bet · H001FiU29 · 2013-03-18 00:00:00 — Jag tycker att det ligger ett uppdrag på oss alla som deltar i den här diskussionen att bjuda till och försöka prestera några alternativa lösningar på de problem som ligger framför oss.Det behövs mer politik, inte mindre. Det som har hänt i är framför allt ett misslyckande för just marknaderna, för finansmarknaden och för bankerna. Lösningen är inte mer marknad utan mer politik. Diskussionen måste handla om hur den politiken ska se ut.Det finns en skrivning i utlåtandet där regeringens synpunkter citeras. Där säger regeringen att krisen i eurozonen visar att marknadstryck som regel är effektivare än kollegial påtryckning för att förmå länder att genomföra ekonomiska reformer. Men det är inte lösningen. Marknaden är inte lösningen på de här problemen, utan det är politiken som måste in på ett mycket mer kraftfullt sätt.Det skulle vara oerhört pretentiöst att säga att man har en fullständig lösning att leverera, men däremot tror jag att vi borde kunna slå fast vissa saker. De värst krisdrabbade länderna behöver mer tid. De kommer inte undan att de måste ta kontroll över sina offentliga finanser och få ordning och reda i ekonomin, men de behöver . Och de behöver solidaritet. De kommer inte undan att återta kontrollen, men de kommer inte att klara det själva med mindre än att de sociala och politiska konsekvenserna riskerar att bli ohyggligt stora och oacceptabla.Den anpassning som måste göra är minst lika stor som den måste göra för att man på nytt ska få balans i eurozonens ekonomi, och det är dit man måste komma.Tid är nödvändig men också balans. Det handlar om en solidarisk balans mellan länderna men också om en balans i de konsolideringsprogram som lanseras och genomförs. Sparsamhet och kostnadsanpassning är nödvändiga men också målmedvetna satsningar för att skapa jobb och ekonomisk tillväxt. Jag har tagit del av hundratals dokument - det vågar jag säga utan att överdriva - i där det står "tillväxt" och "strukturreformer" på varannan sida, men jag har sett väldigt lite av konkreta åtgärder som går i den riktningen. Det mesta som den europeiska högerpolitiken levererar är åtstramningar, och arbetslösheten stiger och recessionen biter sig fast i Europa.Jag vågar påstå att det behöver är mer av socialdemokratisk politik och mindre av det vi nu ser. Jag yrkar till att börja med bifall till finansutskottets utlåtande, och jag vill instämma i vad tidigare talare har sagt om att man känner en viss oro . Den här rapporten lades fram för rådet , och det har hänt mycket sedan dess.När förslaget kom hajade jag till när man talade om den finansiella stabiliteten. Man skulle ha ett finansdepartement i och man skulle skapa regler för den framtida finanspolitiken centralt. Man skulle ha samordning mellan olika politiska organisationer, men vad menade man med det? Det talades om nationella parlament, aktiva gentemot , och om mer makt åt Europaparlamentet.Jag tycker att utskottet har gjort ett mycket bra uttalande när det gäller detta. Motivreservationen från V och MP överensstämmer väl med vad utskottet har skrivit. Till exempel konstaterar utskottet att kommissionens plan är beskriven på ett övergripande sätt. Debatt och analys saknas, och därför anser utskottet att det är svårt att bedöma värdet och värdera kommissionens förslag.Cypern är ett litet land som har samma omfattning på sin ekonomi som län och har banker som har sju gånger bnp i sin egen balansomslutning. Ingen har egentligen vetat om detta. Man kan citera den engelska drottningen som framförde frågan till sin egen finansinspektion i : Var det ingen som visste att krisen skulle komma? I det här fallet var det många som visste att det hände och att det inte var bra. Ändå lät man det hända, och sedan får man nu försöka rädda det hela i slutändan.Min bild är att det kommer att dröja rätt länge innan pakten, som den här handlingen kallas för, behandlas. vill jag påpeka