bet · H001KrU9 · 2013-06-04 00:00:00 — En tidsgräns bidrar till att öka tydligheten och i förlängningen rättssäkerheten. För såväl myndigheter som enskilda blir lagens tillämpning och långsiktiga påverkan på markanvändningen mer förutsebar. En tidsgräns innebär att yngre lämningar inte per automatik utgör fornlämningar när lagens övriga rekvisit är uppfyllda. Många remissinstanser har framhållit 1850 som en lämplig tidsgräns. Regeringen anser också, utifrån utredningens kartläggningar i SOU 2012:37 och de samlade remissvaren, att en tidsgräns satt är väl förenlig med den nuvarande tillämpningen av lagstiftningen. Ytterst få lämningar som tillkommit 1850 eller senare torde i dagens tillämpning betraktas som fornlämningar. Undantaget är fartygslämningar (skeppsvrak) som enligt gällande rätt utgör fornlämning om gått sedan skeppet blev vrak. Tidsgränsen 1850 bedöms inte heller medföra att några större dateringsproblem uppstår. I propositionen framhålls att rekvisitet forna tider, till skillnad från vad utredningen föreslagit i SOU 2012:37, kvarstår som en tidsgräns införs. Anledningen till detta är regeringens intention att inte ändra grunderna för fornlämningsbegreppets nuvarande tillämpning. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att ett förtydligande införs som innebär att en lämning som kan antas ha tillkommit eller, i fråga om fartygslämning, förlist 1850 eller senare inte omfattas av den allmänna definitionen av fornlämning. är regeringen angelägen om att införandet av en tidsgräns i lagen inte ska leda till att möjligheten att skydda yngre kulturhistoriskt värdefulla lämningar som fornlämningar försvinner. Regeringen föreslår därför att bemyndigas att meddela beslut om att förklara en enskild lämning eller senare för fornlämning om det finns särskilda skäl med hänsyn till dess kulturhistoriska värde. I första hand bör de kulturhistoriska sammanhangen från den moderna tiden skyddas genom övriga regleringar i lagen om kulturminnen m.m., , (2010:900) och skogsvårdslagen (1979:429). I motion 2012/13:Kr7 av (SD) yrkande 1 föreslås att avslår förslaget om att införa en fast tidsgräns för fornlämningar och fartygslämningar. Vidare begärs i yrkande 2 ett tillkännagivande om att ändra den allmänna definitionen av fornlämning så att den omfattar lämningar som kan antas vara minst . Motionären vänder sig mot att det införs en fast tidsgräns vid ett specifikt årtal, inte minst då fornlämningsdefinitionen ska vara hållbar i ett långt perspektiv. Regeringens förslag riskerar dessutom att överbelasta länsstyrelserna med utredningar om skydd av senare lämningar anser motionären. Motionären begär därför i yrkande 3 ett tillkännagivande om behovet av övergångsregler vid en förändrad allmän definition av fornlämning för att ge länsstyrelserna tid att meddela beslut om fornminnesförklaring. En sådan övergångsbestämmelse bör enligt motionären utformas så att varje lämning som enligt dagens regler omfattas av fornlämningsbegreppet per automatik ska tas upp för behandling av och skyddas till dess att har meddelat sitt beslut. Utskottet välkomnar att termen fast fornlämning ersätts med termen fornlämning och att termen skeppsvrak ändras till fartygslämning som även innefattar luftfartyg. Utskottet har heller inget att invända mot att särregleringen om en tidsgräns för fartygslämningar (skeppsvrak) slopas. Utskottet tillstyrker att en tidsgräns mellan äldre och yngre lämningar införs vid 1850. Utskottet delar därmed regeringens och flera remissinstansers uppfattning att 1800-talets mitt utgör en lämplig tidpunkt, då detta var när det moderna växte fram. Bland annat inleds industrialiseringen och det moderna skogsbruket, kommunikationsnäten byggs ut, medievärlden förändras och näringsfrihet och frihandel införs. Utskottet avstyrker motion 2012/13:Kr7 (SD) yrkande 1 om att avslå förslaget om en tidsgräns vid 1850. Därmed tillstyrker utskottet regeringens förslag till 2 kap. 1, 1 a, 3 och 4 §§ i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. En fast tidsgräns bidrar till att öka tydligheten och i förlängningen rättssäkerheten. Utskottet avvisar därmed motionärens förslag till tillkännagivande till regeringen om att denna ska återkomma med en definition av fornlämningar så att den omfattar lämningar som kan antas vara minst . Erfarenheterna av en rörlig tidsgräns för skeppsvrak har inte varit i alla delar positiv. Den har medfört att intressen av bärgning och av att samla sjöfynd har riktats mot de vrak som närmar sig hundraårsgränsen eftersom dessa saknar skydd. Om detta skulle tjäna som modell för det samlade fornlämningsskyddet finns det risk för att lämningar som närmar sig en bestämd åldersgräns skulle tas bort av markägare för att inte kunna ges lagens skydd och därmed utgöra ett potentiellt hinder för bruk av marken. En elastisk tidsgräns skapar även en otydlighet för den enskilde. Utskottet delar inte heller motionärens oro för att länsstyrelserna ska överbelastas av utredningar om skydd av senare lämningar. Utskottet konstaterar att kulturhistoriska sammanhang från den moderna tiden i första hand bör skyddas genom övriga regleringar i lagen om kulturminnen m.m., , och skogsvårdslagen. Utskottet avstyrker därmed även förslaget om att regeringen ska återkomma med förslag till övergångsbestämmelser. Motion 2012/13:Kr7 (SD) yrkandena 23 avstyrks. Ett förtydligat ansvar för att efterforska fornlämningsförekomst Utskottets förslag i korthet anser att det är angeläget att förtydliga den enskildes ansvar att efterforska om en fornlämning berörs av ett arbetsföretag. Därmed antar regeringens förslag till 2 kap. 10 § lagen om kulturminnen m.m. avslår två motionsyrkanden om översyn av kostnadsansvaret vid arkeologiska undersökningar. Regeringen anser att formerna för att efterforska om en fornlämning berörs av ett arbetsföretag bör förtydligas. Det är viktigt såväl för den enskilde som för berörda myndigheter att detta tydligt framgår av lagen. har ansvar för det statliga kulturmiljöarbetet i länet och bör därför uttryckligen pekas ut som den instans som den enskilde ska vända sig till i dessa ärenden. Regeringen ser inte skäl att härutöver särskilt omnämna vissa situationer i lagen där den enskilde ska efterforska fornlämningsförekomst, eftersom den nuvarande bestämmelsen får anses tillräckligt tydlig i detta avseende och en mer genomgripande ändring skulle föra med sig nya tillämpningsproblem. I motion 2012/13:Kr285 av och (båda M) begärs ett tillkännagivande om behovet av en översyn av kostnadsansvaret vid arkeologiska utgrävningar. Motionärerna anser att många nyinvesteringar och potentiella företagsutvecklingar inte blir av på grund av att kostnaderna för arkeologiska utredningar är höga och tiden från ansökan till genomförande kan vara orimligt lång. och (C, M) begär i motion 2012/13:Kr262 en översyn av lagen om kulturminnen m.m. för att underlätta för exploatering. Motionärerna anser att man måste finna en lösning som underlättar för exploatören att uppfylla lagens krav som det inte får vara ett hinder för exploatering. Utskottet anser det lämpligt att den enskildes ansvar att ta reda på om en fornlämning berörs av ett arbetsföretag förtydligas i lagen så att det klart framgår att den som avser att uppföra en byggnad eller en anläggning bör inhämta information från om någon formlämning kan beröras av företaget och i så fall samråda med . Med anledning av motionerna vill utskottet framhålla att exploatören genom en tidig kontakt med kan få råd och stöd samt hjälp att planera de olika insatserna så att det planerade bygget inte måste avbrytas och kostnader uppstå på grund av att man inte räknat med den arkeologiska undersökningen. Här kan vidare erinras om att enligt förordning (2010:1121) om bidrag till förvaltning av värdefulla kulturmiljöer har mindre arbetsföretag möjlighet att få bidrag för arkeologisk undersökning och övriga åtgärder enligt 2 kap. 13 § lagen om kulturminnen m.m. Detta om beslutet är följden av en myndighets beslut eller någon annan tvingande omständighet, och innebär förändringar i nyttjandet av en byggnad, en anläggning eller ett markområde. Bidrag kan även lämnas i andra fall om det finns särskilda skäl. Utskottet anser inte att det behövs någon översyn av lagen vad gäller kostnadsansvaret. Med det anförda tillstyrker utskottet 2 kap. 10 § regeringens förslag till ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. och avstyrker motionerna 2012/13:Kr262 (C, M) och 2012/13:Kr285 (M). Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag om reglering av användandet av metallsökare och avslår motionsyrkanden om annan reglering. Därmed antar 2 kap. 1820 §§ i regeringens förslag till ändring i lagen om kulturminnen m.m. Jämför reservationerna 6 (MP) och 7 (SD). Regeringen gör bedömningen att regelverket avseende metallsökare bör förtydligas på ett sådant sätt att det både står i överensstämmelse med och ger skydd för kulturarvet. Regeringens förslag innebär att bestämmelserna om tillståndsprövning förtydligas så att det framgår att tillstånd att medföra och använda metallsökare får lämnas endast för sådan verksamhet som antingen avser sökning efter annat än fornfynd eller ingår i vetenskaplig forskning hos det allmänna. Tillstånd krävs inte för , den som efter medgivande från utför sådana undersökningar av fornlämningar eller platser där fornfynd har påträffats, medförande och användning i militär verksamhet för att söka efter annat än fornfynd och användning i en myndighets verksamhet för att söka efter annat än fornfynd. ska även i fortsättningen pröva alla frågor om tillstånd, anser regeringen. I propositionen föreslås att en bestämmelse tas in i lagen om kulturminnen m.m. som anger vilka uppgifter ett beslut om tillstånd ska innehålla och att ett beslut får förenas med de villkor som behövs för att säkerställa att metallsökare inte används i strid med lagen om kulturminnen m.m. Regeringen redovisar att har påtalat att definitionen av metallsökare är väldigt vid, eftersom metallsökare är ett instrument som används inom flera av samhällets funktioner , t.ex. på flygplatser och annan verksamhet när det gäller säkerhet. Det har dock, enligt regeringen, inte framkommit att den nuvarande definitionen av metallsökare inneburit några tillämpningsproblem i praktiken. Regeringen finner därför inte skäl att ändra definitionen. I motion 2012/13:Kr6 av och (båda MP) yrkande 4 föreslås ett tillkännagivande om vikten av ett förtydligande av begreppet metallsökare. Motionärerna anser att begreppet är otydligt definierat och att det kan medföra oklarhet vid tillståndsprövningen. I motion 2012/13:Kr7 av (SD) yrkande 6 begärs ett tillkännagivande om regleringen av metallsökare i enlighet med vad som föreslås i motion 2012/13:Kr335 (SD) yrkandena 57. I motion 2012/13:Kr335 av och (båda SD) yrkande 57 begärs tillkännagivanden till regeringen om dels att köp, försäljning och innehav av metallsökare endast ska tillåtas för personer med tillstånd att använda metallsökare, dels att förbudet mot användning av metallsökare ska lättas upp för metallsökare som saknar kapacitet att användas för plundring av fornminnen som metallsökare med sådan kapacitet ska regleras strängare och dels att straffskalan för olovlig användning av metallsökare bör göras strängare. Motionärerna anser att kriminaliseringen antingen bör ske genom en strängare form där samtliga metallsökare innefattas eller att man bör sikta in sig på metallsökare med viss effekt. Med en strängare reglering av starkare metalldetektorer men generösare regler för svagare skulle förbud mot användning av metalldetektorer få en mer proportionerlig utformning. Detta kan vara relevant med hänsyn till Europeiska kommissionens överträdelseärende 2008/4191 om oproportionerliga reglering av metallsökaranvändningen. Det är angeläget att modifiera det generella förbudet mot användning av metallsökare så att de svenska bestämmelserna står i överensstämmelse med , som bestämmelserna