdragen ska slutredovisas . har som en följd av uppdraget inrättat ett s.k. förenklingsforum. Förenklingsforumet möjliggör regelbundet utbyte mellan den nationella och lokala nivån om vilka effekterna blir för företagen vid tillämpning av lagstiftningen (prop. 2012/13:1 utg.omr. 24 Näringsliv). Utskottet kan för egen del konstatera att det bedrivs ett omfattande arbete för att minska företagens administrativa kostnader, vilket inbegriper såväl kostnader för livsmedelskontroll som inom övriga områden. Mot denna bakgrund föreslår utskottet att motion 2012/13:MJ270 (M) yrkande 4 lämnas utan vidare åtgärd i den mån den inte kan anses tillgodosedd. När det gäller frågan om avgifterna för livsmedelstillsyn uppger Landsbygdsdepartementet att har utvecklat en modell för att klassa livsmedelsanläggningar, och denna styr vilken kontrolltid anläggningen ska ha och därmed även avgiftens storlek. Den kontrolltid som räknas fram är en rekommendation, vilket innebär att en anläggning som har tilldelats t.ex. ska ha en genomsnittlig årlig kontrolltid som motsvarar det antalet timmar. År 1 kan den verkliga kontrolltiden vara , medan den år 2 bara är , men genomsnittet blir ändå . gjorde en översyn vad gäller behovet av mängden kontroll inom vissa områden. Antalet kontrolltimmar som skulle bära kostnaderna minskade med , och anledningarna till detta var flera, bl.a. att kontrolltiden för ytterligare kontroll vid styckningsanläggningar, utöver riskklassificerad kontroll, justerades ned där företagen utför delar av provtagningen i kontrollprogrammet för salmonella, samt att antalet stora anläggningar har minskat och antalet mindre slakterier ökat. När det gäller timtaxan har kostnaden för restid och tid för inställelse ökat i och med ökad slakt vid fler mindre slakterier. Nästan alla de små slakterierna slaktar på grund av logistiska skäl , vilket medför ett svårlöst bemanningsproblem för . Produktiv tid per tjänst minskar och därmed ökar kostnaden . Sammantaget har kostnaderna ökat och antalet kontrolltimmar minskat. betalar för färre kontrolltimmar men med högre taxa för varje timme. arbetar med att reducera kostnaderna, bl.a. genom införande av systemstöd och effektiv arbetsfördelning. Som redovisats ovan har särskilda medel () fördelats till småskaliga slakterier. har beviljat anslag för att sänka köttkontrollavgifterna med . Med detta föreslår utskottet att motion 2012/13:MJ380 (M) lämnas utan ytterligare åtgärd. Utskottets förslag i korthet avslår motionsförslag om en nationell livsmedelsstrategi (S), att användningen av falska beteckningar på livsmedel ska granskas (S) samt om att tillsätta utredningar om dels tillsatser i livsmedel (SD), dels matens hälsovärde (S). Jämför reservationerna 7 (SD), 8 (S) och 9 (S). I motion 2012/13:MJ414 av (SD) begärs att effekter av tillsatser i livsmedel utreds. Utredningen ska göras på ett övergripande plan av forskare som är statligt finansierade. Enligt motion 2012/13:MJ425 av m.fl. (S) yrkande 3 i denna del bör en utredning tillsättas med uppdrag att granska vilken vetenskaplig grund som finns i rådgivning från samhället till konsumenter om matens hälsovärde. Förslag bör också utarbetas till ett nytt svenskt system för tydligare märkning av matens hälsovärde. I uppdraget bör det också ingå att undersöka vilka metoder som prövats i andra länder. I samma motion yrkande 11 framhålls vidare att användningen av falska beteckningar på innehållet i maten på restaurangerna bör granskas och åtgärder bör föreslås som skyddar konsumenterna. Motionärerna anser också att det behövs en nationell långsiktig livsmedelsstrategi för den svenska matproduktionen som är anpassad till klimatförändringarna och våra nationella och internationella klimatåtaganden (yrkande 1). När det gäller tillsatser i livsmedel konstaterar utskottet att detta regleras genom ett omfattande regelverk som är harmoniserat inom EU. Den övergripande förordningen är och rådets förordning (EG) nr 1333/2008 om livsmedelstillsatser. Den syftar till att säkerställa en effektivt fungerande inre marknad samt en hög skyddsnivå för människors hälsa och en hög nivå på konsumentskyddet. Vidare är tillsatserna reglerade i nationell lagstiftning, bl.a. genom föreskrifter om livsmedelsenzymer, rökaromer och livsmedelstillsatser (LIVSFS 2012:4). För att en tillsats ska få användas i livsmedel måste den vara godkänd för livsmedlet i fråga. Tillsatserna