att den kris som uppstått på egentligen inte har någonting med den gemensamma valutan att göra. Det är inte den gemensamma valutan som har skapat krisen, utan länderna enskilt har skapat krisen. Då är det viktigt att påpeka det som utskottet också har sagt, med en majoritet bakom sig, att det gäller att avsluta de förhandlingar som pågår just nu om bankunion och annat i innan man tar nästa steg in i någonting som man inte kan kontrollera.Jag tror att , kommissionen och rådet nog börjar tänka om och fundera på att man ska göra någonting bättre av det här än det man hade tidigare. Jag kommer att ha en lite annorlunda vinkel än de tidigare talarna. Jag tycker inte att den här texten i utskottets ställningstagande är den mest lyckade. Det blir alltså lite opposition mot den egna linjen här.Både Per och började, tror jag, som vanligt med att påpeka att utvecklingen i eurozonen är viktig för . Det blir nästan pliktskyldigast man säger detta, för under det hela ligger konstaterandet att vi ändå står bredvid.Sanningen är den att det är svårt att tro att kan växa i någon annorlunda takt än de andra europeiska länderna sett över . Vi är beroende av deras ekonomiska beslut och deras ekonomiska utveckling.Då kan man dra två slutsatser. Den ena är att vi håller oss undan så mycket som möjligt. Den andra är att vi kastar oss in i detta och försöker påverka politiken och utvecklingen till vår egen fördel i så mycket som möjligt.Här står, som vanligt, kan man säga, den här texten som är en typiskt svensk text i det avseendet, och vacklar. Vi vill vara utanför men vi vill när det passar vara med. Jag tror att det är rätt bra om diskussionen förs om vad man faktiskt avser med Europasamarbetet i detta sammanhang och många andra sammanhang. Vill vi vara med och påverka eller vill vi stå vid sidan av?Jag tror att det undergräver trovärdighet att vi inte kan bestämma oss. Det är min åsikt. står stadigt på läktaren. Det är väl det som är och grundhållning. Jag tror att det är en farlig underskattning av den här åskådarrollen. Den är inte bra.Det har varit mycket klankande här på eurosamarbetet, med viss rätt naturligtvis. Men nåddes vi av budskapet att man ska gå till val i , och den polska regeringen har sagt att man bland annat ska gå till val på frågan om euromedlemskapet. Skulle man vinna den omröstningen är sex av våra Östersjögrannar med i eurosamarbetet. är inte med, men de är på väg ditåt, och då blir det sju av våra grannländer som är med.Man varnar för splittring i utskottstexten. Då kan andra ställa sig frågan: Vem är det som splittrar? Vi är blinda för att vi själva genom vårt agerande kan uppfattas som splittrare i Europasamarbetet. Det är alltid andra som splittrar samarbetet, men jag tror att vi ska försöka ta på oss andra glasögon ibland, för annars tror jag inte att vi förstår hur vi kan uppfattas när vi pratar med de andra länderna till exempel i eurozonen.Flera har med mycket stor rätt kritiserat Barrosos och kommissionens planer på federation och stora fördragsändringar. Jag tror inte att det där är realistiskt, men jag tror dessutom att det är farligt. Jag har inte någon materialistisk historiesyn som innebär att saker och ting bara rullar på och att historiens hand visar vart vi är på väg. Historiens hand verkar i säga att det ska vara more Europe.Jag har i stället synen att ödet ligger i våra egna och i våra barns händer. Vad vi gör av Europasamarbetet är det som bestämmer vad det blir. Min slutsats av detta är att situationen är mycket mer skör än vad den har varit på mycket . Det är mer nationalism, större problem med obehagliga värderingar och risk för nya gränskontroller. Vi hörde , och det handlar därtill om villkorad passfrihet, problem med den inre marknaden och så vidare.I stället för att hacka på Barroso och de planerna ska man understryka att det inte är en historisk nödvändighet att Europasamarbetet går i en viss riktning. Det ligger i våra