bet · H001JuU10 · 2013-02-14 00:00:00 — Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit av särskilt farlig eller hänsynslös art. Bedömningen ska grundas på en sammanvägning av omständigheterna i det särskilda fallet (3 §). Motionsyrkanden om skärpta straff för kat behandlades senast (bet. 2010/11:JuU8 s. 42 f.). Utskottet anförde då att det alltjämt var av uppfattningen att det är en sak för rättstillämpningen att utifrån farlighetsbedömningar m.m. avgöra vilka mängder som i praktiken bör utgöra gränserna för de olika brottstyperna. I sammanhanget redovisades att en rapport från (rätts-PM 2009:1) presenterat en allsidig genomgång av farlighetskriterierna kring enskilda narkotikapreparat där det lämnats rekommendationer för straffvärdesbedömningen. Syftet med promemorian uppgavs vara att ge vägledning för farlighetsbedömningar i narkotikamål, bl.a. då dessa bedömningar har betydelse för såväl bedömningen av ett narkotikabrotts rubricering som för straffmätningen. I rapporten rekommenderades gränsen för grovt brott vad gäller kat vara en mängd överstigande . gjorde i fyra narkotikadomar generella uttalanden om principerna för rubricering och straffmätning i narkotikamål samt om art och mängd som straffvärdefaktorer (NJA 2011 s. 357 och NJA 2011 s. 675 samt i en dom i mål nr B 2521-11). I rättsfallet NJA 2011 s. 357, där de fängelsestraff för grovt narkotikabrott som tingsrätten och hovrätten dömt ut sänktes väsentligt, uttalade bl.a. följande: Problemen med osäkerheter och risker för missvisande jämförelser visar sig särskilt när det gäller större mängder narkotika. En mekanisk tillämpning av tabeller medför i sådana fall utöver att andra och i många fall viktigare faktorer för bedömningen av straffvärdet inte kommer i beaktande betydande risker för inadvertenser i dömandet. Att tabellerna ändå utsträckts till att omfatta större mängder torde, sammantaget med den utformning som de där har, dessutom ha medverkat till problemet att det beträffande narkotikabrott inte finns något utrymme för egentlig straffmätning vid den grövsta brottsligheten (jfr NJA 2010 s. 592). När det gäller de övre delarna av straffskalan för grovt brott får mot bakgrund av det anförda tabeller utifrån art och mängd anses fylla en begränsad funktion. I sådana fall utgör den mängd narkotika som den tilltalade har tagit befattning med i första hand en indikation på huruvida hanteringen har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt (jfr härtill även 29 kap. 2 § 6 BrB). I rätts-PM 2011:10 från , som ersatt bl.a. rätts-PM 2009:1, lämnas preparatbeskrivningar. Med hänsyn till den pågående rätts- och praxisutvecklingen lämnas det dock inte några detaljerade uppgifter om rubricerings- och straffvärdesbedömning baserat enbart på mängd. Utskottet vidhåller att det är en sak för rättstillämpningen att utifrån farlighetsbedömningar m.m. avgöra vilka mängder som i praktiken bör utgöra gränserna för de olika brottstyperna i narkotikastrafflagen. Utskottet konstaterar vidare att i ett antal domar gjort generella uttalanden i fråga om principerna för rubricering och straffmätning i narkotikamål samt om art och mängd som straffvärdefaktorer. Dessa uttalanden har fått till följd att de mängdbedömningar som tidigare tillämpats inte längre har en lika avgörande inverkan på om ett narkotikabrott ska bedömas som grovt. Motionerna 2011/12:Ju223 (S), 2011/12:Ju357 (M), 2011/12:Ju383 (SD), 2011/12:Ju410 (SD) och 2012/13:Ju226 (SD) bör avslås. Utskottet kan inte ställa sig bakom förslaget i motion 2011/12:Ju290 (M) att en översyn bör göras av straffskalan för narkotikabrott för att intagna med narkotikaproblem ska ges möjlighet till vård . Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att preskriptionstiden ska avskaffas när det gäller grovt våld och övergrepp mot barn. Vidare avslår två motionsyrkanden om att avskaffa preskriptionstiden för grova vålds- och sexualbrott och ett motionsyrkande om att förlänga preskriptionstiden för könsstympningsbrott. Jämför reservation 17 (SD) och särskilt yttrande 3 (S). I motion 2011/12:Ju225 av m.fl. (S) begärs att preskriptionstiden ska avskaffas när det gäller grovt våld och övergrepp mot barn. Enligt motionärerna bör grövre fall av misshandel av barn behandlas likadant som sexuella övergrepp mot barn när det gäller preskriptionstider. I partimotion 2011/12:Ju411 av m.fl. (SD) yrkande 8 begärs att åtalspreskription, påföljdspreskription och absolut preskription bör tas bort för grova våldsbrott. I motion 2012/13:Ju264 av (SD) efterfrågas ett lagförslag som tar bort åtalspreskription, påföljdspreskription och absolut preskription för grova vålds- och sexualbrott. I motion 2012/13:So359 av (KD) yrkande 2 efterfrågas förlängd preskriptionstid för könsstympningsbrott. För brott enligt gäller de bestämmelser om åtals- och påföljdspreskription som följer av 35 kap. . Enligt 35 kap. 1 § första stycket (åtalspreskription) gäller att påföljd för brott inte får dömas ut om inte den misstänkte häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom , om det inte kan följa svårare straff på brottet än fängelse , om svåraste straffet är högre men inte över fängelse , om svåraste straffet är högre men inte över fängelse , om svåraste straffet är fängelse över åtta år , om fängelse på livstid kan följa på brottet. Av bestämmelsens andra stycke framgår att om en handling innefattar flera brott får påföljd dömas ut för alla brotten så länge påföljd kan dömas ut för något av dem. De ovan angivna tiderna ska enligt 35 kap. 4 § samma balk, som huvudregel räknas från den dag brottet begicks. Enligt 35 kap. 2 § gäller dock inte bestämmelserna om bortfallande av påföljd för vissa brott som anges särskilt i lagrummet, bl.a. mord och dråp, såvida gärningsmannen begått brotten efter det att han eller hon fyllt . Vidare finns i 35 kap. 4 § bestämmelser om en senareläggning av utgångspunkten för preskriptionsberäkning för sexualbrott som riktat sig mot barn och brott mot lagen (1982:316) om förbud mot könsstympning av kvinnor och försök till sådana brott. Preskriptionstiden börjar i dessa fall att räknas från den dag som målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . I 35 kap. 6 § finns bestämmelser om absolut preskription, dvs. tider som gäller oberoende av om häktning skett eller åtal delgetts. Enligt lagrummet får inte i något fall påföljd dömas ut sedan det som anges i 4 § (dvs. som huvudregel sedan den dag då brottet begicks) har förflutit , om det inte kan följa svårare straff på brottet än böter och tid för att döma ut påföljd för brottet bestäms enligt 1 § 1 , om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse i övriga fall. I 35 kap. 8 § finns bestämmelser om s.k. påföljdspreskription. Dessa regler innebär att ett fängelsestraff som inte har börjat verkställas inom från det att domen vann laga kraft bortfaller. Ett fängelsestraff på högst bortfaller således om det inte har börjat verkställas från det att domen vann laga kraft. För ett fängelsestraff på livstid gäller en preskriptionstid . /10 behandlade utskottet i betänkande 2009/10:JuU10 proposition 2009/10:50 Avskaffande av preskription för vissa allvarliga brott. I propositionen föreslogs att åtalspreskription, påföljdspreskription och absolut preskription för mord, dråp, grovt folkrättsbrott, folkmord samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp skulle avskaffas beträffande vuxna lagöverträdare. Även försök till mord, dråp, folkmord samt terroristbrott som begås genom mord eller dråp föreslogs undantas beträffande vuxna lagöverträdare från preskription. Utskottet tillstyrkte propositionen. följde utskottet (rskr. 2009/10:180). lämnade sexualbrottsutredning betänkandet Sexualbrottslagstiftningen utvärderingen och reformförslag (SOU 2010:71). I betänkandet lämnas förslag till förändringar av sexualbrottslagstiftningen. Utredningen föreslår bl.a. att