bet · H001AU9 · 2013-05-07 00:00:00 — Regeringen angav att förslaget om anmälningsskyldighet inte skulle införas i filiallagen utan att det vore lämpligare att överväga att införa någon form av anmälningsskyldighet i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Regeringen meddelade att den avsåg att utreda detta . Behovet av regler om anmälningsskyldighet vid utstationering Regeringen konstaterar i proposition 2012/13:71 att utstationeringsdirektivet inte innehåller några bestämmelser om vilka administrativa regler som medlemsstaterna ska uppställa för att kontrollera att direktivet följs. Det finns således inte något krav i direktivet på att anmäla utstationeringen. Reglerna för utstationering i bygger på att det är arbetstagarorganisationerna som har huvudansvaret för att övervaka arbets- och anställningsvillkoren för arbetstagare som utstationeras hit från utlandet. utövar tillsyn över arbetsmiljön och är förbindelsekontor enligt utstationeringslagen. För att reglerna i denna lag ska fungera i praktiken och för att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet är det enligt regeringens mening nödvändigt att arbetstagarorganisationerna och myndigheterna får kännedom om att en utländsk arbetsgivare utstationerar arbetstagare i . Arbetstagarorganisationerna och myndigheterna måste även ha en reell möjlighet att kontakta arbetsgivaren. Vad gäller myndigheter är det främst som måste kunna komma i kontakt med arbetsgivaren för att kunna kontrollera arbetsmiljön på arbetsplatsen. Även andra myndigheter, såsom Polisen, och , kan ha intresse av att kunna komma i kontakt med utländska arbetsgivare som bedriver verksamhet här. Mot bakgrund av vad som angetts ovan anser regeringen att det bör införas en skyldighet för utländska arbetsgivare att anmäla att arbetsgivaren bedriver verksamhet i med utstationerade arbetstagare. Syftet med regeln är att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet och att skydda de utstationerade arbetstagarna. Ett krav på att utländska arbetsgivare ska anmäla sin verksamhet i kan enligt regeringens mening inte anses som diskriminerande. All näringsverksamhet som bedrivs i av företag som är etablerade här eller av enskilda näringsidkare måste redovisas till behöriga myndigheter. Däremot är ett sådant krav att betrakta som en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster inom EU enligt artikel 56 i FEUF. Syftet med kravet på anmälan är dock att skydda de utstationerade arbetstagarna, vilket måste anses utgöra ett tvingande skäl av allmänintresse. Förslaget till lagstiftning är ägnat att säkerställa att detta mål uppnås och det kan enligt regeringens bedömning inte anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet. Kravet på anmälan utgör därmed en tillåten inskränkning i den fria rörligheten för tjänster. Anmälan av en utstationering Enligt regeringens mening bör en anmälan av en utstationering göras senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar sitt arbete i . Detta bör framgå direkt av lagtexten (10 § första stycket). är förbindelsekontor enligt utstationeringslagen och är således den myndighet som utländska arbetsgivare och arbetstagare ska vända sig till för att få information om vilka arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid utstationering här. Det är i främst som ska använda det elektroniska informationsutbytessystem som har tagits fram inom EU (, ) som håller på att anpassas för att användas i utstationeringssituationer. Regeringen anser att det är en fördel om alla utstationeringsfrågor, i den utsträckning det är möjligt, hålls samman inom en myndighet, vilket gör det lämpligt att anmälan om utstationeringen görs till . är också den myndighet som bör utöva tillsyn över att reglerna följs. Regeringen anför i propositionen att den delar Lagrådets bedömning att frågan om vilka uppgifter som en arbetsgivare ska anmäla blir av avgörande betydelse för hur hela systemet med en anmälningsskyldighet kommer att fungera. I propositionen