bet · H001UU7 · 2013-02-14 00:00:00 — De nordiska försvarsutgifterna håller sig hyfsat konstanta . Men i det svenska fallet händer , i och med försvarsbeslutet som fattades då. Det börjar gå ned där. Vi har lägre försvarsutgifter i reella tal än , om man använder priser. Om man tittar på försvarsutgifterna som andel av BNP ser man att nu ligger längst ned. I fråga om BNP spelar tillväxten stor roll. Om vi håller försvarsutgifterna konstanta och har god tillväxt, då går andelen ned. Vi har haft god tillväxt , så det är en faktor i det hela. Men vi kommer ändå inte ifrån att våra försvarsutgifter ligger nedåt av BNP. Efter att ha lagt den bottenplattan tänkte jag gå över till att prata lite om den ekonomiska krisen och framtida insatser. Om man pratar om försvarsutgifterna är det viktigt att komma ihåg att sambandet med den ekonomiska krisen inte är entydigt. Det är inte bara den ekonomiska krisen som påverkar försvarsutgifterna. Det är också viktigt att komma ihåg att det i många av de stora länderna i pågår en transformation eller reformering av försvarsmakten. Vi är själva inne i en sådan reformering. Ofta kostar det mer pengar att reformera, och då går kanske förmågan ned , men det kommer att förändra sig . Det är alltså ganska tidigt att säga hur mycket den ekonomiska krisen har påverkat. Vi kan också titta på prognoserna framåt vad som händer 2012 och 2013 i stället för absoluta tal. Budgetarna börjar trilla in , och det ser ut som om prognoserna pekar nedåt. Det är något att hålla ögonen på. Den större frågan är egentligen huruvida relationen mellan resurs och uppgift hänger ihop. Det är en av de svåra uppgifterna, en uppgift som Försvarsberedningen kommer att brottas med framöver. Hur ser omvärlden ut? Har den blivit mer eller mindre säker? Om vi har minskade resurser, räcker de för en större eller svårare uppgift? Det är lätt att se att det i vår omvärld finns enorma behov av insatser. Men som var inne på är viljan högst osäker. Man kan säga att EU på intet sätt är ensamt i situationen. Det handlar också om att Nato och FN måste bestämma sig, och sedan måste man hitta en lösning. Sedan är det oerhört viktigt hur det går med tillbakadragandet från . Det är en händelse som jag tror kommer att vara mycket avgörande. Jag tänkte fortsätta diskutera lite om behovet av samarbete inom EU. Jag skulle säga att krisen verkligen har slitit i EU som projekt. Man kan verkligen ifrågasätta hur det är med tilliten mellan staterna. Jag tycker att det är särskilt tydligt med det sammanbrott som vi ser mellan EADS, det europeiska försvarsindustriföretaget, och BAE, det brittiska företaget. Man klarar inte att hålla ihop en sammanläggning, som skulle vara ett tydligt sätt att öka konkurrenskraften och kanske både utveckla och producera försvarsmateriel billigare. Vi måste hitta sätt att göra saker tillsammans i stället för på egen hand. Det är viktigt för att upprätthålla och utveckla vår förmåga. Vi kommer att med stor sannolikhet att få se alltmer av bilateralisering och det kommer att påverka både insatser och samarbeten. Det kommer alltmer att vara så att de som i varje givet tillfälle har viljan att agera kommer att söka sig samman. Det gör att nya konstellationer uppstår. Kommer då EU att vara den som lägger stoppkort eller som möjliggör och säger , vi kommer inte överens allihop, men en liten grupp kan köra på? Detta gör att värdegemenskapen och det förtroende som finns mellan EU:s medlemsstater blir avgörande. Där skulle jag säga att den ekonomiska krisen spelar stor roll. Krishanteringen har egentligen visat att staterna blir väldigt nationellt orienterade. De blir också kortsiktiga i sina beslut. De får svårt att koordinera sig i de större och mer långsiktiga frågorna. Det är egentligen det som leder fram till ad hoc-lösningar och det är kanske inte alls det bästa eller det vi vill landa i. De kan funka, och man kan hanka sig fram. Men vill vi ha fastare konstellationer, så att vi kan agera när det gäller