händer. Därför ska vi vårda Europasamarbetet, vidta aktiva åtgärder, vara aktiva och tänka på vilka lösningar som man bör ha snarare än att falla in i en tämligen lättköpt anti-Barroso-kritik.Det som är lösningen i den här texten - syftet med den är egentligen att recensera kommissionens förslag snarare än att säga vad lösningen är - är i allmänhet att man ska vara skeptisk till överstatlighet och för mycket gemensamma tag i Europapolitiken. Men då kommer vi till några intressanta observationer, tycker jag.Det är bra med gemensamma överstatliga regler på det ekonomiska området som till exempel budgetkontroll. Vi ska inte ha mångfald när det gäller frågor om ordning och reda i offentliga finanser. Det är fel. Vi kan ha lite olika åsikter när det gäller exakt hur nationella ramverk ska vara utformade, men att de ska leda fram till ordning och reda i offentliga finanser är ett viktigt gemensamt uppdrag. Det är viktigt att vi har regler som leder till det resultatet. Det vore intressant att höra vad oppositionen säger om det. Om vi inte har det utan har lösliga budgetregler och ramverk vad gäller inre-marknads-bestämmelser lämnar det fritt spelrum för en äventyrlig och för andra länder skadlig politik - en politik som kan vara skadlig, tycker jag, för deras medborgare men också för deras grannar. Överstatlighet är bra i fråga om regler, men sedan kan det vara nationella pengar, alltså överstatlighet beträffande regelverket men inte beträffande pengar.Det talas om stark centralisering och att medlemsstaternas befogenhet vad gäller budget-, skatte-, arbetsmarknads- och socialpolitik inte bör försvagas. Men om man låter länderna själva sköta det kan det uppstå en situation där det skadar grannarna. Det ska vara nationellt anpassade system och åtgärder, sägs det också i texten. Det vore väl alldeles utmärkt, fantastiskt, tycker jag, och ett framsteg för om krisländerna i slutändan, eller , har stabila, robusta regler till exempel för offentliga finanser och att man eliminerat korruptionen i statlig förvaltning. Det vore en revolution i fråga om styrning i många av de länder som har haft problem. Det vore jättebra med sådana strikta regler som tvingade fram det som vi tycker är bra och viktigt, och inte bara vi, utan det gäller även , , , och en rad andra länder.Man ska inte per automatik säga att överstatliga regler är någonting negativt. De är bra. Bankerna är i många länder en stat i staten. Om staten dessutom är korrumperad blir det ännu värre. Därför är det bra om bankerna i en del länder har ECB som motpart - i stället för svaga inhemska myndigheter eller regeringar - som tvingar dem att rekonstruera eller ta förlusterna.Å ena sidan varnar man i texten för splittring och uppdelning i olika sfärer i . Å andra sidan kräver man nationella avvikelser och särlösningar. Ställer man kravet på nationella särlösningar och avvikelser blir det splittring. Man får således välja. Jag tror inte att man per automatik ska säga att detta med nationella avvikelser och särlösningar är någonting jättebra. Det är en fara för . Vi är ett litet land. Vilka nationella avvikelser och särlösningar skulle bli de dominerande? Ja, inte vore det och utan och Frankrikes.Om man ger makt till nationalstaterna och därmed accepterar nationella avvikelser och särlösningar, vilket hyllas i texten, ger man dem också makt att fatta en mängd äckliga, farliga, dåliga beslut som kan skada deras medborgare men också skada grannländerna.Låt oss ta som exempel; det har redan varit uppe till diskussion. Många kritiserar EU för att man hanterat frågan dåligt. Som någon tidigare talare sade har vi i åtminstone två årtionden sett utvecklingen av banksystemen på med pengatvätt, skattesmitning och annan skumraskverksamhet. Hade det varit bra med överstatliga regler som gjort det möjligt för och andra EU-länder att ingripa mot detta? Det är väl en bra fråga att ställa sig. Nej, ska man ha nationella