preskriptionstiden förlängs för utnyttjande av barn för sexuell posering, brott av normalgraden, genom att den börjar löpa först den dag barnet fyller eller skulle ha fyllt . Betänkandet bereds inom och en lagrådsremiss är planerad till början av 2013. I departementspromemorian Genomförandet av EU:s direktiv om att bekämpa sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi (Ds 2012:45) föreslås bl.a. vissa ändringar i reglerna om preskription. Dessa skulle innebära att preskriptionstiden för de allra flesta sexualbrott mot barn inte börjar löpa förrän barnet fyller eller skulle ha fyllt . Promemorian bereds inom och en proposition är planerad . Utskottet konstaterar att det i såväl betänkande som i departementspromemorian Genomförandet av EU:s direktiv om att bekämpa sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi, föreslås förlängda preskriptionstider när det gäller sexualbrott mot barn. Båda ärendena bereds inom och denna beredning bör enligt utskottet inte föregripas. Motion 2011/12:Ju225 (S), som får anses åtminstone delvis tillgodosedd med det anförda, bör avslås. är preskriptionstiden avskaffad för ett antal grova brott, bl.a. mord och dråp. Utskottet är inte berett att föreslå att preskriptionstiden ska avskaffas för ytterligare brott. Motionerna 2011/12:Ju411 (SD) yrkande 8 och 2012/13:Ju264 (SD) bör därför avslås. För könsstympningsbrott gäller att preskriptionstiden inte börjar löpa förrän från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . Något tillkännagivande från till regeringen är därför inte nödvändigt med anledning av motion 2012/13:So359 (KD) yrkande 2. Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. ändrad straffskala vid flerfaldig brottslighet, att personer dömda till livstids fängelse som återfaller i brottslighet på fängelsenivå under prövotid vid villkorlig frigivning alltid bör återgå till tidigare livstidsstraff och att utvisning till men för den tilltalade inte längre ska beaktas vid straffmätningen. Jämför reservationerna 18 (SD), 19 (SD), 20 (SD) och 21 (SD). I partimotion 2011/12:Ju411 av m.fl. (SD) yrkande 9 och motion 2011/12:Ju391 av och (båda SD) yrkande 1 anförs att tilläggsstraffskalan vid flerfaldig brottslighet bör utvidgas. Även i motion 2012/13:Ju259 av och (båda SD) yrkande 1 efterfrågas en utvidgad tilläggsstraffskala vid flerfaldig brottslighet. Motionärerna pekar vidare på att det i vissa fall finns behov av att frångå regeln om strafftillägg. En sådan situation är när en person har begått flera grova våldsbrott och sedan blir ställd inför rätta. I den situationen ska kumulationsprincipen kunna användas och brottslingen få sina straff adderade på varandra. I motion 2012/13:Ju208 av (SD) anförs att personer dömda till livstids fängelse som återfaller i brottslighet på fängelsenivå under prövotid vid villkorlig frigivning alltid bör återgå till tidigare livstidsstraff och att tidigare tidsbestämningar och farlighetsbedömningar som lett till frigivningen ska upphävas. I motion 2012/13:Ju218 av (SD) anförs att det faktum att otillåtna eller kränkande utredningsmetoder använts för att klarlägga en gärningsmans skuld inte ska beaktas i strafflindrande hänseende. I motion 2012/13:Ju216 av (SD) anförs att utvisning till men för den tilltalade inte längre ska beaktas vid straffmätningen. I motion 2012/13:Ju369 av (SD) anförs att det ska ses som en försvårande omständighet att ett brott begåtts under eller efter en störning av den allmänna ordningen. Bestämmelser om fängelsestraffets längd när någon döms för flera brott finns i 26 kap. 2 § . Av detta följer att fängelse inte får överstiga vare sig de högsta straffen för brotten sammanlagda med varandra eller . Fängelsestraffet får inte heller överstiga det svåraste straffet med om det svåraste straffet är kortare än fängelse . Om det svåraste straffet är fängelse men inte uppgår till fängelse får det svåraste straffet överskridas med . Om slutligen det