insatser. Ofta är ju tiden en kritisk faktor när det gäller att göra en insats. Så till några slutsatser. Jag skulle säga att den ekonomiska krisen påverkar EU-ländernas vilja och förmåga att agera på ett högst påtagligt sätt. Sedan skulle jag vilja säga att den krisdynamik som jag har skrapat lite på skapar nya hot och risker. Men det är också klart att den skapar nya möjligheter för EU. står på det sättet vid ett vägskäl. Det intressanta kan man tycka är att EU har stått vid detta vägskäl väldigt länge nu utan att välja väg. Är vi på väg mot ett sammanbrott, eller blir det ett genombrott? Det är den fråga som våra politiker gemensamt måste enas om på europeisk nivå. Slutsatsen blir att EU:s framtid och inflytande som säkerhetspolitisk aktör står på spel. Ordföranden: tackar för det. Vi gör en oerhört bra tid. Till teknikerna på SVT vill jag säga: Vi kommer att lösa detta så att vi håller schemat det är ingen fara. Då släpper vi fram , som kommer att tala om EU:s globala attraktionskraft och mjuka makt inklusive frågor som rör säkerhet och utveckling. : Tack så mycket! Det har redan sagts så många kloka ord, så frågan är vad jag kan bygga på med. Men jag ska försöka göra det genom att delvis använda lite mer av en utifrånblick på EU och fundera över vilka slutsatser vi kommer fram till om vi försöker tänka på hur andra uppfattar EU och vilka värden EU kan ha för andra ute i världen och om vi försöker koppla de frågorna till krisen. På det sättet hoppas jag att jag kan lägga till något. Jag kan säga att jag håller med om det mesta som har sagts tidigare. Men jag kan kanske komma med en invändning mot . Först och främst vill jag säga: När jag fick frågan om att prata om länken mellan EU:s ekonomiska problem, om vi kallar dem ekonomisk kris, och EU:s globala roll i säkerhetspolitiska frågor, då kände jag mig lite osäker. Precis som sade tidigare tycker jag att det är lite svårt att spå om framtiden, och det är inte alltid självklart att säga att vi har en massa omedelbara effekter, fast det finns rätt många indirekta och möjliga framtida effekter. Då är vårt andra problem att vi som statsvetare ofta är lite tveksamma inför att försöka sia om framtiden. Det är helt enkelt svårt att titta i den globala kristallkulan. Det kommer alltid att komma nya, dramatiska händelser, antingen några inom EU eller några utanför som vi inte har sett. Det känns alltid lite läskigt att försöka förutspå framtiden. Men ett sätt som vi brukar använda för att göra det och bedöma framtiden är att titta bakåt i tiden. Hur såg det ut vid tidigare kriser? sade att vi inte har sett någon så här stor kris . Även om vi tittar bara på EU:s historia kan vi, om vi tittar tillbaka, konstatera att det inte har varit några jättedramatiska effekter på EU:s utrikespolitik vid tidigare ekonomiska kristillfällen. Det ser man i efterhand inte i stundens hetta. Det är lätt att överdramatisera effekter på andra områden. Jag vill varna lite för det och säga: kan man till och med konstatera att ekonomiska kriser eller för den delen andra kriser har genererat nya initiativ och nya steg framåt. Sedan jag har sagt det har jag fått två teman på mitt bord: dels frågan om EU har någon global attraktionskraft och om den påverkas av krisen, dels frågan om EU:s mjuka maktmedel påverkas av krisen. Jag tänkte försöka dela upp i de två delarna. När det gäller EU:s globala attraktionskraft rent allmänt tror jag att de flesta som skulle beskriva den primärt skulle välja att prata om EU:s ekonomiska makt och attraktionskraft som handelspartner för andra länder i världen, naturligtvis med anledning av EU:s storlek i handelspolitiken och storlek som marknad. EU är för en stor del av länderna i världen den största exportmarknaden. Självklart ligger det alltså en stor attraktionskraft där, utifrån sett. Jag tänkte försöka prata om EU utifrån det säkerhetspolitiska perspektivet, och det är lite mer svårbeskrivligt. Har EU egenskaper som bara finns där för att EU är