bet · H001KU19 · 2013-04-08 00:00:00 — Detta gäller i ärenden där den enskilde är part eller ställföreträdare för part, om ärendet har anknytning till förvaltningsområdet. Utanför förvaltningsområdet gäller enligt 9 § att enskilda under samma förutsättningar har rätt att använda dessa språk vid kontakter med förvaltningsmyndigheter, om ärendet kan handläggas av personal som behärskar minoritetsspråket. I 10 § anges att enskilda alltid har rätt att använda finska och samiska vid sina skriftliga kontakter med ombudsmän. Detsamma gäller vid enskildas skriftliga kontakter med Justitiekanslern, , och i ärenden i vilka den enskilde är part eller ställföreträdare för part. I 1315 §§ finns liknande bestämmelser om rätten att använda finska, meänkieli och samiska hos domstolar. Den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk beslutade (prop. 1998/99:143, bet. 1999/2000:KU6, rskr. 1999/2000:69) att skulle ansluta sig till ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (Framework Convention for the Protection of National Minorities, SÖ 2000:2) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (European Charter for Regional or Minority Languages, SÖ 2000:3). tog också ställning till att judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar skulle erkännas som nationella minoriteter i . I artikel 1 i den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk definieras ett sådant språk som ett språk som av hävd används i ett visst territorium inom en stat av medborgare som utgör en grupp som är mindre till antalet än resten av befolkningen i den staten och som är annorlunda än det eller de officiella språken i staten. Definitionen omfattar inte dialekter eller språk som talas av invandrare. Definitionen innefattar s.k. territoriellt obundna språk, som är språk som används av medborgare i en stat som avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen i staten, men som trots att de av hävd används inom den statens territorium inte kan identifieras med en bestämd del av staten. har valt att betrakta chib och jiddisch som territoriellt obundna språk i och att betrakta finska, meänkieli och samiska som språk med historisk geografisk bas. Proposition om regeringens strategi för de nationella minoriteterna I propositionen Från erkännande till egenmakt Regeringens strategi för de nationella minoriteterna (prop. 2008/09:158) föreslogs den ovannämnda lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk. Bland annat togs frågan upp (s. 60 f.) om borde erkänna fler minoritetsspråk. Frågan huruvida ytterligare grupper borde erkännas som nationella minoriteter har aktualiserats i olika sammanhang. Företrädare för finlandssvenskar i hade hävdat att finlandssvenskarna borde ges minoritetsstatus enligt ramkonventionen. Företrädare för älvdalingar hade gett uttryck för att de vill att älvdalskan ska få status som minoritetsspråk. Regeringen fann dock inte något skäl att göra en annan bedömning än den som gjordes i anslutning till ratifikationen av ramkonvention och minoritetsspråkskonventionen. Erfarenheterna visade enligt regeringen att de åtgärder som vidtagits för att bevara de redan erkända minoritetsspråken och att skydda de erkända minoriteterna inte har varit tillräckliga för att leva upp till lagstiftarens intentioner och att ytterligare insatser kommer att behövas. De nu planerade minoritetspolitiska insatserna måste därför koncentreras till att aktivt bevara de erkända minoritetsspråken och att skydda de erkända minoriteterna så att lever upp till sina folkrättsliga åtaganden, skrev regeringen. beslutade (prop. 2005/06:2, bet. 2005/06:KrU4, rskr. 2005/06:89) om en samlad svensk språkpolitik med fyra överordnade mål: Svenska språket ska vara huvudspråk i . Svenskan ska vara ett komplett och samhällsbärande språk. Den offentliga svenskan ska vara vårdad, enkel och begriplig. Alla ska ha rätt till språk: att utveckla och tillägna sig svenska språket, att utveckla och bruka det egna