bet · H001KU19 · 2013-04-08 00:00:00 — Även om det skulle kunna ses som en brist att det inte är uttryckligt stadgat i vilka situationer en förflyttning kan äga rum, måste regeringen, på sitt parlamentariska ansvar, kunna fritt disponera över detta instrument för att styra statsförvaltningen. Regeringen måste därför även fortsatt ha möjlighet att avgöra om en förflyttning är nödvändig av organisatoriska skäl eller annars nödvändig av hänsyn till myndighetens bästa. I betänkandet nämns att har granskat förflyttningar av generaldirektörer (bet. 2008/09:KU20 och 2009/10:KU20). Betänkandet bereds i . Granskning av förflyttningar av generaldirektörer I betänkande 2008/09:KU20 (s. 149 f.) granskade utskottet förflyttningen av generaldirektören för Arbetsförmedlingen utifrån vissa bestämmelser i . Granskningen visade att förflyttningen gjordes av organisatoriska skäl. Granskningen visade också att den aktuella omorganisationen av Arbetsförmedlingen var avsedd att fortgå även efter det att myndigheten hade bildats . Regeringen gjorde bedömningen att Arbetsförmedlingen , när omorganisationen skulle vara fullbordad eller nära fullbordan, borde få en ny generaldirektör, och enligt utskottet ankom det på regeringen att med stöd av göra avvägningar av det slaget. Utskottet ansåg att granskningen inte gav anledning att rikta någon anmärkning mot regeringens beslut om förflyttning. I granskningsärendet finns en reservation (S, V, MP). I betänkande 2009/10:KU20 (s. 58 f.) granskade utskottet förflyttningen av generaldirektören för . Vid beslut om förflyttning av myndighetschefer ansåg utskottet att det i första läget är regeringens uppgift att vid sitt beslut, som kan bli föremål för domstolsprövning, göra avvägningar i enlighet med bestämmelserna i och regeringsformen. Möjligheten till förflyttningar borde enligt utskottets mening ses som en undantagsregel som ska tillämpas bara när det uppkommit ohållbara situationer. Granskningen gav inte vid handen att regeringen brustit i detta avseende i det aktuella fallet. I granskningsärendet finns en reservation (S, V, MP). Utskottet behandlade en motion om villkoren för generaldirektörer (bet. 2009/10:KU13 s. 13 f.). Motionen avstyrktes med hänvisning till regeringens avsikt att tillsätta en särskild utredare med uppdrag att genomföra en översyn av myndighetschefers anställningsvillkor. 2010/11:KU23 s. 53 f.) avstyrkte utskottet en liknande motion med hänvisning till att utskottet inte ville föregripa den pågående översynen av myndighetschefers anställningsvillkor. Utskottet vill inte föregripa beredningen av den pågående översynen av myndighetschefers anställningsvillkor. Inte heller är utskottet berett att ta något initiativ vad gäller andra ledande befattningshavares anställningsvillkor. Därmed avstyrker utskottet motionerna 2011/12:K263 och 2012/13:K361. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner om länsstyrelsernas uppgifter. Utskottet anser att förslagen från Utredningen om den statliga regionala förvaltningen inte bör föregripas. Boriana (M) föreslår i motion 2012/13:K342 att länsstyrelsernas roll ses över. Motionären menar att politiska frågor som berör respektive län först och främst bör beslutas av politiska församlingar. bör enligt motionären hanteringen av överklaganden skötas av förvaltningsdomstolarna och inte av länsstyrelserna. Länsstyrelsernas roll bör ses över i syfte att dessa blir renodlade tillsynsmyndigheter och får ett nytt uppdrag som samordnare av statliga myndigheters verksamheter inom respektive län, menar motionären. I motion 2012/13:K347 av (M) föreslås dels att regeringen ser över möjligheten att avskaffa ämbetet som landshövding (yrkande 1), dels att regeringen ser över länsstyrelsernas uppgifter (yrkande 2). Motionären anför att länsstyrelserna främst har i uppgift att sköta viss myndighetsutövning. Därutöver har länsstyrelsernas viktigaste arbetsuppgift enligt motionären blivit att främja länens utveckling. Denna representativa roll är knappast