EU, sådana som i säkerhetspolitisk bemärkelse skulle attrahera andra länder? Jag tror att det finns det. Det finns en efterfrågan på EU som säkerhetspolitisk aktör, det är det ingen tvekan om. Efterfrågan kan se olika ut beroende på var vi tittar. Det går alltså inte att generalisera alltför mycket. Det finns helt klart en efterfrågan på någon sorts alternativ röst i vissa sammanhang och någon sorts alternativ aktör till andra stora, globala aktörer. Den här efterfrågan blir kanske ännu mer påtaglig i och med de globala maktförändringar som pågår, om än ganska långsamt. Jag tycker att det kan vara intressant att ha några av de operationer som vi har genomfört, där man har sett lite grann hur den här efterfrågan ser ut, i åtanke. Man kan exempelvis backa tillbaka till när EU-länderna ställde upp som fredsövervakare i i . EU kombinerade där både den mer säkerhetspolitiska aspekten av verksamheten, att övervaka vapeninsamling och så vidare, med biståndsverksamheten som kommissionen genomförde i området. På samma sätt, till exempel där EU var, och försöker fortsätta att vara, övervakare vid gränspassagen i Rafah mellan och , försöker EU att kombinera när vi lägger ihop EU:s biståndsverksamhet och annan verksamhet på de flera olika instrument där det också finns den typen av efterfrågan. Ett annat ganska intressant exempel är när EU förstärkte FN-operationen i där man på samma sätt också förmådde, tillsammans med kommissionen, kombinera olika typer av säkerhetspolitiska instrument. I de här operationerna, men också i många andra sammanhang, ser man var andra kan uppfatta att attraktionskraften ligger. Någonstans är det den image som EU har att vara en relativt seriös, när man väl bestämmer sig, relativt neutral och relativt sett effektiv aktör. tänker vi inte på EU som det mest effektiva systemet av alla när vi sitter här, men när man tittar på det utifrån, till exempel från i , är EU relativt sett ganska effektivt. Det finns till och med många som säger att EU åtminstone där uppfattades som betydligt mer effektivt än till exempel FN. Det finns också andra, ofta från afrikanskt håll, som framhåller att EU inte har samma koloniala bagage som vissa av sina medlemsländer. EU som politisk konstruktion kommer inte nödvändigtvis med samma bagage som medlemsländerna. vill många försöka slå ihop detta av politiska skäl, men jag tycker att man ska skilja på det, och det verkar som om många länder ute i världen faktiskt gör det. EU har i flera av de här sammanhangen blivit den föredragna tredjepartsövervakaren. Då kan man undra: Är det här någonting som krisen i sig skulle påverka? Jag tycker att detta är svårt att bedöma. Det kan naturligtvis påverkas i någon sorts indirekt bemärkelse, men det är svårt att säga att imagen som fredsaktör ute i världen skulle påverkas i någon direkt bemärkelse av krisen just därför att efterfrågan finns kvar än så . När vi pratar om EU:s globala attraktionskraft ur säkerhetspolitiskt perspektiv är jag alltså inte säker på att den påverkas särskilt mycket. Däremot har vi den andra sidan av det hela, nämligen EU:s mjuka maktmedel. Mer än om någon sorts kontinuerlig image handlar det om kontinuerliga, aktiva ställningstaganden på daglig basis där EU måste fatta nya beslut om vad som bör göras i olika situationer. Vi pratar ganska ofta om EU:s mjuka makt som en sorts möjlighet att påverka med positiva, uppmuntrande medel, vilket för övrigt förmodligen är av EU:s utrikespolitik, för det är väldigt svårt att enas om någonting annat bland EU-länderna. Besluten som EU har möjlighet att fatta innefattar alla möjliga typer av frågor och alla möjliga kombinationer av frågor. Här har vi frågor som diplomati, deltagande i fredsförhandlingar och en stor variation av frågor inom utvecklingspolitik som till stor del implementeras av kommissionen men där det också finns en gråzon mellan vad som är rådets och vad som är kommissionens politik. Vi har handelspolitiken, finansiella frågor över huvud taget