modersmålet och nationella minoritetsspråket och att få möjlighet att lära sig främmande språk. I betänkande 2007/08:KU13 behandlades bl.a. yrkanden om att fler minoritetsspråk skulle erkännas och om behovet av en minoritetspolitik som omfattar fler etniska grupper i samhället. Utskottet avstyrkte motionerna och anförde att utskottet inte önskade föregripa den pågående beredningen av de frågor som tas upp i motionerna inom ramen för den kommande minoritetspolitiska propositionen. Utskottet noterar att det i förvaltningslagen finns regler om att en myndighet vid behov bör anlita tolk när den har kontakt med någon som inte behärskar svenska. Mot bakgrund av detta finner inte utskottet något skäl att tillstyrka motion 2012/13:A393 yrkande 15. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner om handläggningstider hos myndigheter. Utskottet anser att beredningen av betänkande inte bör föregripas. I motion 2011/12:K351 vill (M) att regeringen ska se över möjligheten att införa en tidsgräns för handläggningen av företagsärenden vid myndigheter. Motionären menar att företag upplever att de får vänta på att ärenden ska avgöras trots att de lämnat in ansökningar och handlingar . Kommuner, regioner, länsstyrelser och myndigheter måste ge service till allmänheten och företagen i en snabbare takt, anser motionären. I motion 2011/12:K271 av (M) föreslås att det införs regler om garantitider för myndighetsutövning i kommuner. Även i motion 2012/13:K307 av (M) begärs en översyn av möjligheten att införa en tidsgräns för handläggning av företagsärenden hos myndigheter. Motionären menar att det är alldeles för många ärenden som ligger och väntar alldeles för länge på att avgöras. och (båda M) menar i motion 2012/13:K313 att statliga myndigheter bör kvalitetssäkras. Ett vanligt förekommande problem för privatpersoner och företag är enligt motionärerna att statliga myndigheter generellt har långa handläggningstider. Statliga myndigheter bör därför följa de positiva kommunala exempel som finns och tillämpa en garanti om att alla ärenden ska avslutas . I motion 2012/13:K358 av (M) begärs att man ska överväga att införa en expresshantering av tillståndsärenden. Ett skäl till att handläggningen hos myndigheter och domstolar går långsamt är enligt motionären bristande resurser. En åtgärd för att förstärka resurserna kan vara att införa en särskild expresshantering av tillståndsärenden, menar motionären. Detta skulle innebära att de som vill ska kunna betala en avsevärt högre avgift för att få en snabbare hantering. (S) vill i motion 2012/13:K393 att regeringen prioriterar så att överklaganden handläggs skyndsamt utan egentliga liggtider. Enligt 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen ska en rättegång genomföras rättvist och inom skälig tid. Enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223) ska varje ärende där någon enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Vid handläggningen ska myndigheten beakta möjligheten att själv inhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om sådana behövs. Enligt 1 § lagen (2009:1058) om förtursförklaring i domstol gäller att om handläggningen av ett mål eller ärende har oskäligt fördröjts, ska domstolen efter skriftlig ansökan från en enskild part förklara att målet eller ärendet ska handläggas med förtur i domstolen (förtursförklaring). Vid bedömningen av om handläggningen har oskäligt fördröjts ska domstolen särskilt beakta hur komplicerat målet eller ärendet är hur parterna har agerat under förfarandet hur myndigheter och domstolar har handlagt målet eller ärendet sakens betydelse för sökanden. En ansökan om förtursförklaring ska handläggas skyndsamt. Enligt 29 § myndighetsförordningen (2007:515) gäller att myndigheterna ska lämna en förteckning till Justitiekanslern över de ärenden som hade kommit in före föregående år men som inte hade avgjorts vid årets utgång. I slutbetänkande (SOU 2010:29) konstateras det att man i har