föreslås dock inte att de uppgifter som ska anmälas ska framgå av lagen. I stället ges regeringen ett bemyndigande att meddela föreskrifter bl.a. om vad anmälan ska innehålla och det klargörs att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer har föreskriftsrätt i fråga om hur anmälan ska vara utformad (12 § första respektive andra stycket). Regeringen anför i propositionen (s. 30) att dessa uppgifter bör anges i en förordning till utstationeringslagen. Anmälan bör göras skriftligen. Anmälningsskyldigheten bör kunna fullgöras så enkelt som möjligt och anmälan bör i huvudsak vara internetbaserad. I den bör det bara anges sådana uppgifter som är nödvändiga för att syftet med regleringen ska uppfyllas. De uppgifter som avses är t.ex. arbetsgivarens namn eller firma, hemvist (om arbetsgivaren är en enskild näringsidkare) eller säte (om arbetsgivaren är en juridisk person) och kontaktuppgifter till en företrädare för arbetsgivaren. Vidare bör det bl.a. anges vilken typ av tjänster som ska tillhandahållas i , den planerade tidsperioden när tjänsterna ska tillhandahållas här och platsen där tjänsterna ska tillhandahållas. Anmälan av kontaktperson och dennes behörighet För att reglerna i utstationeringslagen ska kunna fungera i praktiken och för att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet är det nödvändigt att arbetstagarorganisationer samt och andra myndigheter kan kontakta utländska arbetsgivare i . Även om kommissionens meddelande KOM(2006) 159 endast nämner tillsynsmyndigheternas behov av en kontaktperson och inte arbetstagarorganisationernas, får det enligt vad regeringen anför förutsättas att en sådan kontaktperson ska kunna fungera som mellanhand även i förhållande till arbetstagarorganisationerna. I är det arbetstagarorganisationerna som har huvudansvaret för att övervaka arbets- och anställningsvillkoren för utstationerade arbetstagare. Regeringen anser därför att utländska arbetsgivare som utstationerar arbetstagare hit bör åläggas att utse en kontaktperson i och att ange vem som är kontaktperson i sin anmälan till (11 § första stycket). Kravet kan uppfyllas genom att en av de utstationerade arbetstagarna utses till kontaktperson. Om arbetsgivaren finner det lämpligare, kan arbetsgivaren i stället för att utse en arbetstagare utse någon annan person som vistas i till kontaktperson. Anmälan bör göras senast när en utstationerad arbetstagare påbörjar arbete i . Regeringen konstaterar att ett krav på att utländska arbetsgivare ska utse en kontaktperson med viss behörighet är att betrakta som en inskränkning i den fria rörligheten för tjänster i artikel 56 i FEUF. Kravet på en kontaktperson som ska vara behörig att ta emot delgivningar för arbetsgivarens räkning och kunna tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda syftar till att skydda de utstationerade arbetstagarna. Detta utgör ett tvingande skäl av allmänintresse. Förslaget till lagstiftning som läggs fram i propositionen är enligt regeringens bedömning ägnat att säkerställa att detta mål uppnås, och det går inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå det målet. Kravet på kontaktperson utgör därmed en tillåten inskränkning i den fria rörligheten för tjänster. Enligt förslaget är kontaktpersonen avsedd att vara myndigheters och arbetstagarorganisationers möjlighet att få kontakt med arbetsgivaren. Kontaktpersonen bör också vara behörig att för arbetsgivarens räkning ta emot delgivningar (11 § andra stycket). Detta är nödvändigt t.ex. för att arbetstagarorganisationerna ska kunna delge arbetsgivaren en förhandlingsframställan och för att ska kunna delge förbud mot att fortsätta att utföra farliga arbeten. Regeringen anser att det vore en fördel att inte göra kontaktpersonens behörighet att ta emot delgivningar beroende av fullmakt eller annat särskilt bemyndigande från arbetsgivaren. Det bör därför framgå direkt av lagtexten att sådan behörighet ska anses föreligga redan genom anmälan av kontaktpersonen. Kontaktpersonen