och finansiellt stöd till andra delar av världen. EU:s allmänna arbete för stöd för mänskliga rättigheter, demokrati, rättsstaten, säkerhetssektorn och de fredsbevarande operationerna är i någon mån EU:s mjuka makt. Det är möjligen om vi pratar om fredsframtvingande operationer som jag tycker att vi ska prata om EU:s hårda makt. Det är det vi tänker på i allmänhet, och i de här frågorna tror jag att det kan bli viktigare, och kanske också mer påtagliga, effekter av den ekonomiska krisen. Jag skulle vilja lägga till en tredje aspekt av det här med mjuk makt som jag tycker att vi ofta glömmer bort och som jag tycker att det är viktigt att vi kommer ihåg. EU:s mjuka makt handlar inte bara om de här maktmedlen gentemot specifika områden, i specifika konflikter, för att påverka säkerhetsläget i något specifikt geografiskt område, utan den handlar också i hög grad om den potentiella möjligheten som EU har till enormt mycket mjuk makt när det gäller omsorgen om det globala systemet och de globala regelverken. Hur FN borde fungera och EU:s tidigare stöd för den , , är exempel på frågor om systemets funktionssätt i sig. De handlar inte om ett specifikt land eller en specifik fråga utan snarare om hur vi vill att det nya, globala systemet ska fungera, och där har EU potentiellt en stor möjlighet som också, tycker jag, måste räknas in när vi pratar om unionens mjuka makt. Det är här jag tror att man i värsta fall kanske kan se effekter av krisen. Dels handlar det om finansiella resurser. Behöver vi börja skära ned på pengarna kommer det naturligtvis att påverka mycket av den här politiken. Utvecklingspolitiken påverkas, beroende på hur EU:s budget kommer att se ut framöver och också i någon mån beroende på hur medlemsstaternas budgetar kommer att se ut framöver, i den mån de kommer att påverkas. Jag vågar inte göra någon tydlig bedömning, men självklart är det en tänkbar effekt. De operationer som EU genomför civila krishanteringsoperationer och andra som delvis finansieras över EU:s budget eller olika andra fonder som kommissionen sitter på skulle också kunna bli lidande. Det säger sig självt att det blir så när vi drar ned på finanserna. Dessutom påverkas de indirekt via medlemsländerna, där man också kan fundera på, som försökte visa, i vilken mån försvarsbudgetarna och andra budgetar börjar påverkas. I den mån det blir nedskärningar ser vi en ganska direkt länk däremellan. För att åtminstone nästan knyta an till där började kan vi också tänka oss effekter på den politiska energin. Ett system orkar inte med hur mycket som helst. Går all energi på toppmötena åt till eurokrisen blir det inte speciellt mycket kraft kvar till andra stora, breda funderingar. Det är ganska självklart att det finns begränsat med tid och begränsat med energi. Det kanske ännu mer allvarliga är ifall det skulle visa sig att den ekonomiska krisen och den inte alltid jättegoda stämning som har rått mellan vissa av medlemsländerna spiller över och börjar påverka regeringarnas inställning till EU-samarbetet också när det gäller utrikespolitiken. Om regeringar i allt högre grad skulle börja distansera sig från utrikespolitiken tror jag att vi skulle börja se direkta effekter. Men jag säger alltså om, för jag tror inte att vi är där . EU:s utrikespolitik är mycket mer känslig än andra politikområden för den här typen av politiska inställningar och den politiska viljan att samarbeta i en omedelbar bemärkelse, just därför att det inte finns samma andra interna drivkrafter som det finns i resten av EU-samarbetet. Vi har inte kommissionen som en motor här, och jag tror inte att vi ännu har en utrikestjänst som förmår vara den motor som den skulle kunna vara. Risken för att det blir en ganska direkt effekt på politiken här tror jag är större. Den bedömningen från medlemsstaterna får en olycklig effekt, för väljer allt fler att tänka att EU inte är ett forum som man orkar, förmår eller vill jobba genom utrikespolitiskt i lika hög som tidigare och man