bet · H001KU20 · 2013-06-11 00:00:00 — Vidare erinrar utskottet om betydelsen av informella kontakter mellan förvaltningsmyndigheter och . Bland annat kan, genom sådana kontakter, regeringen hållas informerad om den aktuella situationen på olika myndighetsområden. Det förtjänar även att understrykas att regeringen under alla förhållanden ansvarar inför för hur statens medel används. Såväl regeringen som de förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen ska, enligt budgetlagen, eftersträva hög effektivitet och god hushållning i sina verksamheter. Utskottet vill också framhålla att regeringen bär ett ansvar för myndigheters verksamhet och att ett särskilt ansvar innehas av det ansvariga statsrådet. Det ankommer på vederbörande statsråd att sörja för att regeringen vid behov vidtar sådana åtgärder som kan erfordras för att avhjälpa brister i myndigheters verksamhet, även om varje förvaltningsmyndighet är självständig i den omfattning som följer av 11 kap. 7 § regeringsformen och myndighetens chef är ansvarig för att myndighetens verksamhet bedrivs författningsenligt och effektiv. Granskningen visar inte annat än att socialförsäkringsminister medverkat till att åtgärder vidtagits för att reformerna och omorganisationen skulle kunna genomföras vid . I betänkande 2009/10:KU20 behandlades ytterligare två frågor rörande socialförsäkringen och statsrådets agerande i förhållande till . avvecklades de 21 länsbaserade försäkringskassorna och och den nya myndigheten bildades (prop. 2003/04:69, bet 2003/04:SfuU13, rskr. 2003/04:210) Myndighetens verksamhet regleras i förordningen (2009:1174) med instruktion för . Av förordningen (1 §) framgår att är förvaltningsmyndighet för de delar av socialförsäkringen och andra förmåner och ersättningar som enligt lag eller förordning ska administreras av . Verksamheten består huvudsakligen i att besluta och betala ut sådana förmåner och ersättningar som myndigheten ansvarar för. Myndigheten ska integrera ett jämställdhetsperspektiv i sin verksamhet (2 § 11). Av 3 § myndighetsförordningen (2007:515) framgår att myndighetens ledning ansvarar inför regeringen för verksamheten och ska se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt och de förpliktelser som följer av medlemskap i unionen, att den redovisas på ett tillförlitligt och rättvisande sätt samt att myndigheten hushållar väl med statens medel. Regeringens ansvar för förvaltningsmyndigheterna Enligt 1 kap. 6 § regeringsformen styr regeringen riket och är ansvarig inför . Enligt 12 kap. 1 § regeringsformen lyder en förvaltningsmyndighet under regeringen om myndigheten inte är lagd under . I regeringens styrande funktion ingår en skyldighet att leda den statliga förvaltningens verksamhet. Förvaltningsmyndigheterna står till regeringens förfogande i uppgiften att styra riket. Regeringen bär ett ansvar för att föreskrifter iakttas och för att den statliga sektorn fungerar i enlighet med intentioner. Med regeringens styrande funktioner följer med vissa begränsningar en rätt att ta initiativ och ge direktiv till förvaltningen. Sådana direktiv kan avse bl.a. allt generellt inriktat arbete inom en förvaltningsmyndighet, t.ex. planering, prioriteringar eller utredningsverksamhet samt hela det administrativa området, t.ex. vad gäller beslutsorgan, organisation eller rationaliseringar. Regeringen är i väsentliga avseenden fri att välja inriktning, utformning och omfattning av kontrollen av förvaltningsmyndigheterna. Insatser som kräver särskilda resurser förutsätter att beviljar medel. En stor del av regeringens mer löpande förvaltningskontroll sker inom ramen för budgetprocessen. Enligt 12 kap. 2 § regeringsformen får ingen myndighet, inte heller eller en kommuns beslutande organ, bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot en enskild eller mot en kommun eller som rör tillämpningen av lag. Enligt 1 kap. 2 § 5 stycket regeringsformen ska det allmänna verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället och för att barns rätt tas till vara. Det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionshinder, sexuell läggning, ålder eller andra omständigheter som gäller den enskilde som person. Enligt 2 kap. 13 § 1 diskrimineringslagen (2008:567) är diskriminering förbjuden i fråga om hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet. Förbudet hindrar inte att kvinnor och män behandlas olika, om det har ett berättigat syfte och de medel som används är lämpliga och nödvändiga för att uppnå syftet. Enligt 2 kap. 14 § i samma lag är diskriminering vidare förbjuden i fråga om socialförsäkringen och anslutande bidragssystem, arbetslöshetsförsäkringen och statligt studiestöd. Genom en skrivelse till begärde utskottet svar på ett antal frågor. Utskottet fick en svarspromemoria utarbetad vid (bilaga A3.1.2) Utskottet önskade i sin skrivelse svar på frågan hur de konstaterade skillnaderna i beviljandegrad mellan manligt respektive kvinnligt dominerade yrken i arbetsskadeförsäkringen förhåller sig till vad som uttalades i förarbetena till ändring i lagen om arbetsskadeförsäkringen om konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män. I svarspromemorian anförs att det under rubriken utgångspunkter i proposition 2001/02:81 uppmärksammas att kvinnor har fått sina anmälda skador godkända som arbetsskador i mindre omfattning än män. Det övervägdes därför om det borde införas olika beviskrav för kvinnor och män. Detta avvisades dock av regeringen som i stället konstaterade att arbetsskadeförsäkringen omfattar en försäkrad i hans eller hennes s.k. befintliga skick. I detta ingår, enligt vad regeringen angav i propositionen, att hänsyn ska tas till att kvinnors och mäns förmåga att tåla påfrestningar i arbetet kan skilja sig åt. Som skäl för förenklingen av bestämmelserna anförde regeringen i propositionen att den tidigare bevisregeln hade visat sig svår att tillämpa, vilket kunnat få till följd att beviskraven blivit högre än avsett samt att det förekommit oklarheter om i vilken utsträckning den försäkrades individuella förutsättningar skulle beaktas. I svarspromemorian anförs vidare att regeringen i sin proposition betonade att det även i fortsättningen skulle finnas en vetenskapligt förankrad bedömning av en företeelses skadlighet för att en arbetsskada skulle kunna godkännas. Däremot skulle det inte krävas full vetenskaplig bevisning för detta. Även om man inte införde olika beviskrav för kvinnor och män gjorde den dåvarande regeringen bedömningen att de nya reglerna med sänkt beviskrav för skadlighetsbedömningen ändå, i förening med fast praxis om att den försäkrade ska bedömas utifrån sina fysiska och psykiska förutsättningar, skulle leda till att kvinnor i högre utsträckning än tidigare skulle få sina skador godkända som arbetsskador. Så har dock inte blivit fallet. I svarspromemorian anförs att såväl som Inspektionen för socialförsäkringen (ISF) i rapporter (2011:16 och ISF:s rapport 2011:15) har pekat på att ansökningar om arbetsskadelivränta beviljas i större utsträckning för personer som arbetar i mansdominerade yrken än för personer i kvinnodominerade yrken. Myndigheterna hävdar att detta kan bero på att de flesta vetenskapliga studier av arbetsmiljöns betydelse för uppkomsten av sjukdo- mar har gjorts inom manligt dominerade yrken och att det därigenom är svårare att komma till en vetenskapligt förankrad ståndpunkt med den innebörden att en företeelse i ett typiskt kvinnoyrke är skadlig. Därför kan, enligt myndigheterna, bristen på forskning förklara en betydande del av skillnaderna i beviljandefrekvens. Det är också av stor betydelse att aktuell forskning görs tillgänglig för dem som beslutar i arbetsskadeärenden. Såväl ISF som har också identifierat vissa brister i handläggningen av arbetsskadeärenden. Detta bedöms dock inte i någon större utsträckning kunna förklara skillnaderna i utfall för kvinnor och män. Det bör