bet · H001JuU11 · 2013-02-20 00:00:00 — Det har också blivit möjligt för parterna att presentera processmaterial vid en huvudförhandling genom att hänvisa till skriftliga handlingar eller ljud- och bildupptagningar i stället för att redovisa uppgifterna muntligen. I tvistemål kan skriftliga vittnesberättelser under vissa förutsättningar åberopas som bevis. Reglerna om upprättande av tidsplaner och sammanställningar av parternas ståndpunkter i tvistemål har skärpts. När det gäller hovrättsprocessen har systemet med prövningstillstånd utvidgats till att omfatta alla domar och beslut i tvistemål och beslut i domstolsärenden som överklagas från tingsrätt till hovrätt. Vidare har grunderna för prövningstillstånd förändrats, bl.a. genom nya regler om partiellt prövningstillstånd. Genom reformen har vidare bevisupptagningen i hovrätten förändrats, och muntlig bevisning ska nu som huvudregel läggas fram genom uppspelning av de ljud- och bildupptagningar som gjorts i tingsrätten. Genom de förändrade reglerna kan hovrätten i större utsträckning grunda sin bedömning på samma material som tingsrätten har haft. Det innebär också att förhörspersoner i mindre utsträckning behöver komma till hovrätten och lämna sina berättelser ytterligare en gång. På uppdrag av regeringen har en särskild utredare utvärderat den s.k. EMR-reformen. Det huvudsakliga syftet med utvärderingen var att klargöra om reformen har medfört den avsedda moderniseringen av rättegången i allmän domstol och att bedöma om den nya ordningen fullt ut uppfyller de uppställda kraven på en rättssäker, effektiv och ändamålsenlig handläggning av mål och ärenden. Utredningen har redovisat sina slutsatser i betänkandet En modernare rättegång II en uppföljning (SOU 2012:93). Enligt utredningen har reformen fallit mycket väl ut. Utredningen konstaterar bl.a. att den nya tekniken har fungerat mycket bra och att domstolarna i större utsträckning kan anpassa handläggningen till varje enskilt fall. Vidare framhåller utredningen bl.a. att större hänsyn kan tas till brottsoffer och vittnen samt att hovrättsprocessen har snabbats upp. Det har tydliggjorts att tyngdpunkten i rättskipningen ligger i tingsrätten som kvaliteten i hovrättens avgöranden har bevarats och till och med förbättrats. Enligt utredningen kan reformen dock utvecklas ytterligare, och i betänkandet föreslås därför vissa förändringar. Det föreslås bl.a. att brottsoffer och vittnen som har infunnit sig till en inställd förhandling normalt ska kunna lämna sina uppgifter vid det tillfället och slippa komma tillbaka till tingsrätten . Om en rättegång måste tas om ska tingsrätterna i större utsträckning kunna återanvända dokumenterade förhör från en tidigare huvudförhandling. Det föreslås också vissa nya bestämmelser för tingsrättens sammansättning vid huvudförhandling i tvistemål. Dessa innebär att tre domare ska delta bara om målet är mycket omfattande eller komplicerat. Regeringen tog i propositionen En mer ändamålsenlig förvaltningsprocess (prop. 2012/13:45) initiativ till en rad förändringar av de processregler som styr handläggningen i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Syftet med förändringarna är att bidra till en modernare och mer ändamålsenlig förvaltningsprocess. har föreslagit att ska anta förslagen i propositionen bortsett från förslaget om förkortade tidsfrister för att överklaga vissa måltyper (bet. 2012/13:JuU15). I den delen har utskottet föreslagit att ska be att regeringen återkommer med en konsekvensbeskrivning om hur enskilda skulle påverkas av en kortare överklagandetid i de aktuella målen. I den senaste budgetpropositionen (prop. 2012/13:1 utg.omr. 4 s. 3435) anför regeringen att det vidtogs en rad olika åtgärder för att minska handläggningstider och målbalanser vid domstolar. Som exempel nämner regeringen en förstärkningsstyrka med ett antal domare som har kunnat tas i anspråk vid frånvaro på grund av utbildning och långvarig sjukskrivning eller vid handläggning av större mål. För