särlösningar etcetera då är det bara att tacka och ta emot, för då inträffar sådana fall som . Risken nu är att ett nytt dyker upp någon annanstans i eller i , vår egen bakgård så att säga.Jag tror att det hade varit bra om vi haft överstatliga regler som för länge sedan tvingat och dess regering och myndigheter att ingripa mot pengatvätt, skatteundandragande och annan skumraskverksamhet som har frodats där. Det var många trådar i anförande som jag skulle vilja kommentera. Jag hinner dock inte ta upp ens hälften av dem, men några kommentarer vill jag ge.Carl B talar om särlösningar, men han uppehåller sig nästan bara vid budgetregler och budgetrestriktioner. De regelverken finns redan på plats. Vi har stabilitetspakten, som ju är grunden för eurosamarbetet, och det har antagits både sexpackar och tvåpackar som ska garantera att budgetreglerna följs. diskuteras inte nya budgetregler utan förändringar på mycket djupare liggande politiska områden, såsom socialpolitik och arbetsmarknadspolitik.Det för mig in på den fråga som väcks när jag hör tala sig varm för ökad överstatlighet. Jag kan verkligen hålla med om att det är roligare att få vara med och bestämma än att stå på läktaren, som säger. Vem som helst kan hålla med om att det är roligare att vara med och fatta besluten. Men att vara med har också ett pris, och där kommer inte riktigt in på vilket pris det är värt att betala för att få vara med i eurosamarbetet och bestämma.Nu ser vi hur kommissionen kommer med förslag om att vi ska jämka ihop arbetsmarknadspolitiken i och att vi ska röra oss åt samma håll när det gäller socialpolitiken. talar om särlösningar som något negativt, men det är viktigt att inse att har särlösningar. De nordiska länderna har särlösningar på många områden. Vi har bland annat en helt annan arbetsmarknadsstruktur än resten av EU. Vi har den svenska modellen som vi alla brukar ställa oss bakom.Nu kan vi se hur eurosamarbetet riskerar att leda till att vi tvingas avstå från den typen av särlösningar och jämka ihop oss i något slags europeisk arbetsmarknadsmodell med lagstiftning om låglönenivåer och sådant. Vi skulle alltså slänga den svenska modellen över bord. Tycker att det är ett rimligt pris för att få vara med och bestämma? Sitter vi med kommer vi att tvingas acceptera en majoritetslinje som antagligen kommer att vara ganska långt från den svenska linjen.Står vi utanför eurosamarbetet har vi möjlighet att ha kvar särlösningar. Går vi med kommer vi inte att ha de möjligheterna. I viktiga frågor har det ända sedan de dagar varit så att om ett land säger att någonting är ett vitalt intresse blir landet inte överkört. Det är en av grundbultarna i EU-samarbetet. Utan möjligheten att deklarera att något är ett vitalt intresse, och därmed undvika att bli överkörd i en sådan fråga, hade EU inte kunnat utvecklas. Om man identifierar en fråga som är av denna dignitet är man skyddad. Det är ett något formalistiskt svar på Per fråga.Jag tror att man ska vara ganska öppen och säga att ja, det finns arbetsmarknadsregler. En del av dem som finns i tycker vi inte om, andra hade varit bra, sådana som vi är för, om vi kunnat få dem att gälla i hela . Det gäller till exempel fackliga rättigheter, som jag annars inte är särskilt engagerad i. Jag kan se att de är viktiga, men det är svårt att hävda dem i en del europeiska länder. Ett större skydd för det skulle behövas. Jag tycker alltså att man ska ha en mer öppen attityd i stället för att alltid säga att det är centralisering och överstatliga beslut. I många fall ligger det i vårt egenintresse att ha det.Samma sak gäller socialpolitiken. Socialpolitik är ett dimmigt begrepp och omfattar mycket, men vi har till exempel det som håller på med, patientrörlighetsdirektivet. Det är en fantastisk ökning av friheten att kunna åka till ett annat land och söka sjukvård om man inte är nöjd med den som man får hemma. Det finns fler exempel. Om jag skulle vara