konstateras att skillnaderna är små om man jämför ansökningar om arbetsskadelivränta för kvinnor och män inom samma yrke. I svarspromemorian påtalas att det finns andra möjliga förklaringar till skillnader i beviljandefrekvens. Det kan inte uteslutas att typiskt manliga respektive typiskt kvinnliga arbetsmiljöer är förenade med olika faror. För detta talar att dödsolyckor och andra allvarliga arbetsolyckor drabbar män oftare än kvinnor. Utskottet önskade vidare i sin skrivelse en redogörelse för vilka åtgärder som har vidtagits sedan 2002 års lagändring för att följa upp arbetsskadeförsäkringen ur ett jämställdhetsperspektiv. I svarspromemorian anförs att i regleringsbrev infördes ett mål med innebörden att osakliga skillnader i utfall i arbetsskadeförsäkringen inte skulle få förekomma. Skillnaderna kvarstod dock och i regleringsbrevet fick i uppdrag (S2008/1814/SF) att analysera orsakerna till de stora skillnaderna i beviljandefrekvens mellan kvinnor och män i ärenden om arbetsskadelivränta. skulle även redovisa de åtgärder som myndigheten vidtagit i syfte att komma till rätta med osakliga skillnader. I sin återrapportering angav att skillnaderna till en del berodde på att kvinnor och män arbetar inom olika yrken. ansåg dock att detta endast förklarade en del av skillnaderna. gav regeringen i uppdrag (S2010/6425/SF) att granska beslutsprocessen vid beslut om arbetsskadelivränta ur ett jämställdhetsperspektiv. ISF framförde i sin rapport bl.a. att man borde överväga att införa en lista över godkända arbetssjukdomar och exponeringar för att göra försäkringen mer förutsägbar. I svarspromemorian anförs att enligt de rutiner som regeringen infört har yttrat sig över ISF:s rapport. Av detta yttrande framgår att i stort delar ISF:s analys. När det gäller de problem i myndighetens handläggning som ISF har påpekat framförs att åtgärder har påbörjats för att komma till rätta med dessa. Åtgärderna syftar bl.a. till att förbättra exponeringsutredningarna och helhetsbedömningarna av ärenden. Detta ska ske genom regelbundna seminarier och utbildningar för handläggare samt en ny ärendeprocess. anges i regleringsbrevet för () att myndigheten ska ta fram kunskapsöversikter beträffande arbetsmiljöns betydelse för uppkomst av sjukdom och därvid särskilt kvinnors arbetsmiljöer. Syftet är att få bättre kunskap om aktuell arbetsmiljöforskning. Kunskapsöversikterna bör också ge kunskap om vilka behov av forskning som behöver tillgodoses. Den första kunskapsöversikten med anledning av uppdraget beräknas bli klar /och två ytterligare översikter förväntas eller början av 2014. Vidare har i Socialförsäkringsrapport 2011:16 analyserat varför det finns skillnader i beviljandefrekvens mellan kvinnor och män i arbetsskadeförsäkringen. Som svar på frågan om vilka återrapporteringskrav som regeringen har ställt på när det gäller arbetsskador ur ett jämställdhetsperspektiv anförs i svarspromemorian att man, förutom vad som tidigare nämnts, i regleringsbrevet har gett i uppdrag att utarbeta en plan för jämställdhetsintegrering, där arbetsskador är ett viktigt område bland andra. ska ta fram en plan för hur myndigheten ska bedriva ett utvecklingsarbete för att verksamheten ska bidra till att nå de jämställdhetspolitiska målen. Planen, som ska genomföras , ska innehålla identifierade utvecklingsbehov, mål, aktiviteter och budget. Vidare ska planen beskriva på vilket sätt lärdomarna från utvecklingsarbetet ska tas till vara i myndighetens styrprocesser efter 2014. Uppdraget ska redovisas . I sin skrivelse framförde att man även ville ha en redogörelse för vilka åtgärder regeringen har vidtagit med anledning av ISF:s rapport (2011:15) och svar på denna samt vilka resultat dessa åtgärder har resulterat i. I svaret anförs att enligt ISF:s studie beror skillnaderna i beviljandefrekvens mellan ansökningar från män respektive kvinnor främst på att arbetsmarknaden är könsuppdelad och att det saknas tillräckliga