kostnadseffektiv, menar motionären. I motionen anges att det finns bestämmelser om regionalt tillväxtarbete och om länsplaner i vissa län. I t.ex. har vissa av uppgifter flyttats till Region . Mot den bakgrunden bör enligt motionären länsstyrelsernas uppgifter ses över och deras uppgifter föras över till närbesläktade myndigheter. Om detta genomförs är det naturligt att ämbetet landshövding avskaffas, menar motionären. Länsstyrelserna ansvarar, enligt förordningen (2007:825) med länsstyrelseinstruktion, för den statliga förvaltningen i länen, i den utsträckning någon annan myndighet inte har ansvaret för särskilda förvaltningsuppgifter. I varje län finns en länsstyrelse. Länsstyrelsernas generella uppdrag är att verka för att nationella mål får genomslag i länet samordna olika samhällsintressen inom ansvarsområde främja länets utveckling och noga följa länets tillstånd samt underrätta regeringen om vad som händer där samråda med andra statliga myndigheter i och utanför länet. Av instruktionen framgår att länsstyrelserna utifrån ett statligt helhetsperspektiv ska arbeta sektorsövergripande och inom myndighetens ansvarsområde samordna olika samhällsintressen och statliga myndigheters insatser. Utredningen om den statliga regionala förvaltningen Utredningen om den statliga regionala förvaltningen överlämnade sitt betänkande Statens regionala förvaltning förslag till en angelägen reform (SOU 2012:81). Utredningen anser att det som främst skiljer länsstyrelserna från andra myndigheter är att de är den statliga myndighet som på regional nivå gör avvägningar som omfattar flera samhällsområden. Detta gör länsstyrelserna unika och bidrar till att staten på regional nivå uppträder mer enhetligt samt att det sektorsinriktade perspektivet kan överbryggas. Utredningen anser att länsstyrelserna bör ha uppgifter inom följande verksamhetsområden: Lantbruk, skogsbruk och landsbygd Regional uppföljning och utvärdering Utredningen föreslår också att antalet länsstyrelser ska bli färre än . Ansvaret för att leda och samordna länsstyrelsernas administration samt för att samordna uppföljning och verksamhetsutveckling bör enligt utredningen fördelas mellan de tre största länsstyrelserna. Det regionala utvecklingsansvaret ska som huvudregel vara landstingens uppgift. Utredningens betänkande bereds i . Utskottet anser att beredningen av betänkandet från Utredningen om den statliga regionala förvaltningen inte bör föregripas och avstyrker därför motionerna 2012/13:K342 och 2012/13:K347 yrkandena 1 och 2. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner om tillgänglighet till myndighetsinformation med hänvisning till de krav som redan finns för myndigheterna att tillhandahålla information på lättläst svenska och för synskadade. I motion 2010/11:K306 yrkande 1 menar (FP) att personer som har ett läshandikapp måste garanteras god tillgänglighet och största möjliga integritetsskydd inom bl.a. kultur- och utbildningssektorn. För personer med synnedsättning är det enligt motionären ofta svårt att få den information som behövs för att kunna delta fullt ut i samhällslivet. I motionerna 2011/12:K357 och 2012/13:Kr254 begär (S) att regeringen förtydligar ansvaret för myndigheterna och även landstingen och kommunerna att göra sin information tillgänglig på lättläst svenska. I motionerna anförs bl.a. att lättläst information är en viktig förutsättning för alla människors möjlighet till demokrati och inflytande. Per Lodenius (C) menar i sin motion 2011/12:K395 att arbetet med att ta fram lättläst information hos myndigheter och kommuner går alltför långsamt trots att det finns krav på att tillgodose behoven för personer med läs- och skrivsvårigheter. I sin motion 2012/13:K306 vill (M) att regeringen ser över hur man ska kunna göra informationen från myndigheterna mer tillgänglig och lättläst för alla människor oavsett deras språkkunskaper. I motion 2012/13:K330 av (C) tar motionären upp frågor kring bemötande och kommunikation vid myndighetsutövning. Det finns