diskuterat hur man ska kunna komma till rätta med myndigheternas långa handläggningstider. Ett skyndsamhetskrav har i större utsträckning än i den nuvarande förvaltningslagen byggts in i åtskilliga av de konkreta handläggningsregler som utredningen föreslår. Utredningen förordar också att myndigheterna generellt ska åläggas att underrätta enskilda parter om befarade förseningar. Utredningen föreslår ett helt nytt institut, en form av dröjsmålstalan, som konstruerats med utgångspunkt i den traditionella svenska förvaltningsrättsliga strukturen. Det föreslagna systemet innebär att överinstansens prövning av handläggningstiden aktiveras med hjälp av vanliga regler om överklagande, vilket förutsätter att beslutsmyndigheten i ett särskilt beslut manifesterat sin obenägenhet att avsluta ärendet då det enligt parten är moget för avgörande. Bifalls överklagandet ska överinstansen normalt en domstol förelägga beslutsmyndigheten att avgöra ärendet inom den tid som överinstansen bestämmer. Genom att föreläggandet inte får överklagas och det anvisade förfarandet bara får tas i anspråk under ärendets handläggning, undviker man att det nya institutet motverkar sitt syfte och ger upphov till nya dröjsmål. Utredningens förslag har remissbehandlats och bereds i . Remissvaren finns redovisade i Ds 2010:47 En ny förvaltningslag Remissyttranden över betänkande (SOU 2010:29). Vad gäller utredningens förslag om dröjsmålstalan har 67 remissinstanser lämnat olika synpunkter (s. 284347). I betänkande 2004/05:KU14 (s. 15 f.) avstyrkte utskottet ett flertal motioner om dröjsmål hos myndigheter. Utskottets förslag föranledde en reservation av , . Reservanterna föreslog ett tillkännagivande om dröjsmål hos myndigheter. De ansåg att det i en rättsstat är viktigt att medel står till buds som garanterar den enskilde medborgarens rätt till en säker och snabb handläggning av ett ärende. Detta var enligt deras mening särskilt angeläget i fall av myndighetsutövning mot den enskilde. Den enskildes ställning gentemot den offentliga förvaltningen borde därför stärkas. Medborgaren borde ha möjlighet att utkräva ansvar på juridisk väg. Det skulle t.ex. kunna ske genom införande av en s.k. dröjsmålstalan, vilket skulle ge den enskilde en möjlighet att i domstol få prövat om ett förvaltningsärende onödigt uppehålls hos den myndighet som ska fatta beslut i ärendet. Ytterligare ett sätt att stärka den enskildes ställning gentemot det offentliga kunde enligt reservanterna vara att införa en ordning med straffavgift för myndigheter som inte korrigerar sina egna misstag inom en angiven tidsfrist. biföll reservationen (rskr. 2004/05:153). I betänkande 2006/07:KU12 (s. 6 f.) behandlade utskottet ett motionsyrkande om dröjsmålstalan mot myndigheter. Utskottet avstyrkte motionsyrkandet med hänsyn till att hade gett regeringen till känna att den borde lägga fram förslag till åtgärder avseende myndigheters handläggningstider och dröjsmål. I betänkande 2008/09:KU13 (s. 18 f.) avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om dröjsmål hos myndigheter med hänvisning till att bl.a. skulle ta ställning till vilka åtgärder som kan vidtas för att komma till rätta med alltför långa handläggningstider hos myndigheterna. Utskottet anser inte att beredningen av förslag bör föregripas och avstyrker motionerna 2011/12:K271, 2011/12:K351, 2012/13:K307, 2012/13:K313, 2012/13:K358 och 2012/13:K393. Barnperspektiv i kontakt med myndigheter Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner om barnperspektiv i kontakt med myndigheter. Utskottet ser det som självklart att de som kommer i kontakt med myndigheterna får ett professionellt bemötande och noterar att regeringen avser att tillsätta en utredning som ska kartlägga tillämpningen av barnets rättigheter enligt . I motionerna 2011/12:K377 och 2012/13:K374 av (M) föreslås att regeringen ska arbeta för att fler myndigheter ska utbilda sin personal om barnperspektivet och dess praktiska