svåraste straffet är fängelse eller längre får det svåraste straffet överskridas med . Det anförda innebär t.ex. att straffet för två eller flera fall av misshandel och/eller stöld maximalt är fängelse . Om det däremot är fråga om flera fall av t.ex. grov stöld är det maximala straffet fängelse . Av 30 kap. 3 § följer att rätten, när någon döms för flera brott, ska döma till gemensam påföljd för brotten, om inte något annat är föreskrivet. Om det finns särskilda skäl får rätten för ett eller flera brott döma till böter och döma till annan påföljd för brottsligheten i övrigt. Vidare får rätten döma till fängelse för ett eller flera brott som den dömer till villkorlig dom eller skyddstillsyn för brottsligheten i övrigt. Av de s.k. billighetsskälen (29 kap. 5 § ) framgår att rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skälig omfattning ska beakta ett antal omständigheter, bl.a. om den tilltalade förorsakas men genom att han eller hon på grund av brottet utvisas ur riket (punkt 4). Av lagrummets andra stycke framgår att om det finns någon omständighet som avses i första stycket får rätten, om det finns särskilda skäl, döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Utöver de omständigheter som anges i 29 kap. 5 § punkterna 17 ska rätten beakta om det finns någon annan omständighet som föranleder att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar (punkt 8). har, i NJA 2011 s. 638, och med hänvisning till punkt 8, dömt till ett lindrigare straff än vad som var föreskrivet för brottet vid en bevisprovokation som polisen genomfört som bedömdes som otillbörlig. lämnade, som nämnts tidigare, sitt betänkande Nya påföljder (SOU 2012:34). Den hade i uppdrag att bl.a. analysera frågan om straffvärdebestämningen vid flerfaldig brottslighet och vid behov lämna förslag som ger sådan brottslighet större genomslag vid påföljdsbestämningen eller som motverkar brottsligheten mer effektivt. Utredningen har därutöver bl.a. haft i uppdrag att se över de s.k. billighetsskälen i 29 kap. 5 § . I betänkandet föreslår utredningen att man gör skillnad mellan ny brottslighet och nyupptäckt brottslighet. Förslagen innebär bl.a. att brott som begåtts efter en tidigare dom (s.k. ny brottslighet) alltid ska beaktas som återfall samt att regleringen om flerfaldig brottslighet (dvs. när straff ska bestämmas för fler än ett brott) skärps på så sätt att dessa bestämmelser endast ska kunna tillämpas vid nyupptäckt brottslighet och inte vid återfall i brott. Konsekvensen blir att brott som begåtts i tiden efter en dom aldrig ska bedömas tillsammans med den brottslighet som omfattas av den tidigare domen. I stället ska brottsligheten beaktas som återfall med en försvårande betydelse vid påföljdsbestämningen. När det gäller de s.k. billighetsskälen föreslås när det gäller punkt 4, som avser att domstolen ska beakta om den tilltalade förorsakas men genom att han eller hon på grund av brottet utvisas ur riket, att ordet genom ska ersättas med till följd av. Bakgrunden till detta är att det inte bara är utvisningen i sig som kan innebära men för den tilltalade utan även den följd som en utvisning regelmässigt ger upphov till i form av en registrering i Schengens informationssystems spärrlista. Utredningens förslag har remissbehandlats och bereds inom . Utskottet konstaterar att har behandlat frågan om straffvärdebestämningen vid flerfaldig brottslighet. Utredningens betänkande, som bereds inom , bör inte föregripas. Motionerna 2011/12:Ju391 (SD) yrkande 1, 2011/12:Ju411 (SD) yrkande 9 och 2012/13:Ju259 (SD) yrkande 1 bör avslås av . Utskottet kan inte ställa sig bakom förslaget i motion 2012/13:Ju208 (SD) att personer dömda till livstids fängelse som återfaller i brottslighet på fängelsenivå under prövotid vid villkorlig frigivning alltid bör återgå till tidigare livstidsstraff och att tidigare tidsbestämningar och farlighetsbedömningar som lett till frigivningen ska upphävas. Motionsyrkandet