ska vara förenliga med de kulturpolitiska målen. Utskottet vill understryka att kombinationen av en ovanligt rik förekomst av orörda och väl bevarade fornlämningar och allemansrätten, som ger var och en rätt att vistas i princip överallt i naturen, gör att det krävs stränga regler för att skydda landets historiska skatter. Utskottet anser att den modell som regeringen har valt är en lämplig avvägning mellan de olika intressena. Därmed tillstyrker utskottet 2 kap. 1820 §§ i regeringens förslag till ändring i lagen om kulturminnen m.m. Utskottet delar inte uppfattningen i motion 2012/13:Kr335 (SD) att det är lämpligt att klassificera olika metallsökare och ha olika regler utifrån styrkan på metallsökaren. Utskottet anser inte heller att det behövs något förtydligande av begreppet metallsökare och inte heller att straffskalan ska ändras. Motionerna 2012/13:Kr6 (MP) yrkande 4, 2012/13:Kr7 (SD) yrkande 6 och 2012/13:Kr335 (SD) yrkandena 57 avstyrks. Utskottets förslag i korthet anser att kvalifikationsgrunden för byggnadsminnesförklaring ska ändras från att en byggnad, antingen enskilt eller som en del av ett bebyggelseområde, eller en anläggning ska vara synnerligen märklig genom sitt kulturhistoriska värde till att denna ska ha ett synnerligen högt kulturhistoriskt värde. Därmed antar 3 kap. 1 § i regeringens förslag till ändring i lagen om kulturminnen m.m. avslår en motion om de svenska fyrarna. Jämför reservation 8 (MP). Regeringen föreslår att kvalifikationsgrunden för byggnadsminnesförklaring ändras från att en byggnad, antingen enskilt eller som en del av ett bebyggelseområde, eller en anläggning ska vara synnerligen märklig genom sitt kulturhistoriska värde till att denna ska ha ett synnerligen högt kulturhistoriskt värde. I motion 2012/13:Kr6 av och (båda MP) yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om de svenska fyrarnas kulturhistoriska betydelse. Motionärerna har ingen invändning mot att kvalifikationsgrunden för byggnadsminnesförklaring ändras men vill i sammanhanget lyfta fram de svenska fyrarna som speciell bebyggelse med kulturhistoriska värden. Motionärerna upplever att det är oklart hur samordningen fungerar mellan och när det gäller fyrarna. Utskottet tillstyrker regeringens förslag om att ändra kvalifikationsgrunden för byggnadsminnesförklaring, då uttrycket synnerligen märklig med dagens språkbruk kan vara missvisande och svårbegripligt. Det är mer ändamålsenligt med ett uttryck som anger den nivå i fråga om kulturhistoriskt värde som krävs för en byggnadsminnesförklaring. Därmed tillstyrker utskottet 3 kap. 1 § i regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Med anledning av motion 2012/13:Kr6 (MP) yrkande 3 konstaterar utskottet att det finns ett drygt trettiotal fyrar som är statliga byggnadsminnen. De flesta förvaltas av , några av och ytterligare några av . har enligt förordning (1988:1229) om statliga byggnadsminnen m.m. tillsyn över de statliga byggnadsminnena. Utskottet konstaterar vidare att en särskild utredare har fått i uppdrag att klarlägga vilka fastigheter och byggnader som är kulturhistoriskt värdefulla för staten i bl.a. , , och och som därför bör ägas av staten (dir. 2012:07, 2012:104). Utredaren ska vidare föreslå en samlad förvaltning av statliga myndigheters kulturhistoriskt värdefulla fastigheter hos en myndighet, . I uppdraget ingår att inventera vilka kulturhistoriskt värdefulla fastigheter som av kulturhistoriska eller andra skäl inte behöver ägas av staten och som därmed kan avyttras. Utredningsuppdraget ska redovisas . Utskottet anser att utredningens förslag ska avvaktas och avstyrker därmed motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändring i arkivlagen. konstaterar att arkivlagen omfattar handlingar såväl i pappersform som elektronisk form och avslår därmed ett motionsyrkande om att se över arkivlagen så att den även omfattar elektroniska handlingar. I propositionen föreslås att ett normgivningsbemyndigande införs i arkivlagen (1990:782) med innebörden att regeringen får meddela föreskrifter om att vissa kommunala arkivmyndigheter får fullgöra arkivuppgifter när det gäller handlingar från statliga myndigheter och sådana organ som står under tillsyn av den statliga arkivmyndigheten. stadsarkiv och Värmlandsarkiv fullgör vissa uppgifter på det statliga arkivområdet i enlighet med avtal med staten. Denna verksamhet regleras i förordningen (1991:447) för stadsarkiv när det fullgör sina uppgifter som landsarkiv och förordningen (1995:183) om Värmlandsarkivs uppgifter som landsarkiv. Även stadsarkiv fullgör särskilda uppgifter på det statliga arkivområdet på grundval av ett avtal mellan staten och kommun. Dessa tre arkiv är kommunala arkivmyndigheter enligt arkivlagen. Deras särskilda uppgifter omfattar arkivhandlingar från statliga myndigheter och från sådana organ som avses i 4 § 24 förordningen (2009:1593) med instruktion för . En förutsättning för uppgiften är att den statliga myndigheten eller organet ska ha sitt verksamhetsområde i det län som det aktuella arkivet ligger i. I samband med att ombildades till en sammanhållen myndighet avvecklades de sju landsarkiven som självständiga myndigheter och deras verksamheter inordnades i . Det uppmärksammades då att det krävs lagstöd för att de tre kommunala arkivmyndigheterna ska kunna fullgöra uppgifter på det statliga arkivområdet, eftersom föreskrifter om kommunernas befogenheter enligt 8 kap. 2 § första stycket 3 regeringsformen ska meddelas genom lag och att det saknas sådant stöd. I motion 2012/13:Kr337 föreslår och (båda C) ett tillkännagivande om att se över arkivlagen för att anpassa den till dagens sätt att skriva handlingar. Motionärerna anför att allt färre protokoll och handlingar skrivs i pappersform, vilket ställer andra krav på arkivering . Enligt 3 § arkivlagen (1990:782) ska en myndighets arkiv bildas av de allmänna handlingarna från myndighetens verksamhet och sådana handlingar som avses i 2 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen och som myndigheten beslutar ska tas om hand för arkivering. I arkivlagen föreskrivs även att myndigheternas arkiv är en del av det nationella kulturarvet. Myndigheternas arkiv ska enligt arkivlagen bevaras, hållas ordnade och vårdas så att de tillgodoser rätten att ta del av allmänna handlingar, behovet av information för rättskipningen och förvaltningen, och forskningens behov. Utskottet tillstyrker regeringens förslag att införa ett normgivningsbemyndigande i arkivlagen med innebörden att regeringen får meddela föreskrifter om att vissa kommunala arkivmyndigheter får fullgöra arkivuppgifter som gäller handlingar från statliga myndigheter och sådana organ som står under tillsyn av den statliga arkivmyndigheten. Därmed bör bifalla förslaget till lag om ändring i arkivlagen (1990:782) (punkt 10). Med anledning av motion 2012/13:Kr337 (C) konstaterar utskottet att regleringen i arkivlagen omfattar handlingar i såväl pappersform som elektronisk form. Någon översyn av lagen på denna punkt är därmed inte nödvändig. Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändringar i lagen om kulturminnen m.m. i den mån de inte omfattats av vad utskottet anfört ovan. antar regeringens förslag till övriga lagändringar. Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Följdändringar föreslås i , lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd, expropriationslagen (1972:719), lagen (1980:307) om skyldighet för utländska kärande att ställa säkerhet för rättegångskostnader, lagen (1984:983) om ensamrätt till bärgning, lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning, begravningslagen (1990:1144) och minerallagen (1991:45). Samtliga lagändringar föreslås träda i kraft . Utskottet tillstyrker även i övrigt regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (punkt 1). Utskottet föreslår även att ska anta lagförslagen (punkterna 29). Den statliga arkeologiska uppdragsverksamheten Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om