enligt motionären behov av en mer anpassad kommunikation vid myndighetsutövning. Utbildning i bemötande och kommunikation bör vara en självklarhet för dem som arbetar vid myndigheter, menar motionären. I 7 § förvaltningslagen (1986:223) anges bl.a. att myndigheterna ska sträva efter att uttrycka sig lättbegripligt. Enligt 11 § språklagen (2009:600) gäller att språket i offentlig verksamhet ska vara vårdat, enkelt och begripligt. I förarbetena (prop. 2008/09:153) till bestämmelsen anges att innebörden av att språket ska vara vårdat är att det ska följa gängse språknormer. Att språket ska vara enkelt innebär att det ska ligga relativt nära talspråket och att språket ska vara begripligt innebär att det ska vara anpassat så att mottagaren bör kunna förstå. I propositionen framhålls också att det är angeläget att samhällsinformationen utformas med tanke på att många människor har läs- och skrivsvårigheter och att detta också får anses ligga i uttrycken enkelt och begripligt. Regeringen har beslutat förordningen (2001:526) om de statliga myndigheternas ansvar för genomförandet av handikappolitiken. I 1 § anges att myndigheterna dels ska utforma och bedriva sin verksamhet med beaktande av de handikappolitiska målen, dels verka för att personer med funktionshinder ges full delaktighet i samhällslivet och jämlikhet i levnadsvillkor. Myndigheterna ska också särskilt verka för att deras lokaler, verksamhet och information är tillgängliga för personer med funktionshinder. I propositionen (prop. 2009/10:175 s. 53 f.) bedömer regeringen att varje myndighet har ett ansvar för utvecklingen av sin egen service och att utgångspunkten bör vara en så långt möjligt likvärdig tillgång till service för alla. Av propositionen framgår vidare bl.a. att varje myndighet har ett ansvar för att utforma service, produkter och tjänster som är användbara för alla samt att varje myndighet ansvarar för att följa bestämmelserna i förordningen (2001:526). föreslår i sitt slutbetänkande (SOU 2010:29 s. 316 f.) bl.a. att en myndighet, när den har kontakt med någon som är allvarligt hörsel- eller talskadad, ska anlita tolk och låta översätta handlingar om det behövs för att den enskilde ska kunna ta till vara sin rätt. Med översättning jämställs beträffande den som är allvarligt synskadad överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt (12 § i utredningens lagförslag). Myndigheterna bör enligt utredningen vara skyldiga att ombesörja överföring från punktskrift till vanlig skrift eller omvänt, om man har kontakt med någon som är allvarligt synskadad och en sådan åtgärd behövs för att den av ärendets utgång berörde, den enskilde vilken, som framgått, beroende på hur ärendet gestaltar sig kan vara den synskadade själv eller någon annan ska kunna ta till vara sin rätt. Betänkandet har remissbehandlats och bereds i . En nationell handlingsplan för handikappolitiken antogs av 2000 (prop. 1999/2000:79, bet. 1999/2000:SoU14, rskr. 1999/2000:240). De nationella målen för handikappolitiken är enligt handlingsplanen bl.a. att samhället ska utformas så att människor med funktionshinder i alla åldrar blir fullt delaktiga i samhällslivet och att alla med funktionshinder ska erbjudas jämlika levnadsvillkor. Handlingsplanen följdes upp (skr. 2005/06:110). Den senaste uppföljningen av den nationella handlingsplanen genomfördes och redovisades i en skrivelse till (skr. 2009/10:166). I skrivelsen redovisas arbetet med att genomföra handlingsplanen sedan den antogs av och . Av skrivelsen framgår dels att de övergripande mål som presenterades i den nationella handlingsplanen ligger fast, dels att regeringen för arbetet mot de övergripande handikappolitiska målen avser att utforma en strategi som sträcker sig framåt med uppföljningsbara mål och tydliga roller i genomförandet. I skrivelsen presenteras även de övergripande inriktningsmål som regeringen fastställt på ett antal prioriterade områden. Av budgetpropositionen (prop. 2012/13:1 utg.omr. 9 s. 148) framgår vad gäller