godkänns av och Europeiska unionens råd för användning inom hela EU. Tillsatser får inte utgöra någon hälsorisk, och de ska dessutom vara av värde för konsumenten eller nödvändiga för livsmedlets hantering för att kunna bli godkända. För hälsoriskbedömning av livsmedelstillsatser tar hjälp av den europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, Efsa. Alla ansökningar granskas även av medlemsstaternas experter som i fall är enligt uppgifter från Landsbygdsdepartementet. Efsas uppdrag är att ge oberoende, högkvalitativ vetenskaplig rådgivning om möjliga risker i livsmedelskedjan från producent till konsument. Efsa ska också öppet informera alla berörda parter, t.ex. myndigheter, livsmedelsbranschen och konsumenterna, om dessa risker. De bedömningar som myndigheten gör ligger till grund för alla dem som ska hantera riskerna på olika sätt, exempelvis stifta lagar, bestämma gränsvärden eller informera. För att pröva om tillsatserna eventuellt är skadliga görs studier på försöksdjur, t.ex. råttor, innan de eventuellt godkänns. Med utgångspunkt från den högsta dos av ett ämne som försöksdjuren kunnat tillföras under sin livstid, utan att skadliga effekter kan påvisas, fastställs den s.k. nolleffektdosen. Nolleffektdosen uttrycks i milligram per kilo kroppsvikt och dag. För att få en betryggande säkerhetsmarginal tar man sedan som regel en hundradel av detta värde och får då ADI-värdet för människa. Acceptabelt dagligt intag, , är ett mått på hur mycket av olika tillsatsämnen i våra livsmedel som man kan äta utan att det medför hälsorisker. ADI-värdet anger hur mycket en människa kan utsättas för under hela sin livstid utan att det medför någon hälsorisk. När tillsatser bedöms beaktar Efsa även om det finns en hälsorisk när flera olika tillsatser används . Detta kallas samverkanseffekter eller ibland cocktaileffekter. Såväl som Efsa är väl medvetna om problemen med att samverkanseffekter i enstaka fall kan förekomma, och det pågår ett aktivt arbete för att öka kunskapen inom detta område. Mot bakgrund av det ovan sagda föreslås att motion 2012/13:MJ414 (SD) lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller rådgivning till konsumenterna om matens hälsovärde vill utskottet uppmärksamma det arbete som bedrivs inom där man behandlar ett förslag till nya nordiska näringsrekommendationer med tyngdpunkt på hela kosten (). Förslaget har tagits fram på uppdrag av , och det är ett utkast till den femte upplagan av de nordiska näringsrekommendationerna. En nordisk arbetsgrupp har lett arbetet, och över 100 vetenskapliga experter har varit inblandade. Arbetet har främst inriktats på att revidera områden inom vilka det framkommit nya vetenskapliga rön. En systematisk översyn har gjorts av utvalda näringsämnen och områden där det fanns nya data som man ansåg ha särskild betydelse för att fastställa näringsrekommendationerna. Enligt uppgift från pågår remissbehandling av förslagen. förutses fatta beslut om kostrekommendationerna . De nordiska näringsrekommendationerna är sedan utgångspunkt för råd och regler från . De är exempelvis centrala för kostrekommendationer till särskilda målgrupper som gravida, barn och äldre. I är ansvarig myndighet för att informera konsumenter, företag och andra intressenter i livsmedelskedjan om gällande regelverk, kostråd och andra viktiga förhållanden på livsmedelsområdet. Verket är också ansvarigt för att främja konsumenternas, särskilt barns och ungdomars, förutsättningar för att göra medvetna val avseende hälsosam och säker mat (förordning [2009:1426] med instruktion för ). Med hänvisning till det ovan anförda avstyrker utskottet motion 2012/13:MJ425 (S) yrkande 3 i denna del i den mån motionsförslaget inte kan anses tillgodosett. Beträffande användningen av falska beteckningar på livsmedel omfattas sådana frågor av föreskrifter om märkning och presentation av livsmedel (LIVSFS 2004:27) som är avsedda att saluhållas till enskilda konsumenter och till storhushåll. Föreskrifterna omfattar även märkning av varor som är avsedda för livsmedelsindustri och parti- eller detaljhandel och som inte är färdigförpackade för att saluhållas till enskilda konsumenter (1 §). När det gäller redlighet framgår följande. Märkningen och dess närmare utformning får inte a) vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen, särskilt om vad som är utmärkande för livsmedlet och i synnerhet dess