bör även kunna tillhandahålla sådana handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda (11 § tredje stycket). Det kan gälla exempelvis anställningsavtal som visar att arbetstagarna har sådana villkor inom den s.k. hårda kärnan som är minst lika förmånliga som minimivillkoren enligt ett svenskt kollektivavtal för den aktuella branschen, nödvändig dokumentation enligt arbetsmiljölagstiftningen och arbetstidsjournaler. I är det arbetstagarorganisationerna som har huvudansvaret för att övervaka arbets- och anställningsvillkor för utstationerade arbetstagare. För att denna uppgift ska kunna fullgöras behöver enligt regeringens mening inte bara utan även arbetstagarorganisationerna kunna begära att få tillgång till handlingar som visar att kraven i utstationeringslagen är uppfyllda. Förutom att kunna tillhandahålla handlingar bör kontaktpersonen vid behov kunna förmedla uppgifter till och ta kontakt med någon som är behörig att företräda arbetsgivaren. Regeringen anser att om arbetstagarnas villkor inte skulle nå upp till minimistandarden enligt ett svenskt centralt kollektivavtal för den aktuella branschen och arbetsgivaren inte ändrar arbetstagarnas villkor så att de uppnår en sådan standard, kan arbetstagarorganisationerna med den föreslagna ordningen delge kontaktpersonen en förhandlingsframställan. Innehållet i en anmälan av kontaktperson föreslås inte framgå av lagen. Av lagen framgår emellertid att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har föreskriftsrätt när det gäller vad anmälan ska innehålla och hur den ska vara utformad (12 § andra stycket). Enligt vad som anges i propositionen (s. 38) bör dessa uppgifter regleras i en förordning till utstationeringslagen. Anmälan bör göras skriftligen. Anmälningsskyldigheten bör kunna fullgöras så enkelt som möjligt, och anmälan bör i huvudsak vara internetbaserad. I anmälan bör bara anges sådana uppgifter som är nödvändiga för att syftet med regleringen ska uppfyllas. Anmälan bör t.ex. innehålla uppgift om vem som utsetts till kontaktperson och på vilken adress och telefonnummer han eller hon kan nås i . När det gäller handlingarna anför regeringen att tanken inte är att handlingarna ska hållas tillgängliga på plats i , utan just att de ska kunna tillhandahållas. Detta innebär att arbetsgivaren kan välja mellan att ha handlingarna på plats eller att skicka dem till kontaktpersonen när denne har blivit uppmanad att tillhandahålla handlingar. Regeringens bedömning av de rättsliga möjligheterna att även ge kontaktpersonen behörighet att bl.a. ingå kollektivavtal med svenska arbetstagarorganisationer redovisas i avsnittet Behörighet för kontaktpersonen att ingå kollektivavtal nedan. Ändrade uppgifter och undantag från anmälningsskyldigheten Regeringen anser att om en utländsk arbetsgivare har anmält utstationering av arbetstagare i , bör arbetsgivaren också vara skyldig att till anmäla om förändringar sker i verksamheten på ett sätt som har betydelse för de uppgifter som anmälts (10 § andra stycket). Det kan t.ex. gälla att tiden för utstationeringen har förlängts, att arbetsgivaren utför andra tjänster än vad som anmälts eller att kontaktuppgifterna till den som utsetts till kontaktperson har ändrats. De ändrade uppgifterna bör anmälas till senast från det att förändringen sker. För att undvika att reglerna om anmälningsskyldighet blir onödigt betungande är det lämpligt att göra ett undantag för kortare utstationeringar. Enligt regeringen är i ett sammanhang en lämplig tidsgräns för att skilja ut sådana kortare utstationeringar där krav på anmälan eller kontaktperson inte bedöms som nödvändig. Något krav på anmälan eller kontaktperson bör därför inte gälla om verksamheten i pågår under högst (10 § tredje stycket och 11 § fjärde stycket). Regeringen anser vidare att den, med stöd av bestämmelserna i 8 kap. 3 § regeringsformen, bör bemyndigas att meddela föreskrifter om undantag från reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson (12 § första