lite elak kunde jag sammanfatta svar så att han är för bra överstatlighet men mot dålig överstatlighet. Det kan vem som helst ställa sig bakom, men det känns som en ganska naiv inställning. Om vi går in i ett samarbete med ett antal andra länder, oklart hur många det blir , är det svårt att tro att kommer att få igenom sin vinkel. I stället kommer det, precis som säger i sitt anförande, antagligen att bli som kommer att dominera och bestämma ganska mycket av inriktningen.Ska man föra ihop de europeiska ekonomierna och få dem att bli mer och mer lika handlar det inte om fackliga rättigheter. Det handlar om sådant som avgör statsbudgetarna. Det handlar om de sociala skyddsnäten, överföringen av skattepengar för att ha sociala skyddsnät som fångar upp människor som hamnar i ekonomisk kris, och det handlar om arbetsmarknadspolitiken. Det är där de stora pengarna i budgetarna ligger. Om man ska jämka ihop de europeiska ekonomierna är det på dessa områden som förändringar behöver ske för att få ett eurosamarbete som fungerar , alltså genom att man tvingar ihop ekonomierna.Där svävar på målet. Det låter som om han tror att ska kunna få igenom den svenska modellen inom hela eurosamarbetet. Det är en lovvärd ambition. Men jag tror inte att ens själv tror på denna vision, alltså att vi skulle kunna göra euron och eurozonen till ett svenskt samhälle. Precis som själv erkänner i sitt anförande är det i så fall snarare de centraleuropeiska reglerna som skulle införas även i . Då är frågan öppen. Är det detta som vi vill ha? Då ska vi följa och linje. Då ska vi gå med i euron och tvingas se att ekonomierna ska jämkas ihop till att vara mer och mer gemensamma framöver. Men min bedömning är att svenska folket inte delar den hamiltonska visionen utan faktiskt vill ha de svenska lösningar som vi har valt gemensamt med en svensk modell på arbetsmarknaden, med en socialpolitik och med sociala skyddsnät som fångar upp människor som befinner sig i osäkerhet. Jag ska göra en historisk parallell. Efter kriget var det ett antal länder som tog initiativ till EU-samarbetet. Det var framför allt som ville hävda sig gentemot och . Det är egentligen svaret på Per tanke om att lilla skulle kunna köra sitt eget race. Om vi inte har EU-samarbetet eller något motsvarande som binder de stora länderna och tvingar de stora länderna att sitta vid samma bord som de små länderna och lyssna på dem, då blir det de stora ländernas lösningar som blir resultatet. Det var därför som var oerhört angelägna om att komma in och bilda en sådan här starkt sammanhållen organisation. Fransmän och tyskar skulle inte kunna bestämma över deras huvuden om deras framtid. Men om man har det lösliga samarbete som är Per och vision, att varje land ska ha ett mellanstatligt samarbete och att man inte ska ha några riktigt fasta samarbetsformer, då blir det de stora länderna som i många fall kommer att bestämma. Vi kan sitta med våra speciallösningar på en rad områden. Men i de stora frågorna kommer det att vara de stora länderna som bestämmer framtid och därmed även framtid. Jag vill inte det. Jag tycker att det är bättre att man försöker komma in. Det är en klassisk svensk linje att alltid försöka vara med vid alla de förhandlingsbord där frågor som är av betydelse för avgörs. Vi ska försöka vara med och påverka - det är möjligt att vi misslyckas i många fall - snarare än att så att säga sitta hemma och odla vår egen kål och snida på våra egna små lösningar. har vi haft en votering så anförande har väl i någon mån sjunkit i glömska, men jag gjorde vissa anteckningar.Jag ska först säga att jag inte blir riktigt klok på hur resonerar, och jag är inte heller riktigt säker på att kollegerna i den borgerliga Alliansen blev riktigt kloka på det heller.Han inledde med den typen av uttalanden om oss andra som har en mer prövande syn på det europeiska samarbetet i unionen som att vi är folk som sitter stadigt på läktaren, att