tingsrätternas del har det funnits en särskild avarbetningsstyrka som har inriktat sig på mål som är äldre än . Av verksamhetsplan 20122014 framgår att förstärkningsstyrkan har utvecklats för att skapa en styrka som på ett effektivt sätt kan stödja domstolarna då behov av tillfällig förstärkning av någon anledning uppstår (s. 21). trädde en ny delgivningslag och en ny lag om auktorisation av privata delgivningsföretag i kraft. Syftet med förändringarna var att ge bättre förutsättningar för en effektiv och säker hantering av delgivningar. Det blev bl.a. möjligt för domstolarna att i större utsträckning använda elektronisk kommunikation i delgivningssammanhang. Vidare lades det ett större ansvar på parterna att bevaka handlingar som domstolar och andra myndigheter skickar i pågående mål och ärenden (prop. 2009/10:237, bet. 2010/11:JuU2, rskr. 2010/11:30). I syfte att öka parters möjligheter att lösa tvister på frivillig väg infördes det en ny lag om medling. ändrades den befintliga regleringen om medling och förlikning. Den nya lagstiftningen innebär att en medlingsöverenskommelse ska kunna förklaras verkställbar av tingsrätt. Reglerna innebär även bl.a. att parterna kan delta i medling utan att riskera att talefrister och preskriptionstider löper ut under pågående medling. Vidare har tingsrätternas skyldighet att verka för att parter kommer överens i pågående tvistemål skärpts (prop. 2010/11:128, bet. 2010/11:JuU23, rskr. 2010/11:300). I detta sammanhang kan även nämnas att handläggningen i första instans av ett antal ärendetyper flyttades över från domstol till förvaltningsmyndighet . Som exempel på överflyttade ärendetyper kan nämnas registreringsärenden enligt , ärenden om dödande av förkommen handling och vissa associationsrättsliga ärenden. Sammantaget motsvarade överflyttningen ca 26 000 inkomna ärenden (prop. 2010/11:119, bet. 2010/11:JuU24, rskr. 2010/11:301). När den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen Enligt 21 kap. 2 § första stycket är den misstänkte som huvudregel skyldig att infinna sig personligen vid huvudförhandlingen i tingsrätt och hovrätt. I styckets andra mening görs undantag från huvudregeln. Undantag förutsätter dels att målet kan avgöras även om den misstänkte inte infinner sig vid huvudförhandlingen, dels att hans eller hennes närvaro kan antas vara utan betydelse för huvudförhandlingen. Förutsättningarna för att ett mål ska få avgöras i den tilltalades frånvaro anges i 46 kap. 15 a § . En grundläggande förutsättning är att saken kan utredas tillfredsställande. Utöver denna allmänna förutsättning ska ett av tre villkor vara uppfyllt. Dessa villkor upptas i tre skilda punkter. Enligt den första punkten får saken avgöras i den tilltalades frånvaro om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Enligt den andra punkten får saken avgöras i den tilltalades frånvaro om han eller hon, sedan stämning har delgetts, har avvikit eller håller sig undan på sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandling. Enligt den tredje punkten får saken avgöras i den tilltalades frånvaro om han eller hon lider av en allvarlig psykisk störning och hans eller hennes närvaro på grund av det inte är nödvändig. Om den tilltalade uteblir från huvudförhandlingen ska rätten, enligt 46 kap. 15 § , i första hand pröva om målet kan avgöras enligt 15 a §. Om det inte är möjligt att avgöra målet ska rätten besluta att den tilltalade ska kallas på nytt vid vite, hämtas till rätten antingen eller till en senare dag, eller häktas, om det finns förutsättningar för det. har ett pågående uppdrag att se över brottmålsprocessen för att överväga åtgärder för att skapa ett mer ändamålsenligt brottmålsförfarande. I uppdraget ingår att överväga hur risken för inställda förhandlingar i brottmål kan minska. Utredningen ska i den delen bl.a. överväga vad som kan göras för att få tilltalade och andra som delgetts kallelse till förhandling att i större utsträckning infinna sig vid denna. Utredningen