stycket). Möjligheten för regeringen att meddela undantag kan avse t.ex. undantag för en viss typ av verksamhet eller en viss typ av tjänster. Uppgiftshantering i förhållande till personuppgiftslagen Enligt regeringens mening är behandling av de aktuella personuppgifterna tillåten enligt personuppgiftslagen (1998:204). Någon särreglering behövs inte för verksamhet. har en rättslig skyldighet att utöva tillsyn över arbetsmiljön hos utstationerande arbetsgivare i . Myndigheten kommer med de föreslagna reglerna även att få en rättslig skyldighet att utöva tillsyn över att reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson följs. Enligt regeringens bedömning kan myndighetens behandling av de aktuella personuppgifterna därför grunda sig på 10 § b) personuppgiftslagen enligt vilken sådan behandling är tillåten om det är nödvändigt för att den personuppgiftsansvarige ska kunna fullgöra en rättslig skyldighet. Ett viktigt syfte med att införa anmälningsskyldigheten är att arbetstagarorganisationer i ska kunna ta del av uppgifterna. Enligt personuppgiftslagen finns en rätt till spridning eller annat tillhandahållande av uppgifter under samma förutsättningar som annan behandling av personuppgifter är tillåten. Arbetstagarorganisationerna har i utstationeringssituationer ett ansvar för att övervaka att utstationerande arbetsgivare tillämpar arbets- och anställningsvillkor som är minst lika förmånliga som de minimivillkor inom den s.k. hårda kärnan som följer av ett svenskt centralt kollektivavtal för den aktuella branschen. Detta bör enligt regeringens bedömning anses vara en rättslig skyldighet enligt 10 § b) personuppgiftslagen, en arbetsuppgift av allmänt intresse enligt 10 § d) personuppgiftslagen eller ett ändamål som rör ett berättigat intresse enligt 10 § f) samma lag. Även den behandling som arbetstagarorganisationerna genomför när de kräver ut uppgifter från det nya registret bör därför anses tillåten enligt personuppgiftslagen. Eftersom utövar tillsyn över arbetsmiljö- och arbetstidslagstiftningen, med undantag för vissa speciallagar, är den myndighet som enligt regeringens mening är naturligt lämpad för uppdraget att utöva tillsyn över den föreslagna anmälningsskyldigheten och reglerna om kontaktperson (13 §). Att myndigheten också är förbindelsekontor enligt utstationeringslagen utgör ytterligare ett skäl för att bör tilldelas denna uppgift. För att se till att skyldigheterna att anmäla utstationeringen och utse och anmäla en kontaktperson följs och respekteras av de arbetsgivare som omfattas av kraven bör det enligt regeringens mening finnas effektiva och ändamålsenliga sanktionsmöjligheter. Regeringen anser att en sanktionsavgift liknande den som finns i arbetsmiljölagen (1977:1160), nedan förkortad AML, är en lämplig sanktion för att beivra överträdelser av anmälningsskyldigheten och skyldigheten att utse och anmäla en kontaktperson (14 § första stycket). En sanktionsavgift kan riktas mot en juridisk person, vilket är en fördel eftersom en utredning för att identifiera en för arbetsgivaren ansvarig fysisk person då kan undvikas. Det bör anges i lagen i vilka fall en sanktionsavgift ska tas ut. Även vissa andra grundläggande förutsättningar för att en sanktionsavgift ska få tas ut bör framgå av lagen. För att sanktionsavgiften ska vara ett effektivt medel för att upprätthålla att reglerna följs, bör den enligt regeringens uppfattning inte förutsätta uppsåt eller oaktsamhet (14 § andra stycket). De fördelar från utredningssynpunkt som finns med att ålägga den juridiska personen sanktionsavgiften skulle gå förlorade om tillsynsmyndigheten måste utreda uppsåt eller oaktsamhet. Vidare bör en överträdelse kunna leda till en snabb reaktion från tillsynsmyndigheten i form av en sanktionsavgift. Detta kräver att sanktionsavgiften ska kunna tas ut utan någon närmare utredning av personligt ansvar. En avgiftsskyldighet som bygger på strikt ansvar bidrar till att sanktionssystemet är enkelt och effektivt. Regeringen anser att