tillämpning. Motionären anför att har påpekat att många svenska myndigheter brister när det gäller att beakta barnperspektivet när de fattar beslut som direkt eller indirekt berör barns livssituation. Konventionen om barnets rättigheter antogs av . ratificerade efter ett beslut i utan att reservera sig på någon punkt (se SÖ 1990:20, prop. 1989/90:107, bet. 1989/90:SoU28 och rskr. 1989/90:350). I artikel 3.1 i konventionen anges att vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas av offentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner, domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ, ska barnets bästa komma i främsta rummet. Enligt 1 kap. 2 § femte stycket regeringsformen ska det allmänna verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället och för att barns rätt tas till vara. lämnade regeringen femte periodiska rapport till för barnets rättigheter om genomförande under 20072012. I rapporten anges bl.a. att regeringens arbete med att genomföra har varit både strategiskt och systematiskt. Svensk lagstiftnings överensstämmelse med konventionen har gåtts igenom , . Bedömningen i rapporten är att svensk lagstiftning över lag står i god överensstämmelse med , men att tillämpningen måste säkerställas ytterligare. Arbetet med barnets rättigheter är en ständigt pågående process för att förbättra både lagstiftning och tillämpning. Regeringen bedömde att även om det fanns en medvetenhet om genom de insatser som gjorts av , myndigheter, kommuner, landsting och inte minst genom organisationer från det civila samhället så fanns det behov av en ny strategi för att stärka barnets rättigheter och stärkta insatser för att öka kunskapen om hur barnets rättigheter kan omsättas i praktiken inom olika verksamheter, inte minst möjligheten för barn att uttrycka sina åsikter. En ny strategi godkändes av (bet. 2010/11:SoU3) och ersatte den tidigare strategin . Vidare anges i rapporten att regeringen med den nya strategin ingick en överenskommelse med Kommuner och Landsting (SKL) för att intensifiera arbetet med att stärka barnets rättigheter bl.a. genom kompetensutveckling. För att ytterligare förstärka det pådrivande arbetet har fått i uppdrag att sprida och kommunicera regeringens strategi till kommuner, landsting och statliga myndigheter. Strategi för att stärka barnets rättigheter i I proposition 2009/10:232 Strategi för att stärka barnets rättigheter i föreslog regeringen en strategi för hur barnets rättigheter kan stärkas i . Strategin består av följande principer: All lagstiftning som rör barn ska utformas i överensstämmelse med . Barnets fysiska och psykiska integritet ska respekteras i alla sammanhang. Barn ska ges förutsättningar att uttrycka sina åsikter i frågor som rör dem. Barn ska få kunskap om sina rättigheter och vad de innebär i praktiken. Föräldrar ska få kunskap om barnets rättigheter och erbjudas stöd i sitt föräldraskap. Beslutsfattare och relevanta yrkesgrupper ska ha kunskap om barnets rättigheter och omsätta denna kunskap i berörda verksamheter. Aktörer inom olika verksamheter som rör barn ska stärka barnets rättigheter genom samverkan. Aktuell kunskap om barns levnadsvillkor ska ligga till grund för beslut och prioriteringar som rör barn. Beslut och åtgärder som rör barn ska följas upp och utvärderas utifrån ett barnrättsperspektiv. godkände strategin (bet. 2010/11:SoU3, rskr. 2010/11:35). Kartläggning och utredning om I Ds 2011:37 Hur svensk lagstiftning och praxis överensstämmer med rättigheterna i en kartläggning har bl.a. tillämpningen av i redovisats. I ett pressmeddelande anges att statsrådet avser att föreslå en utredning som ska kartlägga tillämpningen av barnets rättigheter enligt . Direktiv för en utredning bereds i . Frågan om ett barn- och ungdomsperspektiv och barnkonsekvensanalyser i beslutsfattande behandlades av i betänkande 2001/02:KU14. Utskottet påminde i betänkandet om att regeringen framhållit i demokratipropositionen att det är angeläget