vi ägnar oss åt lättköpt Barrosokritik och så vidare. Man får intrycket, som man fått tidigare ibland, att han har uppfattningen att man ska mönstra på Titanic fast den har gått på isberget, att man inte behöver vara särskilt prövande. Men vi vill gärna vara prövande.Sedan kommer ändå till lite vettigare utgångspunkter, för i nästa skede säger han om förslagen som vi diskuterar att han inte tror att de är så realistiska, att vi kanske inte ska ha more euro, som han säger, och att det inte är en historisk nödvändighet att gå den vägen. Då börjar det mer låta som någonting som jag tycker är ett rätt vettigt resonemang.Den sista delen ägnar åt någon sorts kritiskt diskuterande av överstatligheten som sådan och säger ungefär att ibland är det med överstatlighet och att det ibland inte är särskilt bra. Det är väl egentligen precis den hållning som vi socialdemokrater och säkert många andra tycker att vi ska ha, att varje förslag som läggs fram ska prövas kritiskt. Vi ska inte rusa in i nya anordningar, utan vi ska ta ställning till om det är en överstatlighet som vi tycker är vettig eller inte. Det var ingen fråga på slutet som jag stod och väntade på. Men jag uppfattar nog inte att Socialdemokraterna och många andra här i kammaren egentligen vill ha den prövande hållning som lutar sig mot, utan att man är mycket mer emot överstatlighet än vad man var tidigare och att överstatlighet närmast är ett skällsord. Jag tycker att ordet centralisering används i texten på ett sådant sätt. Men det är ju bra om vi har närmat oss varandra på den punkten.Jag skulle vilja vara fräck nog att ställa en fråga till dig, Bo. Du behöver inte svara på den. Men du var ju väldigt kritisk mot den åtstramningspolitik som drivs. Du talade om en hallstarrig åtstramningspolitik, att det som sker inte får ske och att dessa länder behöver mer tid. Då är min enkla fråga som ändå är ganska avgörande för hur det här ska avlöpa: Vems pengar ska vi ta till det? Jag ska börja med detta med överstatligheten och att vi inte skulle vara prövande utan emot den, som uttrycker det. Det är naturligtvis inte så. När det gäller finanspakten, bankunionen och mängder av regler som har gällt att till exempel på ordning på finanssektorn, som vi har behandlat i utskottet och i kammaren, har vi haft just en prövande hållning. Många av dem som gällt reglering av finanssektorn har vi släppt fram och sagt att det är rimligt att man samordnar europeisk politik på detta område.Vi har precis samma hållning till bankunionen. Vi avfärdar inte alla delar i bankunionen utan kritisk prövning, utan vi säger att vissa delar, till exempel tillsynen, är det rimligt att man samordnar. Det gäller kanske också annat. Vi vill dock se hur de ser ut, hur de är tänkta och hur de kommer att fungera innan vi säger att vi köper dem.Carl B är mycket mer benägen att säga att vi självklart ska vara med - i varje fall när han är på det humöret, men det är han . låter han också lite mer ifrågasättande.Frågan om vems pengar vi ska använda är lite märklig. Vi ska givetvis använda de resurser som står till buds i och de enorma resurser som står outnyttjade. Det är arbetskraften, och det är de arbetslösa ungdomarna. De måste sättas i arbete. Då skapar man de nya resurserna och pengarna.Låt mig svara lite mer explicit på frågan om vilka pengar man ska använda. Det så kallade skattefelet i är de pengar som man inte får in i de kristyngda länderna och andra länder. De uppgår till en dubbelt så stor summa som det samlade budgetunderskottet i EU-27. Man kan ju börja med att dra in de skatter man en gång har beslutat om och använda dem. Man kan också använda låneinstrument när det gäller investeringar och så vidare. Vi kan vara överens om att arbetslöshet är slöseri, men frågan om vems pengar man ska ta handlar inte riktigt om det. vet mycket väl att de länder som är aktuella inte kan låna på marknaden; de har ingen egen upplåningskapacitet.