vetenskapliga studier om kvinnodominerade arbetsmiljöer. Det är för att åtgärda detta som SBU har fått i uppdrag att göra kunskapsöversikter. Uppdraget syftar till att göra aktuell kunskap tillgänglig för beslutfattare inom arbetsområdet. Dessutom kommer uppdraget enligt svarspromemorian att leda till ökad kunskap om inom vilka områden det finns behov av mer forskning. I svarspromemorian anförs att ISF i sin rapport (2011:15) föreslog att det skulle utredas om en lista borde upprättas över sjukdomar som normalt kan antas vara orsakade av skadlig inverkan i arbetsmiljön. Liknande förslag har den av försäkringsbranschen tillsatta lämnat till den parlamentariska socialförsäkringsutredningen (S2010:04), som bl.a. analyserar arbetsskadeförsäkringen. avser, enligt sin arbetsplan, att inom ramen för sitt arbete överväga dessa förslag från . Slutligen påtalas att dels i en egen rapport (Socialförsäkringsrapport 2012:16), dels i ett yttrande över ISF:s rapport 2011:15, har redovisat de åtgärder som har vidtagit eller planerar att vidta med anledning av de synpunkter som lämnats avseende handläggning av arbetsskadeärenden. Inledningsvis vill utskottet erinra om målsättningsstadgandet i regeringsformen om att det allmänna ska verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället och att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av bl.a. kön. Utskottet kan konstatera att det alltjämt tycks finnas skillnader mellan manligt och kvinnligt dominerade yrken beträffande utfall i arbetsskadeförsäkringen. Det finns enligt utskottet skäl att fortsätta arbetet med att undanröja skillnader som beror på att mansdominerade respektive kvinnodominerade yrken bedöms olika. Utskottet konstaterar att det har vidtagits ett antal åtgärder i syfte att undanröja osakliga skillnader vid bedömning av arbetsskadeärenden. Bland annat har Inspektionen för socialförsäkringen tillskapats och regeringen har gett () i uppdrag att göra kunskapsöversikter över arbetsmiljöns betydelse för uppkomsten av sjukdomar och därvid särskilt beakta kvinnors arbetsmiljöer. Någon anledning att rikta kritik mot socialförsäkringsministern har utskottet inte funnit i sin granskning. 3.2 Införandet av nya betygssteg i grund- och gymnasieskolan I en anmälan till , bilaga A3.2.1, begärs det att utskottet ska granska hur regeringen har handlagt införandet av nya betygssteg och om det sätt på vilket införandet har skett varit förenligt med kraven på hur myndighetsutövning ska ske i . Till grund för granskningen har legat bl.a. en promemoria som upprättats inom , bilaga A3.2.2. Enligt 1 kap. 6 § regeringsformen ska regeringen styra riket och vara ansvarig för detta inför . Regeringen bär ett ansvar för att föreskrifter iakttas och för att landet fungerar i enlighet med intentioner. I regeringens styrande funktion ingår en skyldighet att leda statsförvaltningens verksamhet. Myndigheterna har en motsvarande lydnadsplikt gentemot regeringen, enligt 12 kap. 1 § regeringsformen. De statliga förvaltningsmyndigheterna är dock tillförsäkrade en bestämd självständighet beträffande beslut i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild eller kommun eller som rör tillämpning av lag; det framgår av 12 kap. 2 § regeringsformen. Enligt 1 kap. 9 § regeringsformen ska domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iaktta saklighet och opartiskhet. Utskottet behandlade i en granskning (bet. 2008/09:KU20) en granskningsanmälan som gällde statsrådet ansvar för förutsättningar att sköta sitt uppdrag. I sitt ställningstagande uttalade utskottet bl.a. följande. Utskottet vill inledningsvis betona vikten av att reformer föregås av grundlig beredning med sedvanlig remissbehandling m.m. Vid förändringar av myndighetsstrukturer eller andra organisatoriska förändringar är det ofta fråga om längre förändringsprocesser där det även kan finnas anledning att under processens gång dra lärdom av gjorda erfarenheter. Det är därför också viktigt att riksdag och regering i efterhand följer upp och utvärderar en myndighets verksamhet för att förvissa sig om att den bedrivs i överensstämmelse med vad som har varit avsett. Vidare erinrar utskottet om betydelsen av informella kontakter mellan förvaltningsmyndigheter och . Bland annat kan, genom sådana kontakter, regeringen hållas informerad om den aktuella situationen på olika myndighetsområden. 