ska också analysera hur man kan säkerställa att det i större utsträckning finns tillgång till sådan tillfredsställande utredning som möjliggör utevarohandläggning. Uppdraget ska redovisas (dir. 2010:78, 2012:47). har en rad åtgärder genomförts för att effektivisera domstolsförfarandet, t.ex. den nya delgivningslagen och den nya regleringen om medling. Domstolsreformen En modernare rättegång, som trädde i kraft , har enligt den avslutade utvärderingen fallit mycket väl ut. Vid sidan av de reformer som införts genom ny eller förändrad lagstiftning pågår det dessutom ett kontinuerligt effektiviseringsarbete vid domstolarna för att på olika sätt minska handläggningstiderna och målbalanserna. Som exempel kan nämnas den särskilda förstärkningsstyrkan. Som framgår ovan har regeringen tidigare tagit ställning till en utredning med förslag om snabbrättegångar och förhandsbeslut, dvs. några av de åtgärder som föreslås i motionerna 2012/13:Ju373 (S) yrkande 56 och 2011/12:Ju359 (S) yrkandena 4042. Regeringen valde då att inte gå vidare med dessa förslag, och utskottet anser inte att det finns skäl för att ta initiativ till en ny beredning av samma sak. När det gäller förslaget i samma motioner om att se över tingsrättens sammansättning kan utskottet konstatera att regeringen nu har ett förslag att ta ställning till som gäller tingsrättens sammansättning vid huvudförhandling i tvistemål. När det slutligen gäller förslaget i samma motioner om att parterna ska skicka in ett sammandrag inför huvudförhandlingen vill utskottet peka på att tingsrätten redan enligt gällande regler vid behov ska göra en skriftlig sammanställning av parternas yrkanden, invändningar och de omständigheter som dessa grundas på (se 42 kap. 16 § ). En sådan sammanställning ger både rätten och parterna en god överblick över processen och vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att målet ska bli klart för avgörande. Om en sammanställning görs får rätten förelägga parterna att lämna underlag för den. Sammanfattningsvis anser inte utskottet att det finns skäl för att göra något tillkännagivande om de allmänna domstolarnas effektivitet med anledning av förslagen i motionerna 2012/13:Ju373 (S) yrkande 56 och 2011/12:Ju359 (S) yrkandena 4042. Problemet med att den tilltalade inte inställer sig till rättegången analyseras av , som ska lämna sina förslag senare i vår. Önskemålen i motion 2011/12:Ju215 (S) yrkandena 12 måste därmed anses vara åtminstone delvis tillgodosedda, och motionsyrkandena bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår en motion med förslag om att ändra reglerna om rättegångskostnader vid tvister mellan en konsument och ett försäkringsbolag. I motion 2012/13:Ju251 av (S) föreslås det att regler om rättegångskostnad ska ändras så att en konsument som förlorar ett tvistemål mot ett försäkringsbolag aldrig kan förpliktas att ersätta motpartens rättegångskostnad med mer än ett halvt basbelopp per instans. Motionären vill också att det utreds om lagen (1993:1303) om vissa avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring kan ändras så att ett minsta belopp om ska gälla i alla rättsskyddsförsäkringar för svenska konsumenter. Reglerna om fördelningen av kostnadsansvaret i tvistemål finns i 18 kap. . Enligt huvudregeln är den förlorande parten skyldig att ersätta motparten dennes rättegångskostnader (1 §). Undantag från denna regel finns i bl.a. 3 §, som behandlar fall av onödig rättegång, och 6 §, som reglerar ansvaret för kostnader som en part har orsakat genom vårdslöshet eller försummelse. Dessutom finns det i flera andra lagar ytterligare undantag från huvudregeln om den förlorande partens kostnadsansvar, se t.ex. 6 kap. 22 § om fördelningen av kostnadsansvaret i tvister om vårdnad, boende eller umgänge samt 5 kap. 2 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Lagen (1993:1303) om vissa avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring innehåller bestämmelser som stadgar att ett avtal om