avgiften ska få jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra den enligt angiven beräkningsgrund (14 § tredje stycket). Detta gör det möjligt att beakta de omständigheter som ligger till grund för utebliven anmälan. Enligt förarbetena till AML bör bestämmelsen om jämkning i den lagen tillämpas varsamt så att den förebyggande effekten inte går förlorad, och viss ledning bör kunna hämtas i Arbetsdomstolens praxis när det gäller jämkning av allmänt skadestånd (prop. 1993/94:186 s. 53). Motsvarande bör gälla vid jämkning enligt utstationeringslagen. Möjligheten att jämka eller efterge avgiften bör kunna tillämpas såväl av som i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Regeringen anser mot bakgrund av reglerna om jämkning och eftergift att den föreslagna ordningen är förenlig med s.k. oskuldspresumtion. Sanktionsavgiften bör tillfalla staten (14 § fjärde stycket). Regeringen bör enligt förslaget ges ett bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter om sanktionsavgiften (15 § första stycket). Av lagen bör det dock framgå att en sådan föreskrift ska ange hur avgiften ska beräknas för olika slag av överträdelser (15 § andra stycket). För att sanktionsavgiften ska vara en effektiv sanktion bör avgiftens storlek vara ekonomiskt kännbar. Den ska också stå i proportion till överträdelsen. Avgiften bör bestämmas till lägst och högst . Regeringen anser att det är lämpligt att förfarandet när en sanktionsavgift ska tas ut utformas på ett sätt som motsvarar de regler om sanktionsavgift som finns i AML. Det innebär att påförande av sanktionsavgift i första hand sker genom avgiftsföreläggande från (16 §). Om ett avgiftsföreläggande inte godkänns prövas sanktionsavgiften av förvaltningsrätten efter ansökan av (17 §). Regeringen delar bedömning att det även behövs en bestämmelse om verkställighet av sanktionsavgiften i utstationeringslagen (18 §). Bestämmelsen bör, med vissa språkliga justeringar, utformas på samma sätt som bestämmelsen i 8 kap. 8 § AML. Det behövs enligt regeringens mening även en bestämmelse om preskription av beslutad sanktionsavgift. Bestämmelsen bör, med vissa språkliga justeringar, utformas på samma sätt som bestämmelsen i 8 kap. 10 § AML. ska få besluta att förelägga en arbetsgivare att vidta rättelse om arbetsgivaren inte anmäler förändring av verksamheten, har en kontaktperson som inte uppfyller sina skyldigheter eller gör en oriktig eller bristfällig anmälan (19 §). Ett sådant beslut om föreläggande ska få förenas med vite. ska få besluta att ett sådant föreläggande ska gälla . beslut om föreläggande som har förenats med vite ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol (20 §). Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Reglerna om anmälningsskyldighet och kontaktperson bör enligt förslaget träda i kraft . Eftersom en utstationering kan pågå , bör även utstationeringar som påbörjats före ikraftträdandet och som pågår vid ikraftträdandet omfattas av reglerna. Någon övergångsbestämmelse behövs därför enligt regeringens mening inte. Utskottet kan inledningsvis konstatera att fortfarande befinner sig i ett mycket bekymmersamt ekonomiskt och sysselsättningsmässigt läge. Enligt kommissionens sysselsättningsrapport backade den europeiska ekonomin som sysselsättningsnivån sjönk jämfört med samma kvartal 2011. har av alla arbetstillfällen försvunnit i EU, medan vissa sektorer som industrin (7,) och byggbranschen (15,) har drabbats av ännu större bortfall. En väl fungerande inre marknad och fri rörlighet för varor, tjänster och människor är enligt utskottets mening ett viktigt vapen i kampen för att se till att människor kan återkomma i arbete i . Möjligheten för företag att utstationera personal för arbete i andra medlemsstater är ett viktigt inslag i den fria marknaden för tjänster. Enligt den särskilda rapport om utstationeringar som inkluderats i kommissionens sysselsättningsrapport har utstationeringarna indirekt mätta som utfärdande av vissa socialförsäkringsblanketter