den arkeologiska uppdragsverksamheten. Jämför reservation 9 (SD). Regeringen gör bedömningen att arkeologiska uppdragsverksamhet (UV) bör avskiljas från och i stället vara en uppgift för . Regeringen anser att arbete med att stärka ekonomin i den arkeologiska uppdragsverksamheten bör fortsätta och att bör arbeta för att göra verksamheten ekonomiskt bärkraftig. Vidare anser regeringen att undantaget från upphandlingslagstiftningen i lagen om kulturminnen m.m. bör kvarstå. bör enligt regeringen verka för att främja effektivitet och ökad konkurrens på det uppdragsarkeologiska området. har i sitt remissvar på departementspromemorian Ökad konkurrens på det uppdragsarkeologiska området vissa ändringar i kulturminneslagen, liksom i rapporten för uppdragsarkeologin (dnr Ku2012/1651/KA) framhållit att bättre former för konkurrens kan åstadkommas inom ramen för dagens system. Det handlar t.ex. om att överväga möjligheterna att sänka föreskrifternas beloppsgräns för när anbudsförfarande ska tillämpas, att stärka kvaliteten i beställning och bedömning av anbud och att på andra sätt utveckla anbudsförfarandet. Med en ökning av antalet anbudsförfaranden är det rimligt att anta att det kan leda till ett ökat intresse för nya företag att etablera sig och konkurrera på marknaden. Genom ökad konkurrensutsättning kommer också de arkeologiska undersökningarna sannolikt att upphandlas till lägre kostnader. I sammanhanget bör det även vara en uppgift för att se över vilka grundläggande krav på kompetens som bör ställas på utförare av arkeologiska undersökningar i syfte att öka konkurrensen och mångfalden av utförare. Regeringen anser att genom ett avskiljande av uppdragsverksamheten (UV) får goda möjligheter att kraftfullt verka för ökad effektivitet och konkurrens inom det uppdragsarkeologiska området. Regeringen framhåller att den noga kommer att följa vilka förändringar som vidtas på området för att uppnå ökad effektivitet och konkurrens. I motion 2012/13:Kr7 yrkandena 45 begär (SD) tillkännagivanden om den arkeologiska uppdragsverksamheten och om konkurrens på det uppdragsarkeologiska området. Motionären anser att det inte behöver vara problematiskt att en myndighet ansvarar för uppföljning och tillsyn av verksamhet i egen regi. Motionären delar inte heller regeringens utgångspunkt att en ökad konkurrens per automatik leder till bättre verksamhet på området. Det finns enligt motionären inte något egenvärde i att ha som målsättning att staten inte ska vara en dominerande aktör. Tvärtom kan det vara ett värde i sig att den som utför verksamheten också har det yttersta ansvaret för dess kvalitet. Därför bör regeringen inte genomföra den aviserade förändringen av verksamheten. Frågan om den uppdragsarkeologiska verksamheten vid har varit föremål för ett flertal utredningar och diskuterats . Det är därför med tillfredsställelse som utskottet konstaterar att regeringen nu har funnit en lösning som har goda förutsättningar att stärka den uppdragsarkeologiska verksamheten. Genom att avskilja uppdragsverksamheten från får myndigheten en renodlad myndighetsroll och därmed förbättrade förutsättningar för att genom vägledning, tillsyn och uppföljning arbeta med att stärka och utveckla det uppdragsarkeologiska området och skapa förutsättningar för en välfungerande marknad som svarar mot de behov som finns inom området. Utskottet avstyrker därmed motion 2012/13:Kr7 (SD) yrkandena 4 och 5. Destruktion av arkeologiska fynd Utskottets förslag i korthet avslår en motion om alternativ till destruktion av arkeologiska fynd. konstaterar att de fynd som selekteras ut framför allt återanvänds i utbildningssammanhang på universitet eller högskolor eller kommer till nytta i museernas pedagogiska verksamhet. I motion 2012/13:Kr273 av (M) begärs ett tillkännagivande om alternativ till destruktion av arkeologiska fynd. Motionären har förståelse för att alla fynd i samband med större infrastruktur- eller exploateringsprojekt inte kan omhändertas.