rättsskyddsförsäkring ska innebära att den försäkrade har rätt till juridiskt biträde av valfri advokat eller annan lämplig person (3 §). I lagen föreskrivs också att det i rättsskyddsförsäkringsavtalet ska anges vilka möjligheter som finns för den försäkrade att få en tvist med försäkringsgivaren prövad (5 §). Lagen, som trädde i kraft , kom till med anledning av rådets direktiv /344/EEG av om samordning av lagar och andra författningar angående rättsskyddsförsäkring. Syftet med direktivet är att så långt som möjligt förhindra att det uppstår intressekonflikter mellan en rättsskyddsförsäkrad och försäkringsgivaren till följd av att försäkringsgivaren ger försäkringstagaren skydd även för andra risker (se prop. 1992/93:257 s. 138, 2006/07:50 s. 35). Utskottet finner inte skäl för att initiera en förändring av reglerna om rättsskydd och rättegångskostnader i försäkringstvister. Utskottet avstyrker således förslaget i motion 2012/13:Ju251 (S) om en översyn av vissa regler i och lagen (1993:1303) om vissa avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att domstolarna borde vara mer öppna än . I motion 2012/13:Ju232 av (M) begärs det en översyn av möjligheten att öppna domstolarna mer än . Motionären framhåller att offentliga domstolsförhandlingar behövs för att allmänheten ska känna tilltro till att domstolarna tillämpar lagen på ett rättssäkert sätt. I 5 kap. 1 § fastslås principen att en förhandling vid domstol ska vara offentlig. Denna princip är också grundlagsskyddad i 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen. Offentlighetsprincipen anses bl.a. innebära en rätt för var och en att vara närvarande vid domstolsförhandlingar som åhörare utan att behöva uppge namn eller underkasta sig identitetskontroll eller kroppsvisitation. En åhörare ska i princip ha möjlighet att höra allt det som sägs och även i övrigt kunna ta del av det som sker (se Fitger m.fl., [version till , t.o.m. supplement 73, Zeteo] kommentaren till 5 kap. 1 §). Från huvudregeln om domstolsförhandlingars offentlighet får enligt 5 kap. 1 § vissa undantag göras, bl.a. om det kan antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram en uppgift för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i någon bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Förhandlingen får då hållas inom stängda dörrar när det gäller denna uppgift, men endast om rätten bedömer det vara av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs. Kravet på synnerlig vikt markerar att offentlighetsintresset ska tillgodoses i all möjlig utsträckning och att en förhandling får hållas inom stängda dörrar bara om det föreligger ett särskilt starkt behov av sekretess. Vid vissa särskilt uppräknade typer av sekretess får ett förordnande om stängda dörrar grundas enbart på det förhållandet att en sekretessbestämmelse är tillämplig, dvs. utan något krav på att det är av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs. Även i dessa fall får dörrarna vara stängda endast medan den sekretessbelagda uppgiften läggs fram. De sekretessbelagda uppgifter som omfattas av denna regel är bl.a. uppgifter om enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden i mål om sexualbrott eller utpressning, uppgifter om en ung person som skildras i pornografisk bild, uppgifter från en rättspsykiatrisk undersökning samt vissa uppgifter om myndigheters och enskildas affärs- och driftsförhållanden. För vissa fall av sekretess finns det ett obligatoriskt krav på stängda dörrar, nämligen när det gäller internationella avtal som har godkänts av och sekretessen förutsätter att det strider mot avtalet att uppgiften röjs vid förhandlingen. Vidare får förhör med den som är eller lider av en psykisk störning hållas inom stängda dörrar. Dessutom kan det i annan lagstiftning finnas bestämmelser om att en förhandling får hållas bakom stängda dörrar, se t.ex. 27 § andra stycket lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Av 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) följer