bör avslås. Utskottet är inte heller berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2012/13:Ju218 (SD) om att det faktum att otillåtna eller kränkande utredningsmetoder använts för att klarlägga en gärningsmans skuld inte ska beaktas i strafflindrande hänseende. Huruvida förmildrande omständigheter förekommit får bedömas i varje enskilt fall. Motionsyrkandet bör avslås. Utskottet är inte heller berett att ställa sig bakom förslaget i motion 2012/13:Ju216 (SD) om att rätten ska upphöra med att vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde, i skälig omfattning beakta om den tilltalade förorsakas men genom att han eller hon på grund av brottet utvisas ur riket (29 kap. 5 § 4 ). Motionen bör avslås. I motion 2012/13:Ju369 (SD) föreslås att det ska ses som en försvårande omständighet att ett brott har begåtts under eller efter en störning av den allmänna ordningen. Utskottet har en viss förståelse för motionärens synpunkt men anser inte att motionsyrkandet bör föranleda något initiativ från sida. Motionen bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att införa en brottsrubricering där samtliga inblandade vid t.ex. ett mord kan dömas för medhjälp till detta brott. I motion 2012/13:Ju316 av (M) begärs att regeringen bör överväga att införa en brottsrubricering där samtliga inblandade vid t.ex. ett mord kan bli dömda för medhjälp och att även överväga att införa en egen straffsats för denna typ av brott som begås kollektivt. Den väckta frågeställningen som berör den s.k. Lindomeproblematiken har behandlats av i dess betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185). Den problematik som aktualiserades genom Lindomefallet gäller främst hur ansvarsfrågan ska bedömas när två personer har varit närvarande när ett brott har begåtts men det inte med tillräcklig grad av säkerhet går att avgöra vem av dem som begått brottet eller om de båda utfört gärningen tillsammans. Utredningens slutsats var att de straffrättsliga och straffprocessuella regler som gäller motsvarar de krav som man kan ställa i en rättsstat. Enligt utredningen fanns det inte anledning att föreslå någon lagändring till följd av det inträffade. Utredningen framhöll i stället vikten av att stora ansträngningar görs för att säkra bevisning i fall som , se även svaret på den skriftliga frågan 1998/99:610. Från har utskottet fått informationen att den slutsats som framfördes i betänkande alltjämt bedöms äga giltighet och att det inte är nödvändigt med lagändringar utan att det i stället är viktigt att polisens och åklagarnas utredningsåtgärder blir så bra och noggranna som möjligt. När det gäller mål som berörs av den s.k. Lindomeproblematiken delar utskottet regeringens och uppfattning att de straffrättsliga och straffprocessuella regler som gäller motsvarar de krav som man kan ställa i en rättsstat och att det i stället är viktigt att stora ansträngningar görs för att säkra bevisning. bör därför inte ta något initiativ med anledning av motion 2012/13:Ju316 (M), utan den bör avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att skyddstillsyn och kontraktsvård ska kunna utdömas även i mindre grova fall av barnmisshandel och om att det, för att utredningarna i barnmisshandelsfall ska bli effektivare, bör finnas riktlinjer för barns medverkan i rättsprocessen. Jämför reservation 22 (S). I motion 2011/12:Ju236 av m.fl. (S) anförs att skyddstillsyn eller vård bör kunna utdömas i fall av barnmisshandel även om misshandeln är att betrakta som mindre grov. Enligt motionärerna bör den flexibilitet som finns vad gäller påföljdsvalet i grövre fall även finnas i de mindre grova fallen. Vid en dom bör den dömde ha valmöjligheten att dömas till skyddstillsyn med kontraktsvård i stället för dagsböter. Även i motionerna 2011/12:Ju330 och 2012/13:Ju379 yrkande 1 av m.fl. (S) efterfrågas en större flexibilitet vad gäller påföljdsvalet i de mindre grova fallen av barnmisshandel. Motionärerna