beskaffenhet, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, ursprung eller härkomst samt tillverknings- eller produktionsmetod, genom att tillskriva livsmedlet verkningar eller egenskaper som det inte har, eller genom att antyda att livsmedlet har speciella egenskaper då i själva verket alla liknande livsmedel har sådana egenskaper, eller b) tillskriva livsmedel egenskaper som innebär att de förebygger, behandlar eller botar någon sjukdom hos människor eller antyda sådana egenskaper, såvida inte annat framgår av föreskrifter om naturligt mineralvatten eller om livsmedel för särskilda näringsändamål (5 §). Bestämmelserna i 5 § gäller också presentation av livsmedel, särskilt med avseende på deras form eller utseende, hur de förpackats, de förpackningsmaterial som använts, det sätt på vilket livsmedlen arrangerats och den omgivning de exponeras i (6 §). När det gäller önskemålet om att granska användningen av falska beteckningar på t.ex. fiskarter och kött på restauranger uppger Landsbygdsdepartementet att det pågår olika insatser med inriktning på märknings- och redlighetsfrågor för att stärka de ansvariga kontrollmyndigheterna på regional och lokal nivå. bedriver ett projekt som kallas för Framtidens kontroll. Där arbetar man aktivt tillsammans med berörda parter för att kontrollmyndigheterna ska ha goda möjligheter att genom förebyggande insatser till företagen underlätta för dem att göra rätt. Ett annat pågående projekt som bedriver handlar om kompetensförsörjning i livsmedelskontrollen. Inom projektet lyfter man fram redlighetskontrollen och hur en sådan kontroll kan bidra till att utveckla ett systematiskt arbetssätt för hur avvikelser och sanktioner hanteras. Vidare planerar en specialiseringskurs för kontroll av storhushåll och restauranger, . Utskottet har tidigare uttalat sig om frågor som rör märkning av maten som serveras på restauranger, t.ex. i betänkande 2011/12:MJU10. I samband med motionsförslag om utökad ursprungsmärkning av kött ansåg utskottet att det finns ett värde i förbättrad information till konsumenterna, inte minst gäller det ursprungsmärkning av kött. Utskottet vill med anledning av det nu behandlade motionsyrkandet poängtera att en sådan dialog inte begränsas till ursprungsmärkning av kött utan gäller generellt. Enligt utskottets mening är det väsentligt att konsumenter ska kunna göra medvetna val mellan olika livsmedel oavsett om det sker på en restaurang eller i en butik. Utskottet utgår från att regeringen inleder den efterfrågade dialogen och därför föreslås att motion 2012/13:MJ425 (S) yrkande 11 lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller frågan om en nationell långsiktig livsmedelsstrategi som anpassas till klimatförändringarna och klimatåtaganden vill utskottet hänvisa till ett svar på interpellation 2010/11:75 om miljösmarta matval (prot. 2010/11:29). Landsbygdsminister anförde bl.a. att många konsumenter i och i andra länder har ett stort intresse av att veta hur produkterna de köper har producerats och kan tänkas påverka omgivningen. Konsumenternas engagemang är en stor tillgång för ett hållbart samhälle. Det är positivt att konsumenterna kan skaffa sig information om hur man konsumerar miljösmart. Enligt landsbygdsministern finns det ett växande intresse hos konsumenterna att köpa produkter med olika typer av miljö- och klimatmärkningar. Det är positivt att certifiering på initiativ av marknadens aktörer växer fram eftersom det ökar konsumentens möjligheter att välja. Det är dock viktigt att sådana initiativ ser till en produkts hela s.k. fotavtryck, dvs. hur mycket en produkt påverkar miljön från det att den produceras till det att varan fraktas hem till konsumenten. Utskottet konstaterar även att har ett sektorsansvar inom miljömålsområdet och har även beviljats särskilda medel för att arbeta med livsmedelskedjans klimatpåverkan. Utskottet vill också uppmärksamma att har ett par rapporter publicerats som behandlar kopplingen mellan livsmedelskonsumtion och utsläpp av klimatgaser. Det framgår bl.a. av en rapport från att i jordbruket utgör utsläpp av lustgas och metan från växtodling och djurhållning huvuddelen av växthusgasutsläppen. Utsläppen kommer från biologiska processer och är en följd av dagens mjölkdjurs- och vegetabilieproduktion. Men vad vi äter, hur vi hanterar maten och hur maten produceras har betydelse för omfattningen av växthusgasutsläpp från jordbruket.