att den grundläggande regleringen i 5 kap. 1 § är tillämplig även vid muntliga förhandlingar i förvaltningsdomstolarna. Detta innebär att även en muntlig förhandling hos en förvaltningsdomstol som huvudregel är offentlig. Den grundlagsstadgade principen om domstolsförhandlingars offentlighet är en av hörnstenarna i ett demokratiskt samhälle. Som motionären anför i motion 2012/13:Ju232 (M) är öppna domstolsförhandlingar viktiga för att allmänheten ska känna förtroende för rättsväsendet. Allmänhetens förtroende är väsentligt för rättsväsendets legitimitet och även för dess möjlighet att arbeta effektivt. Domstolsförhandlingarna ska därför så långt som möjligt vara öppna för allmänheten. Som redogjorts för ovan kan domstolarna göra undantag från offentlighetsprincipen i vissa lagstadgade situationer, t.ex. om en sekretesskyddad uppgift ska läggas fram under förhandlingen. Det kan också tilläggas att domstolen i vissa fall kan besluta om en s.k. säkerhetskontroll. Även en sådan kontroll innebär en viss begränsning i domstolsoffentligheten. I samband med att regleringen om säkerhetskontroll ändrades och gjordes mer enhetlig övervägde man noga de gränsdragningsfrågor som uppkommer när behovet av en säkerhetskontroll ska ställas mot den begränsning i mänskliga fri- och rättigheter som en sådan kontroll innebär (se prop. 2011/12:63, bet. 2011/12:JuU24). Utskottet anser att den nuvarande ordningen när det gäller offentlighet i domstolarna är väl avvägd och avstyrker därför motionen. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om vittnesstöd och en motion om skydd för vittnens personuppgifter. Jämför reservation 7 (S, V). I kommittémotion 2011/12:Ju359 av m.fl. (S) yrkande 21 föreslås det att vittnesstöd införs i skolorna. I motion 2012/13:Ju276 (M) av föreslås det en utredning av hur man kan skydda vittnens personuppgifter, t.ex. personnummer, adress och telefonnummer. och har regeringens uppdrag att gemensamt verka för att vittnesstödsverksamhet bedrivs vid samtliga tingsrätter och hovrätter i (Ju2006/5404/). har ett nationellt ansvar för utbildningsfrågor, kvalitetsutveckling och kvalitetssäkring i vittnesstödsverksamheten. arbetar för att det ska finnas praktiska förutsättningar för verksamheten och deltar i utformandet av nationella riktlinjer. Myndigheternas arbete genomförs i nära samarbete med och de andra ideella organisationer som i praktiken har hand om vittnesstödsverksamheten. Verksamheten bedrivs således på ideell basis av olika organisationer i olika delar av landet. För att vittnesstödet ska bli likvärdigt oavsett var i landet man befinner sig har , i samarbete med och , tagit fram nationella riktlinjer för verksamheten. I detta sammanhang kan även nämnas att det i ett flertal kommuner finns s.k. stödcentrum för unga brottsoffer. Dessa arbetar för att stödja unga brottsoffer och vittnen. I verksamheten ingår bl.a. stödsamtal för att bearbeta en brottshändelse och praktisk hjälp i kontakten med polis, åklagare och försäkringsbolag. Verksamheten bedrivs offentligt och bygger ofta på ett samarbetsavtal mellan och polisen. Polisens arbete med personsäkerhet Polisen har ansvar för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt att tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. Polisen ska också förebygga brott och lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp. Detta framgår av 12 §§ polislagen (1984:387). I polislagen infördes en bestämmelse (2 a §) om särskilt personsäkerhetsarbete. I förordningen (2006:519) om särskilt personsäkerhetsarbete finns regler som i första hand är inriktade på att säkra rättsprocessen genom att skydda misstänkta, tilltalade, målsägande och vittnen. Inom polisen ska det finnas enheter för det särskilda personsäkerhetsarbetet. Särskilt personsäkerhetsarbete ska bedrivas för att skydda i första hand personer som lämnar uppgifter i samband med utredningar om allvarlig brottslighet och där ett kontinuerligt och omfattande säkerhetsarbete behöver