att det finns ett finns ett barn- och ungdomsperspektiv i den kommunala verksamheten. Utskottet ansåg inte att det behövdes något tillkännagivande till regeringen om behovet av ett sådant perspektiv och om barnkonsekvensanalyser. Frågan om barnkonsekvensanalyser i beslutsfattande behandlades av även i betänkande 2001/02:KU15. Utskottet anförde att det framgick av den nationella handlingsplanen för mänskliga fri- och rättigheter att ska vara ett aktivt instrument och genomsyra allt beslutsfattande i som rör barn, att barnkonsekvensanalyser ska göras vid statliga beslut som rör barn och att kommuner och landsting bör inrätta system för att kunna följa hur barnets bästa förverkligas i det kommunala arbetet. Enligt utskottets mening saknades mot denna bakgrund anledning att göra ett tillkännagivande till regeringen om att barnkonsekvensanalyser ska ingå som en naturlig del av beslutsunderlag och att barnbilagor ska ingå i kommunala budgetar. I betänkande 2002/03:KU24 vidhöll utskottet sina tidigare ställningstaganden i frågan. har uttalat sig om motionsyrkanden om kompetens och bemötande inom rättsväsendets myndigheter, senast i årets budgetbetänkande (bet. 2012/13:JuU1 s. 84). behandlade i betänkandet olika motioner om kompetens och bemötande inom rättsväsendet, bl.a. en motion i vilken det efterfrågades en handlingsplan för att höja statusen för poliser och domare som arbetar med brott mot barn. avstyrkte motionerna och anförde bl.a. att i många av motionerna om kompetens och bemötande framhålls vikten av att de anställda inom rättsväsendets olika myndigheter har hög kompetens inom olika områden. Utskottet instämde i detta. Vidare såg utskottet det som självklart att de människor som kommer i kontakt med myndigheterna, t.ex. brottsoffer och vittnen, får ett professionellt bemötande från myndighetsföreträdare. Frågorna om kompetens och bemötande är enligt justitieutskottet av central betydelse för att rättsväsendets myndigheter ska kunna fullgöra den viktiga uppgiften att värna den enskildes rättstrygghet och rättssäkerhet. Vidare anförde utskottet att ett omfattande arbete pågår för att öka kompetensen inom rättsväsendets myndigheter och för att se till att de som kommer i kontakt med myndigheterna bemöts professionellt och kan känna sig trygga och säkra. I betänkandet fanns en reservation (S) om barnkompetens inom rättsväsendet. Utskottet ser det som självklart att de som kommer i kontakt med myndigheterna får ett professionellt bemötande från myndighetsföreträdare. Utskottet noterar att regeringen avser att tillsätta en utredning som ska kartlägga tillämpningen av barnets rättigheter enligt . Mot den bakgrunden finner inte utskottet något skäl att tillstyrka motionerna. Därmed avstyrks motionerna 2011/12:K377 och 2012/13:K374. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner om kunskap om företagande mot bakgrund av att det pågår ett arbete med att förenkla företagens kontakter med myndigheterna. I motion 2011/12:K256 yrkande 3 vill (M) att kunskaperna om hur det är att driva företag ökar hos myndigheterna. Det är enligt motionären önskvärt att tjänstemän vid myndigheter genomgår utbildning om företagens situation och om att driva företag. Liknande krav har (M) också i motion 2012/13:K338. Motionären menar att då en stor del av företagens administration består av diverse kontakter med myndigheter är det avgörande att detta fungerar på ett enkelt och smidigt sätt. I 4 § förvaltningslagen anges att varje myndighet ska lämna upplysningar, vägledning, råd och annan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Av 7 § följer att varje ärende där någon enskild är part ska handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt. Vid handläggningen ska myndigheten beakta möjligheten att själv inhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, om så behövs. I anslutning till dessa bestämmelser anges i förarbetena (prop. 1985/86:80 s. 19) att det anses vara en närmast självklar