anför vidare att det, för att utredningarna ska bli effektivare, också är viktigt att det finns riktlinjer för barns medverkan i rättsprocessen. lämnade sitt betänkande Nya påföljder (SOU 2012:34). Utredningen föreslår att de särskilda påföljderna skyddstillsyn och villkorlig dom som är alternativen till ett fängelsestraff avskaffas. Påföljdssystemet för vuxna lagöverträdare ska bestå av två påföljder: böter och fängelse. Om ett fängelsestraff är än och den tilltalade tidigare är ostraffad ska fängelsestraffet dömas ut villkorligt lika för alla brottstyper. Ett villkorligt fängelsestraff ska alltså, till skillnad från villkorlig dom och skyddstillsyn, vara bestämt . Ett villkorligt fängelsestraff ska alltid kombineras med en tilläggssanktion böter, samhällstjänst, övervakning, hemarrest eller olika former av vård som ska vara strängare och mer ingripande ju allvarligare brottet är. Fängelsestraff ska bara kunna dömas ut villkorligt om de kombineras med ingripande missbruksvård eller liknande eller i mycket speciella undantagssituationer. Vid återfall i brott ska det dömas ut ett villkorligt fängelsestraff med en strängare tilläggssanktion eller ett ovillkorligt fängelsestraff. Det ska också kunna beslutas att ett tidigare utdömt villkorligt fängelsestraff ska verkställas i anstalt. Frivårdens insatser med vård och påverkan för att motverka återfall i brott ska utvecklas och öka i omfattning. Om den dömde inte frivilligt fullgör tilläggssanktionen ska det kunna beslutas att det villkorliga fängelsestraffet ska verkställas i anstalt. Utredningens förslag har remissbehandlats och bereds inom . Utskottet har viss förståelse för de synpunkter som framförs i motionerna 2011/12:Ju236 (S), 2011/12:Ju330 (S) och 2012/13:Ju379 (S) yrkande 1 men konstaterar att frågan om en påföljd ska bestämmas till dagsböter eller skyddstillsyn beror på brottets svårhetsgrad och inte vad som kan vara bäst för de berörda, ur t.ex. ekonomisk synvinkel. Det är vidare naturligtvis viktigt att barn i lämplig omfattning och med beaktande av bestämmelser får komma till tals i rättsprocesser. Det är dock rättstillämpningens sak att bilda praxis för hur detta ska gå till. Något tillkännagivande till regeringen är inte nödvändigt med anledning av motionerna utan dessa bör avslås. Motioner som bereds förenklat De motionsyrkanden som finns i bilaga 2 överensstämmer helt eller i huvudsak med yrkanden som behandlats tidigare i betänkandena /11:JuU8 och 2012/13:JuU2. avslog då motionsyrkandena. Utskottet ser ingen anledning att nu göra en annan bedömning. Utskottets förslag till riksdagsbeslut och ställningstaganden har föranlett följande reservationer. I rubriken anges vilken punkt i utskottets förslag till riksdagsbeslut som behandlas i avsnittet. Hets mot folkgrupp, punkt 1 (SD) av (SD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 1 borde ha följande lydelse: tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i reservationen. 2011/12:Ju387 av och (båda SD) och 2012/13:Ju397 av och (båda SD). Uppfattningen att alla medborgare ska vara lika inför lagen och att ingen ska behöva utstå diskriminering på grund av sin börd eller etniska tillhörighet är en allmänt erkänd princip i den svenska samhällsdebatten. I realiteten finns det dock flera exempel på lagstiftning som gör skillnad mellan svenska medborgare på basis av deras etniska tillhörighet. Ett sådant exempel är bestämmelsen om hets mot folkgrupp i 16 kap. 8 § . Justitiekanslern har med anledning av en anmälan mot en insändare i tidningen i , som innehöll grovt nedsättande påståenden om s.k. ursvenskar, uttalat att syftet vid tillkomsten av straffstadgandet om hets mot folkgrupp var att tillförsäkra minoritetsgrupper av skilda sammansättningar och bekännare av olika trosuppfattningar ett rättsskydd. Det fallet att någon uttrycker kritik mot svenskar torde enligt Justitiekanslern dock inte ha varit avsett att träffas av straffstadgandet.