2011/12:KU20) behandlade utskottet bl.a. beredningen och genomförandet av lärarlegitimationsreformen. Utskottet uttalade bl.a. följande. När det gäller beredningen och genomförandet av lärarlegitimationsreformen kan utskottet konstatera att reformen inte har kunnat genomföras fullt ut i enlighet med ursprungliga beslut. har utskottet vid sin granskning inte funnit annat än att beredningen av lärarlegitimationsreformen till det yttre i stort sett synes ha skett i enlighet med rådande regelverk och praxis. När problemen uppstod under genomförandet följde också samarbetet mellan och gängse regler och rutiner. De problem som uppkom i samband med genomförandet visar dock att innehållet i beredningen i viktiga delar brustit i kvalitet. Centrala frågor har berörts endast sporadiskt och otillräckligt. man enligt utskottet ifrågasätta om en så pass viktig aspekt som det praktiska genomförandet av reformen uppmärksammats i tillräcklig utsträckning i underlaget för reformen. Av granskningen framkommer vidare att behörighetsförordningen har en direkt koppling till de problem och förseningar som kom att inträffa. Mot bakgrund av denna förordnings, såsom den slutligen kom att se ut, omfattning och komplexitet och dess stora betydelse för arbetet med att utfärda lärarlegitimationer, borde enligt utskottet upplysningar och yttranden från berörda myndigheter ha inhämtats i betydligt större utsträckning än vad som skedde inför regeringens beslut. Brister i beredningsarbetet har sammantaget bidragit till att reformen inte har kunnat genomföras inom den tidsram som ursprungligen hade beslutats. Regeringen har ett ansvar för att beredningsarbetet resulterar i ett fullgott beslutsunderlag, och utskottet kan konstatera att regeringen i det aktuella fallet har brustit i detta avseende. Betygssättning, betygskriterier och nationella kunskapskrav skollag fanns vissa bestämmelser om när elever skulle få betyg, medan frågan om hur betygsättning skulle ske reglerades på förordningsnivå. beslutade om en ny betygsskala i enlighet med regeringens proposition En ny betygsskala (prop. 2008/09:66, bet. 2008/09:UbU5, rskr. 2008/09:169). Enligt beslutet ska en betygsskala med betygsstegen A, B, C, D, E och F användas. Betygsstegen AE betecknar godkända resultat och F betecknar icke godkänt resultat. Om underlag för bedömning av en elevs kunskaper saknas på grund av elevens frånvaro ska betyg inte ges. Detta ska markeras med ett horisontellt streck i betygskatalogen. Betyget F och streckmarkering när betyg inte kan sättas ska dock inte användas i skolformer för elever som har en utvecklingsstörning. ställde sig då också bakom regeringens bedömning att införandet av den nya betygsskalan förutsätter nya kursplaner och kunskapskrav. Några ändringar i de då gällande förordningarna där betygsskalan reglerades genomfördes inte av regeringen med anledning av riksdagsbeslutet . antog riktlinjer för utformningen av läroplaner för , obligatoriska särskolan, specialskolan och sameskolan (prop. 2008/09:87, bet. 2008/09:UbU9, rskr, 2008/09:189). Läroplanerna för respektive skolform skulle innehålla övergripande mål och riktlinjer samt kursplaner. Kursplanerna skulle kompletteras med särskilda föreskrifter om kunskapskrav. Nationella kunskapskrav och obligatoriska nationella ämnesprov skulle finnas i årskurs 3, 6 och 9 i . De nya betygen reglerades i skollagen (2010:800). Skollagen innehåller, utöver bestämmelser om när betyg ska sättas, även bestämmelser om vilka betygsbeteckningar som ska användas. Dessa är A, B, C, D, E