bedrivas inom ramen för en särskild organisation. har huvudansvaret för detta arbete och ska i samråd med de fyra särskilt inrättade personsäkerhetsenheterna se till att det särskilda personsäkerhetsarbetet bedrivs enhetligt i landet. Polisens lokala personsäkerhetsarbete regleras i föreskrifter och allmänna råd (FAP 480-3). Som komplement till föreskrifterna har även beslutat om nationella riktlinjer (480-4842/08). Utöver riktlinjerna har beslutat om riktlinjer för polisens brottsofferarbete och utfärdat en till brottsoffer. inspekterades polisens lokala personsäkerhetsarbete av . Inspektionen omfattade samtliga polismyndigheter. Den genomfördes av en särskild inspektionsgrupp som redovisade sina slutsatser (rapport 2012:8). Inspektionsgruppen kom fram till att det lokala personsäkerhetsarbetet i allt väsentligt fungerar väl, att tillräckliga resurser har avsatts för verksamheten vid polismyndigheterna och att personalen har hög kompetens. För att ytterligare förbättra verksamheten lämnade inspektionsgruppen bl.a. förslag om att skapa tydliga rutiner för riskanalyser och tillämpa dessa rutiner konsekvent. Inspektionsgruppen pekade vidare på behovet av tekniskt stöd för uppföljning av polisens insatser. Vid inspektionen framkom det att socialtjänst och kvinnojourer generellt ger polisen ett mycket gott betyg för sin samverkan och för arbetet med brottsofferfrågor. Socialtjänst och kvinnojourer efterlyste dock en större tydlighet från polisen om i vilka fall polisen kan biträda en person att tillfälligt besöka sin bostad för att hämta sina tillhörigheter. Det är vanligt att kvinnor som har utsatts för våld behöver komma in i sin bostad där mannen vistas men inte vågar detta på grund av risken att utsättas för misshandel. Sådana situationer hanteras inte enhetligt av polisen, och inspektionsgruppen föreslog därför att en rutin för detta borde klarläggas. Inom folkbokföringsverksamheten är huvudregeln att alla uppgifter om en person är offentliga. Det innebär att uppgifter i folkbokföringen om exempelvis en persons adress kan begäras ut och användas av en förföljare för att hitta personen för att hota eller utöva våld mot honom eller henne. För att förhindra att uppgifter om personer som behöver skydd till följd av befarad personförföljelse sprids finns tre nivåer av skydd av folkbokföringsuppgifter: sekretessmarkering, kvarskrivning och fingerade personuppgifter. Dessa brukar med ett samlingsnamn kallas skyddade personuppgifter. I folkbokföringen gäller sekretess om en enskilds personliga förhållanden om det av särskild anledning kan antas att den enskilde, eller någon närstående, kan lida skada eller men om uppgifter om personen lämnas ut, se 22 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL. En sådan särskild anledning som avses i bestämmelsen kan vara befarad personförföljelse. Oavsett i vilket sammanhang uppgiften förekommer, gäller sekretess för uppgift om en enskild persons bostadsadress, telefonnummer och e-postadress eller andra jämförbara uppgifter som kan användas för att komma i kontakt med denne, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon närstående kan komma att utsättas för hot eller våld eller lida annat allvarligt men om uppgiften röjs, se 21 kap. 3 § OSL. Denna bestämmelse är alltså tillämplig hos alla myndigheter och andra organ som tillämpar OSL. I de fall man på förhand kan misstänka att utlämnande av uppgifter om en person kan förorsaka personförföljelse eller annan skada kan sekretessmarkering i folkbokföringsregistren tillgripas som en första skyddsåtgärd. Markeringen anger att särskild försiktighet bör iakttas vid bedömningen av om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut, eftersom uppgifterna kan omfattas av sekretess. Sekretessmarkering är alltså avsedd att ge myndigheterna en varningssignal inför uppgifter som normalt lämnas ut utan särskild sekretessprövning. Förfarandet med sekretessmarkering är inte lagreglerat men har använts inom folkbokföringen .