funktionshinderspolitiken att de övergripande målen om full delaktighet och jämlikhet i levnadsvillkor enligt regeringen ligger fast. För att förtydliga de övergripande funktionshinderspolitiska målen har regeringen fastställt inriktningsmål inom nio prioriterade områden. Utifrån inriktningsmålen har sedan ett tjugotal för funktionshinderspolitiken strategiska myndigheter lämnat förslag till delmål inom sina respektive verksamhetsområden för åren 20112016 samt hur målen ska följas upp. Med utgångspunkt i detta arbete beslutade regeringen om en strategi för att genomföra funktionshinderspolitiken . Myndigheten för handikappolitisk samordning (Handisam) arbetar med att samordna funktionshinderspolitiken i . Handisam har tagit fram riktlinjer (Riv hindren Riktlinjer för tillgänglighet) för att göra verksamheten vid och informationen från myndigheter tillgänglig. Riktlinjerna riktar sig dock inte bara till statliga myndigheter utan till hela det offentliga . I riktlinjerna används genomgående begreppet myndighet och med det avses statliga, regionala, landstingskommunala eller kommunala myndigheter. I riktlinjerna anges bl.a. att myndigheterna ska vara ett föredöme när det gäller tillgänglighet. Riktlinjerna ska enligt Handisam följas för att den ovannämnda förordningen ska vara uppfylld. I fråga om information anges i riktlinjerna bl.a. att den, för att vara begriplig, måste ges med ett klart och enkelt språk och att formgivningen är sådan att den underlättar för alla läsare. Tryckt information ska gå att få i olika format och versioner, s.k. alternativa format. Detta krav innebär att myndigheten på begäran tar fram material i en lättläst eller inläst version, på punktskrift eller med stor stil samt att det ska vara möjligt att beställa materialet elektroniskt i Word eller som pdf. Personer med funktionsnedsättning ska kunna använda myndighetens webbplats, intranät och e-tjänster. Översyn av statens insatser för lättläst Regeringen beslutade (dir. 2012:109) att en särskild utredare ska se över statens insatser på området lättläst. Syftet med översynen är att ge regeringen ett beslutsunderlag för eventuella reformer och prioriteringar på området. kartlägga marknad och målgrupper för lättläst identifiera och beskriva relevanta aktörer identifiera behovet av offentligt stöd till lättläst föreslå hur statens insatser för lättläst ska organiseras. Utredaren ska redovisa sitt uppdrag . I direktiven anges bl.a. att sedan nyhetsinformation och litteratur bildades har marknaden för lättläst förändrats betydligt, liksom kunskapen om vilka som har behov av lättläst. Efterfrågan på lättlästa versioner av både webbsidor och tryckt material har vuxit. Enligt är texter på lätt svenska ett värdefullt hjälpmedel för allt fler målgrupper. Behovet av lättläst litteratur och annat material i skolan har också uppmärksammats. En fördjupad kartläggning av marknaden för lättläst, dvs. offentliga och privata organs efterfrågan på lättläst, och av dagens målgrupper och deras behov av lättläst behövs som underlag till utredningens förslag och regeringens överväganden. Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden om lättläst information på myndigheternas webbplatser, bl.a. i betänkandena /10:KU29 (s. 6 f.) och 2010/11:KU23 (s. 38 f.). I betänkande 2010/11:KU23 saknade utskottet skäl att tillstyrka motionsyrkandena mot bakgrund av de krav som redan ställs på offentlig verksamhet och statliga myndigheter i bl.a. språklagen och den ovannämnda förordningen. I betänkande 2009/10:KU29 (s. 9) avstyrkte utskottet även ett motionsyrkande om tillgänglighet till förvaltningen för personer med funktionsnedsättningar. Utskottet hänvisade till att den kommande uppföljningen av den nationella handlingsplanen för handikappolitiken borde inväntas. I betänkande 2010/11:KU23 (s. 38) avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om att förvaltningslagen och offentlighets- och sekretesslagen skulle anpassas till moderna kommunikationsformer i linje med konvention om mänskliga rättigheter för personer med funktionsnedsättningar. Utskottet hänvisade till beredningen av förslag. Utskottet konstaterar att krav redan finns för myndigheterna att ge information på lättläst svenska och för synskadade. Regeringen har dessutom beslutat att en särskild utredare ska se över statens insatser inom området lättläst. Mot den bakgrunden avstyrker utskottet motionerna 2010/11:K306 yrkande 1, 2011/12:K357, 2011/12:K395, 2012/13:K306, 2012/13:K330 och 2012/13:Kr254. Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår motioner om tolkning vid myndighetskontakter. Utskottet anser att det är viktigt att enskilda som inte behärskar svenska får tolkning och översättning i den mån det bedöms rimligt. Beredningen av förslagen om tolkning i betänkande bör inte föregripas. Jämför reservation 2 (SD). I motion 2012/13:K206 föreslår (SD) att lagstiftningen ändras så att rätten till tolkning och översättning vid vissa vardagliga kontakter med myndigheter tas bort. Motionären menar att det finns många som bott i utan att lära sig svenska och att detta medför stora kostnader för tolkning. Tolkhjälp bör enligt motionären endast erbjudas personer med funktionsnedsättning, personer som talar något av de nationella minoritetsspråken samt om det är helt nödvändigt för verksamheten. Motsvarande krav framställs i motion 2012/13:K296 av och (båda SD). (SD) föreslår i motion 2012/13:So390 att man inom landsting, regioner och kommuner ska stimuleras att använda videotolkning. Motionären anför att i och används videotolkning inom sjukvården. Detta upplevs enligt motionären både som positivt och professionellt av vårdpersonalen och patienterna. Att genom välfärdsteknik effektivisera språktolkningen skulle innebära stora besparingar, menar motionären. Av 8 § förvaltningslagen (1986:223) framgår att en myndighet, när den har kontakt med någon som inte behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad, vid behov bör anlita tolk. Av förarbetena till lagen (prop. 1985/86:80 s. 83) framgår att bestämmelsen om tolk ska tillämpas även inom sjukvården. Vidare anges i förarbetena (aa s. 27) att tolkregeln i förvaltningslagen ursprungligen var formulerad som får-regel men att den skärptes till en bör-regel. Vidare anförs att den som behöver en tolk vid sina kontakter med myndigheterna bör få en sådan i all rimlig utsträckning. Vilken utsträckning som är rimlig beror bl.a. på tillgången till tolkar. Kostnaden för samhällets tolkservice måste också stå i rimlig proportion till den betydelse som ärendet har för den enskilde. Något absolut krav på tolkning och översättning borde inte föreskrivas i förvaltningslagen. JO har ansett (JO 2003/04 s. 177) att det är myndigheten själv som i det enskilda fallet bedömer om det finns något behov av tolkning. Hänsyn ska tas till ärendets beskaffenhet och omfattningen av materialet i ärendet. JO har vid flera andra tillfällen framhållit, att myndigheterna ska ta hänsyn till sådana faktorer som ärendets beskaffenhet, omfattningen och karaktären av det material som ges in och kostnaden för översättningen i förhållande till ärendets betydelse (t.ex. JO 2007/08 s. 416, JO 2008/09 s. 192). Regeringen tillkallade en särskild utredare med uppdrag att lämna förslag om hur EU-direktivet 2010/64/EU om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden skulle genomföras i svensk rätt. I slutbetänkandet från Utredningen om tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden (SOU 2012:49) anförs bl.a. att tillgången på kompetenta tolkar till stor del är en geografisk fråga. Utanför storstäderna kan det vara svårt att få tag i en kvalificerad tolk, och kostnaderna för att ha en tolk på plats kan bli betydande om det är fråga om långa resvägar. Videokonferenstolkning kan vara ett sätt att komma till rätta med detta. Videokonferenstolkning bör också i möjligaste mån ersätta telefontolkning då kvaliteten blir väsentligt bättre vid en videokonferenstolkning i jämförelse med en