kopplar tillbaka till de globala maktförändringar som sker nu blir det ett aktivt ställningstagande, även om man inte alltid tänker på det, som innebär att man frånsäger sig makten att kunna påverka de här stora, breda, globala frågorna. Det finns inget annat alternativ för medlemsländerna som skulle ge dem samma möjligheter. Det finns ingen ersättare för dem som säger att de inte orkar, vill eller kan jobba genom EU när det gäller de här stora, globala frågorna. Där är inte Nato ett alternativ, och för att kunna påverka FN och andra måste man komma i samlad tropp. Det blir synonymt med en abdikation av försöken att påverka världspolitiken. Jag tror som sagt att det kanske är i frågor som har att göra med det globala systemets funktionssätt och hur det bör fungera som den största risken ligger. Mycket kommer att löpa på i allmänhet, men man skulle kunna vara orolig när det gäller de frågorna. låter det som om jag är ännu en av alla olyckskorpar som säger att allt kommer att gå dåligt, men jag vill sluta där jag började och säga att jag inte är säker på att det blir så. EU har varit i kriser tidigare. Man kan diskutera hur stora de varit, men jag tror fortfarande, efter att ha följt EU i vid det här laget, att har EU ändå på ett eller annat sätt tagit sig ur den här krisen, och jag tror att ganska många nya initiativ kommer att ha kommit ur den i stället. Ordföranden: för det, och tack till hela panelen! För att hålla schemat kommer vi att ställa några korta frågor här uppifrån presidiet. Jag tänkte börja med att fråga som nämnde detta om EU:s stukade självbild, vilket jag tyckte var intressant, vad du tror krävs för att EU skulle kunna ändra detta? Är det till exempel mer politisk vilja, mer action och mer effekt? Sedan har jag samma fråga till som till . har vi chansen att se om det kan hända att två statsvetare kan vara eniga om någonting! Ni nämnde det på lite olika sätt, och jag tänkte fråga om ni ser att det finns ett skifte från ren försvarspolitik, från muskler och militär, till mer civila insatser, alltså mer av det humanitära arbetet. nämnde till exempel EU i , och jag uppfattade att var inne på detta i samband med Försvarsberedningen. (S): Jag har en fråga om EU:s mjuka makt. Jag är av den åsikten att utrikes- och säkerhetspolitik i grunden handlar om att man ska få andra länder att göra det man vill att de ska göra och på det sättet påverka dem i rätt riktning så att de gör förändringar. Jag tycker att det är ganska intressant att lyfter fram det ligger ganska långt bort faktiskt och säger att där har EU varit en stark aktör och visat på sin fantastiska effektivitet. Men utrikespolitik brukar väl vara sådan att inflytandet är som störst så nära som möjligt. Det är där man har en större möjlighet att påverka. Ser vi på vad som hänt med utvecklingen i och vad som har hänt öster om kan man väl inte säga att det har varit någon fantastisk framgångsstory för Europeiska unionen precis. De som har demonstrerat på torgen i har inte tyckt att EU har drivit fram utvecklingen och varit en påverkanskraft. Jag blir lite nyfiken, , när du talar om soft power. Varför måste du springa hela vägen till för att hitta ett bra exempel på det? : Hur ska vi råda bot på EU:s stukade självbild? Jag tror att vi skulle ha behövt ha en psykolog här i presidiet, men i brist på en sådan ska jag försöka att svara. En sätt vore såklart att lösa den ekonomiska krisen så att alla blev nöjda och glada. Det skulle skapa samhörighet, solidaritet, vi-känsla, stolthet etcetera. Det kanske är det svåraste sättet. Man behöver nå någon sorts insikt om vår roll i världen och vad vi faktiskt skulle kunna uträtta tillsammans men också, tycker jag, en insikt om andra aktörer. Det är lätt att vi blir introspektiva, tittar oss själva i spegeln och är kritiska. Men det är inte så att andra länder och regioner inte har problem. Jag tycker att många européer, när man talar om utrikes- och säkerhetspolitik, har en benägenhet att lyfta fram