eller F. Betyg för godkända resultat betecknas med A, B, C, D eller E. Högsta betyg betecknas med A och lägsta betyg med E. Betyg för icke godkänt resultat betecknas med F. I skolförordningen föreskrivs (6 kap. 7 §) att kunskapskrav ska finnas för betygen AE. Kraven för A, C och E ska precisera vilka kunskaper som krävs för respektive betyg. betyget D innebär att kraven för E och till övervägande delen för C är uppfyllda. Kravet för betyget B innebär att även kraven för C och till övervägande delen för A är uppfyllda. Skollagen trädde i kraft om inte annat föreskrivits i lagen (2010:801) om införande av skollagen (2010:800), fortsättningsvis införandelagen, och tillämpas på utbildning och annan verksamhet fr.o.m. om inte annat följer av införandelagen. Skolförordningen (2011:185), som ersatte grundskoleförordningen (1994:1194), sameskolförordningen (1995:205), särskoleförordningen (1995:206), specialskoleförordningen (1995:401), förordningen (1996:1206) om fristående skolor och viss enskild verksamhet inom skolområdet m.fl. förordningar, trädde i kraft och tillämpas på utbildning , om inte annat följer av övergångsbestämmelserna. Gymnasieförordningen (2010:2039), som ersatte gymnasieförordningen (1992:394) och förordningen (1994:741) om gymnasiesärskolan, trädde i kraft , och bestämmelserna är tillämpliga på utbildning som påbörjats efter ; för utbildning som påbörjats före gäller äldre bestämmelser för utbildningen. Förordningen (2011:1108) om vuxenutbildning, som ersatte förordningen (2002:1012) om vuxenutbildning, förordningen (1992:736) om vuxenutbildning för utvecklingsstörda, förordningen (1994:895) om svenskundervisning för invandrare, förordningen (2007:152) om utbildning vid kriminalvård i anstalt och förordningen (2010:253) om betygsrätt för vuxenutbildning trädde i kraft . Skollagens bestämmelser om den nya betygsskalan skulle inte tillämpas i årskurs 9 i respektive grundsärskolan och i årskurs 10 i specialskolan /12; detta följer av 910 och 12 §§ införandelagen. Enligt övergångsbestämmelserna till skolförordningen skulle, enkelt uttryckt, bestämmelserna i de tidigare förordningarna om betygsättning fortsätta att gälla under /12 för årskurs 9 i grundskola och grundsärskola med offentlig huvudman (öb p. 45), för årskurs 9 i fristående grundskolor och grundsärskolor (p.6) samt för årskurs 10 i specialskolan (p. I propositionen Den nya skollagen för kunskap, valfrihet och trygghet (prop. 2009/10:165 s. 296) hänvisade regeringen till att ställt sig bakom regeringens bedömning att införandet av den nya betygsskalan förutsätter nya kursplaner och kunskapskrav. Regeringen förklarade sig utgå från att detta arbete skulle vara slutfört och den nya betygsskalan skulle komma att kunna börja tillämpas med att den nya skollagen kunde träda i kraft. I regeringens förslag hade bestämmelserna om betygssteg och betygsbeteckningar utformats i enlighet med beslut om den nya betygsskalan. Genom beslut tillkännagav , på förslag av utbildningsutskottet, för regeringen som sin mening vad utskottet hade anfört om en tydlig handledning om hur skolorna ska använda betygsstegen B och D samt om en utvärdering av den nya betygsskalan (bet. 2010/11:UbU3, rskr. 2010/11:137). Nämnas kan att avslog ett motionsyrkande om att det borde finnas nationellt fastställda betygskriterier för samtliga betygssteg och därmed tillstyrkte regeringens bedömning att det borde finnas nationella kunskapskrav för betygsstegen A, C och E i samtliga ämnen, utom i språkval, i årskurs 6 i , sameskolan och grundsärskolan samt i slutet av årskurs 7 i specialskolan. I sitt ställningstagande (s. 14) uttalade utbildningsutskottet bl.a. följande: Frågan om kunskapskraven har [] tidigare behandlats av . beslut innebär att kunskapskrav ska finnas för betygsstegen AE. För betygsstegen A, C och E har utarbetat unika kunskapskrav. Kunskapskraven för betyget D innebär att kraven för E och till övervägande del för C är uppfyllda.