telefontolkning. Utredningen konstaterade att de gällande bestämmelserna om någons möjlighet att delta vid förhandling genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring i 5 kap. 10 § omfattar även tolkar. Utredningen ansåg att det gällande regelverket är anpassat för den reglering av fjärrtolkning som finns i direktivet. Regeringen beslutade om en lagrådsremiss om tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden. Regeringen delar i lagrådsremissen utredningens bedömning om fjärrtolkning. (SOU 2010:29 s. 316 f.) skriver att om det behövs för att den enskilde ska kunna ta till vara sin rätt, har myndigheterna en skyldighet att anlita och bekosta tolkar och översättare. Något utrymme för diskretionär prövning eller över huvud taget för ytterligare överväganden borde då inte ges, och det i lagtexten använda verbet bör borde ersättas av det imperativa och klara ska. Ett sådant obligatorium som innefattas i en ska-regel kan dock enligt utredningen inte gälla i alla situationer. Det måste ibland vara möjligt att avstå från tolkning eller översättning, särskilt då ärendena är av mindre vikt för den enskilde och kostnaderna för åtgärden framstår som oproportionerliga. Utredningen ansåg att ett uttryckligt krav på tolkning borde reserveras för de fall då den enskilde utan tolkning inte kan ta till vara sin rätt. Avsikten är inte att en sådan ändring ska innebära någon saklig ändring mot vad som gäller . Utredningens förslag bereds i . Utskottet anser att det är viktigt att personer som inte behärskar svenska får tillgång till tolkning och översättning i den mån som bedöms rimlig vid kontakter med myndigheter och sjukvård. Utskottet förutsätter att myndigheterna tillgodoser behovet av tolkning och översättning på det sätt som bedöms lämpligt i varje situation. Utskottet noterar dessutom att föreslår vissa ändringar i förvaltningslagens bestämmelser om tolkning. Beredningen av dessa förslag bör inte föregripas. Mot bakgrund av det anförda avstyrker utskottet motionerna 2012/13:K206, 2012/13:K296 och 2012/13:So390. Möjlighet att använda olika språk vid myndighetskontakter Utskottets förslag i korthet Utskottet föreslår att avslår en motion om möjlighet att använda olika språk vid myndighetskontakter. Utskottet hänvisar till förvaltningslagens bestämmelser om tolkning. I partimotion 2012/13:A393 yrkande 15 av m.fl. (MP) begärs ett tillkännagivande om att utvidga rätten för enskilda att använda sitt modersmål vid myndighetskontakter. Motionärerna skriver att vissa minoritetsspråk kan användas vid kontakt med myndigheter som har ett geografiskt verksamhetsområde som sammanfaller med minoritetsspråkets förvaltningsområde. Denna rätt att använda sitt modersmål vid myndighetskontakter bör utvidgas till fler språk som är stora i , t.ex. arabiska och somaliska, menar motionärerna. Det skulle gälla i de områden där det bor många med ett sådant språk som modersmål och med hänsyn tagen till myndighetens kapacitet. Av 8 § förvaltningslagen (1986:223) framgår att en myndighet, när den har kontakt med någon som inte behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad, vid behov bör anlita tolk. Av 4 § språklagen (2009:600) framgår att svenska är huvudspråk i . I 5 § anges att som huvudspråk är svenskan samhällets gemensamma språk, som alla som är bosatta i ska ha tillgång till och som ska kunna användas inom alla samhällsområden. I 7 § språklagen anges att de nationella minoritetsspråken är finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska. I lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk finns bestämmelser om rätten att använda minoritetsspråk hos förvaltningsmyndigheter och domstolar. I 6 § definieras olika förvaltningsområden för finska, meänkieli och samiska. Enligt 8 § har en enskild rätt att använda finska, meänkieli respektive samiska vid sina muntliga och skriftliga kontakter med en förvaltningsmyndighet vars geografiska verksamhetsområde helt eller delvis sammanfaller med minoritetsspråkets förvaltningsområde.