andra aktörer. Vi pratar gärna om BRIK som en välkoordinerad enhet, trots att de har extrema stridigheter och problem på en strategisk nivå. Jag tror att det skulle kunna hjälpa vår självbild om man når någon sorts insikt om vad vi faktiskt har att vinna på att agera tillsammans och också om vad andra regioner och spelare har för problem. En annan aspekt är det klassiska att vi skulle få en bättre självbild om vi kunde hitta en annan kris som vi skulle kunna hantera, en säkerhetspolitisk sådan. Tyvärr verkar de som finns på menyn just nu inte passa EU:s verktyg särskilt bra, utan det skulle behövas någon lagom liten kris, till exempel för våra battle groups, som vi kan hantera och som bygger upp oss. Men det är nog lite för mycket att hoppas på. : Jag börjar med det här om att gå från muskler och militärt till mjuka frågor. Jag är ofta lite tveksam till distinktionen däremellan, och jag går ofta tillbaka och tittar på forskning. Han var en amerikansk statsvetare som myntade begreppen hård och mjuk makt. Militära, fredsbevarande operationer fanns inom hans begrepp som en typisk mjuk fråga, för den var inte tvingande, alltså hård. Man försökte inte tvinga en stat att göra någonting, utan man försökte uppmuntra till någonting och hjälpa till, och det sågs som väldigt okontroversiellt. Om vi tänker på tvingande, när man verkligen försöker tvinga någon, som ett hårt maktmedel faller till exempel sanktioner in där. Vi kan tala om i så fall som ett exempel och om hur EU:s förhållandevis ganska hårda sanktioner skulle falla inom den hårda makten, medan flera av EU:s militära operationer skulle falla inom den mjuka makten. Man får alltså vara försiktig med hur man drar distinktionen mellan de här begreppen. Alla de här förändringarna som visade siffror på, försvarsutgiftssiffrorna, tycker jag att vi skulle kunna betrakta på ett lite annat sätt. Det är populärt att jämföra med , och det blir alltid en stor diskrepans då vi ser att lägger åtminstone två så mycket som vi gör i på försvaret. Men jag är inte säker på att den jämförelsen blir så relevant om det vi vill ha är möjligheten att hjälpa till med fredsbevarande och möjligen i någon mån fredsframtvingande ute i världen. EU-länderna och EU har inte på något sätt samma ambition som , det vill säga diskrepansen beror på att har en helt annan ambition med sin försvarsmakt än vad både EU-länderna och EU har. Vi lägger inte så lite pengar heller på våra försvarsmakter. Det ser ut som om det är lite när vi jämför med , men jämför vi med resten av världen är det förhållandevis ganska normalt. Jag har en motfråga: Måste alltid vara referenspunkten för hur vi bedömer EU? Tittar vi på de försvarsutgifter vi har i ser vi att det finns en enormt stor överlappning mellan vad alla EU-länder gör med sina försvarsmakter. I Nato har det myntats ett begrepp som säger att det inte ska finnas någon onödig duplicering med EU. Jag tycker att vi ska börja fundera på om vi också ska försöka undvika onödig duplicering mellan EU-länderna. Skulle vi göra det skulle vi frigöra enormt mycket resurser, och där skulle vi då få, tror jag, en helt annan möjlighet att bygga upp även de militära frågorna. Sedan till fråga! Måste vi åka hela vägen till ? Det kanske vi måste, just för att vi inte lyckas komma överens närmare. Jag vill inte på något sätt med det här säga att jag uppfattar att EU är speciellt effektivt i alla sammanhang eller att EU ens är kapabelt att i många sammanhang ens komma överens om någonting. Jag håller helt med om din bild av med den arabiska våren och så vidare. EU har ju inte på något sätt varit den framträdande aktören där. Det var inte min mening att försöka säga det. Däremot tycker jag nog att det är bättre att vi åker till om vi nu klarar av att komma överens om en sådan fråga än att vi inte gör någonting alls. Jag tycker att vi inte ska nedvärdera de operationer där EU faktiskt har gjort någonting. EU bidrog faktiskt till exempel till att förhindra ett folkmord i .