eller underförstådd grundsats att myndigheterna är skyldiga att se till att deras ärenden blir tillräckligt utredda. I proposition 2009/10:148 Företagsutveckling statliga insatser för finansiering och rådgivning redogörs (s. 20 f.) för att den myndighetsservice som blivande och befintliga företagare erbjuds bör utvecklas och samordnas för att företagarnas behov bättre ska tillgodoses. I finns rådgivare som erbjuder tjänster till företag i alla utvecklingsfaser. Myndigheter erbjuder vanligen specialiserad information och vägledning inom det egna kompetensområdet. Det kan gälla frågor om skatt och arbetsgivaravgifter, hur man registrerar sitt företag, vad som krävs om man planerar att importera varor för försäljning i , eller tillämplig marknads- och konsumenträttslig lagstiftning. Myndigheterna vägleder till rätt instans eller lämnar service via webb, telefon eller sina kontor. Flera myndigheter samverkar för att utveckla informations- och vägledningstjänster till blivande och nya företagare. Arbetsförmedlingen, , , , och har gemensamt tagit fram ett antal tjänster, t.ex. ett koncept för Starta företag-dagar. , och har gemensamt utvecklat webbportalen som erbjuder information och vägledning under företagandets alla utvecklingsfaser och även slussning till olika aktörer. I propositionen bedömer regeringen att staten har ett ansvar för att tillhandahålla lättillgänglig information och service avseende de regler och villkor som gäller för företagande. Den myndighetsservice som blivande och befintliga företagare erbjuds bör utvecklas, samordnas och förstärkas för att företagarnas behov bättre ska tillgodoses. bör ges i uppdrag att, i samverkan med myndigheter av stor betydelse för företagande, vidareutveckla information och vägledning inklusive interaktiva tjänster riktade till nya och växande företag. Regeringen avser att följa upp hur myndigheters service till företagare utvecklas. I näringsutskottets betänkande 2010/11:NU8 behandlades regeringens skrivelse om regelförenklingsarbetet (skr. 2009/10:226) och ett antal motionsyrkanden. Utskottet föreslog att , genom ett tillkännagivande och med bifall till ett motionsyrkande, skulle uppmana regeringen att inrätta en myndighetsgemensam portal för rådgivning samt registrerings- och tillståndsärenden för personer som vill starta företag. beslutade enligt utskottets förslag (rskr. 2010/11:214). I budgetpropositionen (prop. 2012/13:1 utg.omr. 24 s. 20 f.) skriver regeringen att goda villkor för företagande är avgörande för ekonomisk tillväxt. En viktig del i ett förbättrat företagsklimat är arbetet med att förenkla för företagen att starta och driva verksamhet. För perioden 20112014 inriktas arbetet mot de fem områden som bedöms ge störst positiv effekt i företagens vardag. Dessa områden är sänkta kostnader, minskat och förenklat uppgiftslämnande, förenklade myndighetskontakter på länsnivå och nivå, uppföljning av förenklingsförslag från näringslivet och bättre konsekvensutredningar. Regeringen gav i uppdrag att tillsammans med SKL genomföra insatser för att förenkla för företagen på nivå. Samtliga länsstyrelser fick motsvarande uppdrag att förenkla för företagen på länsnivå. i har uppdraget att samordna länsstyrelsernas arbete. Det är ett långsiktigt arbete med årliga delrapporteringar. Uppdragen ska slutredovisas . Vidare skriver regeringen i propositionen att en majoritet av alla företag har regelbundna kontakter med myndigheter på lokal och regional nivå vid exempelvis tillämpning av lagar och regler eller när myndigheter utövar tillsyn. har det i olika sammanhang uppmärksammats att myndigheter på lokal och regional nivå ibland brister i förståelsen för företagens villkor och vad som är viktigt för företagen i handläggning av enskilda ärenden. För att nå regeringens övergripande mål om en märkbar positiv förändring i företagens vardag är det viktigt att arbetet med att förenkla för företagen får ökat genomslag även på lokal och regional nivå.