som är kopplade till utstationeringar stigit från ca 1 miljon registrerade utstationeringar till ca 1,2 miljoner registrerade utstationeringar . Nettoflödet går från södra och östra till norra och . Enligt kommissionens beräkningar utstationerades knappt 12 000 arbetstagare från , medan knappt 25 000 arbetstagare utstationerades till . Utstationeringar är således en viktig del av en väl fungerande inre marknad. Det är enligt utskottets mening av yttersta vikt att de utstationeringar som görs till fungerar som en del av den svenska arbetsmarknadsmodellen. Det innebär bl.a. att de utstationerade arbetstagarna ska tillerkännas de villkor som gäller på den svenska arbetsmarknaden och att svenska myndigheter och arbetstagarorganisationer ges faktisk möjlighet att se till att dessa villkor upprätthålls. utövar tillsyn över arbetsmiljö- och arbetstidslagstiftningen vid bl.a. utstationeringar. Arbetstagarorganisationerna har i utstationeringssituationer i ett ansvar för att övervaka att utstationerande arbetsgivare tillämpar arbets- och anställningsvillkor som är minst lika förmånliga som de minimivillkor inom den s.k. hårda kärnan som följer av ett svenskt centralt kollektivavtal för den aktuella branschen. Regeringen föreslår i propositionen att det införs dels en skyldighet att anmäla pågående utstationeringar, dels en skyldighet att utse och anmäla en kontaktperson som bl.a. ska tillhandahålla dokument som styrker att de nödvändiga villkoren upprätthålls. Syftet med anmälan är att tillförsäkra utstationerade arbetstagare i samma grundvillkor som svenska arbetstagare. Utskottet välkomnar att regeringen genom dessa förslag bidrar till att reglerna i utstationeringslagen ska fungera i praktiken och till att ska kunna fullgöra sina skyldigheter enligt utstationeringsdirektivet. En grundförutsättning för att arbetstagarorganisationer och effektivt ska kunna övervaka villkoren vid utstationeringar på svensk arbetsmarknad är att utstationeringen kommer till deras kännedom. Utskottet ställer sig därför bakom förslaget att införa en anmälningsskyldighet vid utstationering i utstationeringslagen. Utskottet ser också ett stort värde i att skyldigheten föreslås inträda så snart en utstationerad arbetstagare påbörjat arbete i , så att arbetstagarorganisationer och myndigheter ges möjlighet att inleda och granska att villkoren på den svenska arbetsmarknaden upprätthålls. Även ett krav på att ändrade förhållanden ska anmälas är enligt utskottets mening nödvändigt för att systemet ska fungera väl och det avsedda skyddet ska kunna uppnås. framstår det enligt utskottets mening som välbetänkt att inte göra anmälningsskyldigheten ovillkorlig. Vid mycket korta utstationeringar är det svårare att argumentera för att den inskränkning i den fria rörligheten som krav på anmälan utgör skulle vara motiverad av ett tvingande skäl av allmänintresse, på det sätt som krävs enligt fasta praxis. Utskottet ställer sig därför bakom regeringens förslag att inte införa anmälningsskyldighet för utstationeringar som varar eller kortare. Det är enligt utskottets mening angeläget att inte göra regelverket onödigt betungande, dels eftersom det riskerar att leda till minskat företagande och minskad tjänsteproduktion i , dels eftersom det skulle kunna leda till att det svenska regelverket kommer i konflikt med . Det är i sammanhanget lovvärt att anmälningsförfarandet enligt vad regeringen anför ska göras så enkelt som möjligt och huvudsakligen vara internetbaserat, liksom att regeringen ges möjlighet att meddela undantag för exempelvis en viss typ av verksamhet eller en viss typ av tjänster. När det gäller hanteringen av personuppgifter ställer sig utskottet bakom regeringens bedömning att behandling av de aktuella personuppgifterna är tillåten enligt personuppgiftslagen. Utskottet instämmer också i att även den behandling som arbetstagarorganisationerna genomför när de kräver ut uppgifter från det nya registret får anses vara tillåten enligt personuppgiftslagen.